Zacharias Topelius Skrifter VII

Zacharias Topelius

Fältskärns berättelser

Utgivna av Sebastian Köhler och Anna Movall
under medverkan av Pia Forssell

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2018

Redaktionsråd

Henrik Meinander (ordförande)
Lars-Folke Landgrén
Päivi Lappalainen
Barbro Ståhle Sjönell
Kerstin Thelander
Anna-Maria Åström

Pia Forssell (huvudredaktör)
Patricia Berg (föredragande)

Zacharias Topelius Skrifter stöds av

Undervisnings- och kulturministeriet, Finska Kulturfonden, Finska Vetenskaps-Societeten, Museiverket och Finlands nationalmuseum, Nationalbiblioteket, Statens konstmuseum, Svenska folkskolans vänner och Svenska kulturfonden

Detta verk är nr 826 i serien Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland.
© Sebastian Köhler, Anna Movall, Pia Forssell och Svenska litteratursällskapet i Finland 2018
www.sls.fi | topelius.sls.fi

Omslag: Antti Pokela

Omslagsbild: Porträtt av Zacharias Topelius av Gunnar Berndtson, 1880 (Finlands Nationalgalleri / Konstmuseet Ateneum. Foto: Antti Karvinen)

Detta verk är licensierat enligt Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

E-bok 1.2

ISBN 978-951-583-450-8, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-450-8

Webbutgåva: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-6616-1525325813

ISSN 0039-6842 (tryckt)
ISSN 2490-1547 (digital)

Innehåll

Förord till den digitala utgåvan

Inledning

Fältskärns berättelser i relation till Topelius övriga verk av Pia Forssell

Topelius historiska motiv och epoker

Konflikter och harmonisering

Topelius och romanen av Sebastian Köhler

Fältskärns berättelser som historisk roman av Sebastian Köhler

En dialektisk historiesyn

Det finsknationella temat

Kulturhistoriska inslag

Fakta och fiktion

Ramfiktion och berättarröster

Topelius källor av Sebastian Köhler

Utgivningshistorien av Pia Forssell

Fältskärns berättelser i följetongsformat

Bokupplagorna under 1800-talet

Översättningar

Reception

Samtida mottagande

Reception 1900–1950

Senare reception

Översiktsverk

Textkritisk redogörelse av Sebastian Köhler

Grundtexter

Textetablering

Typografisk normalisering

Varians

Redovisningsprinciper för kommentarerna

Rättelser i fjärde cykeln enligt originalupplagans förteckning över tryckfel

Utgivarnas ändringar gentemot grundtexterna

Förkortningar i redaktionella texter

Källor och litteratur

FÄLTSKÄRNS BERÄTTELSER

Första cykeln

Företalet, som handlar om Fältskärns person och lefverne

Fältskärns första berättelse

Konungens Ring

1. Slaget vid Breitenfeld

2. Fröken Regina

3. Fröken Reginas ed

4. Judith och Holofernes

5. Finnarne vid Lech

6. Nya äfventyr

7. Nürnberg och Lützen

Fältskärns andra berättelse

Svärdet och Plogen

1. En man från klubbekriget

2. Han blyges för bondenamnet

3. Söderländskan i norden

4. Bonden, borgaren och soldaten

5. Fröken Regina kommer till Korsholm

6. Söderns och nordens kärlek

7. Korsholms belägring

Fältskärns tredje berättelse

Eld och Vatten

1. Ett byte från slagfältet

2. Två gamla bekanta

3. Skattkammaren

4. Hertig Bernhard och Bertel

5. Hat och kärlek försonas

6. Slaget vid Nördlingen

7. Den förlorade sonen

8. Rymmerskan

9. Don Quixote af Mancha

10. Kajaneborg

11. Statsfången

12. Frestaren

13. Abi, male spiritus

14. Helgonens dom

15. Bertel och Regina

16. Konungens Ring. Svärdet och Plogen. Eld och Vatten

Andra cykeln

Fältskärns fjerde berättelse

Rebell mot sin lycka

1. Den första kärleken

2. Svarta Janes koja

3. Majniemi slott

4. Mäster Adam

5. Nattliga uppträden

6. Slaget vid Warschau

7. Grefve Gustaf Bertelsköld

8. Mened förlamar lyckan

9. Den andra kärleken

10. Lilla Bält

Fältskärns femte berättelse

Hexan

1. Kung Carls jagt

2. Prinsessan och prestfrun

3. De två från fordom

4. Slutet af Kung Carls jagt

5. Barnen i Blåkulla

6. Vattuprofvet

7. Ransakningen

8. Erstans vågor

Fältskärns sjette berättelse

Majniemi slott

1. Förvaltaren

2. Hofmästaren

3. Familjen Bertelsköld

4. Fester och faror

5. Slotterölet

6. En objuden gäst

7. Reduktionen

8. Den otrogne tjenaren

9. Björnjagten

10. Kronofogden

11. Stora hungersnöden

12. Familjen Larsson

13. Veteranen från Breitenfeld

14. Majniemi slott

15. Konungens ring

Tredje cykeln

Fältskärns sjunde berättelse

De blå

1. Lejonet sofver

2. Lejonet vaknar

3. Huru lejonet begynner att jaga

4. Aurora Königsmark

5. Rex Regi Rebellis

6. Bref från Ebba Bertelsköld till hennes bror Gustaf Adolf Bertelsköld, löjtnant vid lifdragonerne

7. Jagten vid Liebeverda

8. Aftonen före Pultava

9. Pultavas sjunkande sol

Fältskärns åttonde berättelse

Flyktingen

1. Studenterna tåga i fält

2. Stora ofredens Klingspor

3. Pesten 1710

4. Högqvarteret vid Borgå

5. Partigängarne vid gränsen

6. Örnjagten

7. Majniemi slott

8. Slaget vid Storkyro

Fältskärns nionde berättelse

Skuggan af ett namn

1. Riksdagsklubben

2. Diplomatens krigsförklaring

3. Flyktingarna

4. Karolinen

5. Hattarna af!

6. Budbäraren från Finland

7. Segrarnas bok

8. Det oskrifna bladet i segrarnas bok

9. När lejonet återvände från jagten

10. Mötet vid Stralsund

11. En audiens hos Carl XII

12. Ett besök i Finland 1715

13. Holländarne i Österbotten 1715 (forts.)

14. Kajaneborg

15. I amazonernas land

16. När Finlands sista fäste föll

17. Mullvadsgångar vid foten af en koloss

18. En mönstring och ett möte

19. Konungens ring

20. Skuggan af ett namn

Fjerde cykeln

Fältskärns tionde berättelse

Ödemarkernas vår

1. Freden i Nystad

2. Vid Nystads hamn

3. Tre flyktingar

4. Höststormarna 1721

5. Ett fälttåg vid Raumo

6. En Decemberdag uti Wasa

7. Familjen Larsson

8. Flyktingarne i ödemarken

9. Vinter- och vårdagar

10. Fribytarens jagt

11. Diplomaten och hans samvete

12. Samvetet tystnar

13. »Lappland är återfunnet.»

14. Fortsättning af fribytarens jagt

15. Jupiter och Juno

16. Junos hämnd

17. Våren 1722

Fältskärns elfte berättelse

Borgarekungen

1. Riksdagsvalet

2. Majridten

3. Grefven och borgareflickan

4. Fiskal Spolin

5. Penningefursten

6. En utflygt år 1738

7. Fällan på Lillkyro prestgård

8. Äfventyr i fredstid

9. Dimdrottningens strumpeband

10. Jättekumlet i skogen

11. Vid Wasa hamn

12. Esters upptäckter

13. Slut på äfventyret i Lillkyro skog

14. Istvans äfventyr

15. På Bertila gård

16. I statsmannens kabinett

17. Spindeln och gräshoppan

18. Ett möte på skridskor

19. Lektioner på harpa

20. Trådarne af en politisk intrig

21. En vindskammare vid Vesterlånggatan

22. Maskraden

23. Samma natt

24. Försåtliga planer

25. Far och dotter

26. Följderna af en promenad till häst

27. Minorna börja springa

28. Grefve Horns fall

29. Ester Larssons flykt

30. Gamla bekanta

31. Stora minan springer

32. Bref från grefvinnan Eva Bertelsköld, född Falkenberg, till hennes son, löjtnanten vid fortifikationskorpsen grefve Carl Victor Bertelsköld

33. En afton på Falkby

34. En gäst på Falkby

35. Seklernas arf

36. Konungens ring

37. Halftannat år sednare

Fältskärns tolfte berättelse

Prinsessan af Wasa

1. Blommorna i Hammarby

2. Linné och hans disciplar

3. En afton på Hammarby

4. Ett bref, ett namn, ett valspråk

5. Fjäriljägaren

6. Erik Ljung får inträde vid hofvet

7. Vid svarfstolen och i förmaket

8. Strider om makten

9. Kungens elev

10. Ett nytt äfventyr och en gammal bekant

11. Festen i China

12. En drottnings politik

13. Den farlige chinesen i China

14. Kapten Neptunus Gast

15. Sjöman Långviks berättelse

16. Konung Adolf Fredrik i Finland

17. Två kungars dag

18. Konung Davids 18:de psalm

19. Slägtförbundet

20. Tre friare

21. Förlofningen

22. Kapten Gasts berättelse

23. Mötet i trädgården

24. Kärlekens Debet och Kredit

25. På Brändö redd

26. Mera om konungens svit och resa

27. Kungens ankomst och prostens tal

28. Vid Korsholms vallar

29. Erik Ljung i kungens kök

30. Solglimtar genom moln

31. Husaren, gymnasisten och borgarkungen

32. En djurtämjerska

33. Erik Ljung hos kungen

34. Audienser hos kungen

35. Kungsdagens krönika

36. Riksens och borgerskapets majestäter

37. Två bref

38. Prinsessan af Wasa

Femte cykeln

Fältskärns trettonde berättelse

Fritänkaren

1. Doktor Martin

2. Lifsgnistan

3. Surutoin

4. Återblick på gamla vänner

5. Fostersonen

6. Stormiga tankar

7. Förbrytaren och hans domare

8. Stjernor af första och andra ordningen

9. Den glänsande kulan

10. Konsten att göra guld

11. En ung bankir och en gammal student

12. De fyra riksstånden och en gammal bekant

13. Lars Larsson den yngre

14. Guldet frestar

15. En akademisk disputation

16. Publik skandal

17. Aurora-Sällskapet

18. Biskop Mennander

19. Sorger uti det sorgfria

20. Själahandlaren

21. Olika lofsånger

22. Pauls dröm

23. Två, som försvunnit

24. Lexan och afskedet

Fältskärns fjortonde berättelse

Aftonstormar

1. På Falkby i Östergöthland

2. Grefvinnan Ester

3. Familjen Bertelsköld år 1771

4. Stjufmor och stjufson

5. Åskmolnet ljungar

6. Afskedet

7. Vallflickans visa

8. Ett fädernesland på auktion

9. Högsta anbudet

10. En audiens hos Gustaf III

11. Paul Bertelskölds hemkomst

12. Det farliga ämnet

13. Oförklarliga gåtor

14. Annalkande stormar

15. Remnan i isen

16. Stormen brister lös

17. Den gamla sagan om två bröder

18. Svenska Botten

19. Konspiratör mot konspiratör

20. Borgarfruarna

21. Riksens fruars bänk

22. Markisinnan Egmont

23. Stormstegen till ett hjerta

24. Hat och kärlek

25. Konung Gustaf III

26. Bref och varningar

27. Intriger och spindelnät

28. Affären numero fem

29. Slutet på affären numero fem

30. Än en försvunnen

31. Avisorna och deras publik

32. Spindeln i nätet

Fältskärns femtonde berättelse

Morgonljusning

1. Mammons träldom

2. Konstellationen den 14 Januari 1318

3. I jägarehuset vid Brunnsviken

4. Vid randen af evigheten

5. Den gamla och den nya menniskan

6. Kampen om en menniskosjäl

7. Två qvinnors kärlek

8. Frestaren i ödemarken

9. Första pröfningen

10. Konspiratören och handsekreteraren

11. En stor skådespelare

12. En fest i Djurgården

13. De vises konung bland dårar

14. Andra pröfningen

15. Den 18 Augusti

16. Tomten med röda mössan

17. Den 19 Augusti

18. Midtunder jubelropen

19. Ett namn

20. Tredje pröfningen

21. Vid Flintas stuga

22. En afton i rosiga moln

23. Rikets morgon

24. Morgonljusning på Falkby

Förord till den digitala utgåvan

Zacharias Topelius stora historiska roman Fältskärns berättelser började som ett försök. Från 1842 hade hans noveller och kortprosa med både historiska och samtida motiv ingått i Helsingfors Tidningar som han var redaktör för. Hans dittills längsta skönlitterära prosaverk, den historiska novellen Hertiginnan af Finland, vann läsarnas beundran 1850. Ett år senare inledde Topelius följetongen Fältskärns berättelser med föresatsen att skapa ett betydligt mer omfattande verk, utan att behöva göra avkall på novellens koncentrerade form: varje berättelse skulle både kunna läsas enskilt och ingå i en sammanhängande svit. Det var nytt för Topelius.

Hösten 1851 anade Topelius knappast hur digert verket skulle bli, eller att följetongen skulle pågå i närmare 15 år. Hans ambition var ändå klar från början. Han ville gestalta en lång period av Sveriges och Finlands gemensamma historia ur ett finländskt perspektiv. Här beträdde Topelius något av jungfrulig mark eftersom det vid denna tid ännu inte fanns egentliga översiktsverk över Finlands historia – i synnerhet populariserande sådana. I Fältskärns berättelser skildrar Topelius Sveriges stormakts- och frihetstid på 1600- och 1700-talet med stor inlevelse och en sann folkbildares glöd, men han bjuder också på äventyr, romantiska förvecklingar, spänningsfyllda bataljer och lömska hovintriger. Det fosterländska ämnet och den oförtrutna berättarglädjen har lett till att generationer och åter generationer har tagit romanen till sig såväl i Finland som i Sverige. Alla har dock inte läst samma Fältskärns berättelser. Under sin livstid redigerade Topelius verket inför nya upplagor, och på 1900-talet utkom romanen vanligen i förkortad form. För många har den framträtt som en ungdomsbok, fastän Topelius ursprungligen inte skrev den som en sådan.

Den textkritiska utgåvan av Fältskärns berättelser återger den första bokupplagan, som utkom 1853–1867 kort efter följetongen. Utgåvan utges både i tryck (i fyra band) och i digitalt format. Inledningen, den textkritiska redogörelsen och lästexten i den digitala utgåvan motsvarar bokutgåvan. Skillnaderna mellan den första bokupplagan, följetongen och några utvalda 1800-talsupplagor kan enbart studeras i variantvisningen i webb-utgåvan på topelius.sls.fi.

Många kolleger i redaktionen har medverkat i utgåvan, vilket framgår nedan. Ett varmt tack till er alla och till de externa sakkunniga som vi medverkande har haft privilegiet att konsultera under arbetets gång, framför allt historikern Nils Erik Villstrand och språkvetaren Charlotta af Hällström-Reijonen. Redaktionsrådet för Zacharias Topelius Skrifter har läst och kommenterat manuskriptet till utgåvan, och jag tackar i synnerhet Barbro Ståhle Sjönell för att ha granskat textetableringen utförligt och bidragit med avgörande synpunkter på den. Två externa sakkunniga utsedda av utgivningsnämnden vid Svenska litteratursällskapet i Finland har granskat manuskriptet till utgåvan. Deras insiktsfulla kommentarer och konstruktiva förslag har värdesatts och tagits i beaktande.

Sebastian Köhler

Medverkande

Utgivare
Sebastian Köhler
Anna Movall

Textetablering och inledning
Pia Forssell
Sebastian Köhler

Textkritisk redogörelse
Sebastian Köhler

Kommentarer
Pia Forssell
Henrik Knif
Sebastian Köhler

Litteraturförteckning och förteckning över utgivarnas ändringar
Sebastian Köhler
Jörgen Scholz

Kollationering
Ina Krokfors
Anna Movall

Korrektur
Pia Forssell
Sebastian Köhler
Jörgen Scholz

Kodning av varianter
Anna Movall

Kodning av utgivarändringar
Sebastian Köhler
Anna Movall

Kodning av namn, orter och verktitlar
Mats Dahlberg
Sebastian Köhler

Skanning av faksimil
Kungl. biblioteket, Stockholm
Nationalbiblioteket, Helsingfors
Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors

OCR-behandling
Olli Kinnunen

Den digitala utgåvan
Johan Kylander
Niklas Liljestrand
Anna Movall

E-boksproduktion
Sebastian Köhler
Jonas Lillqvist
Anna Movall

Inledning

Fältskärns berättelser har framhållits som Zacharias Topelius mest kända och till konceptionen mest ambitiösa verk.1 Den skönlitterära skildringen av Sveriges historia ur ett finländskt perspektiv – från Gustav II Adolf och slaget vid Breitenfeld 1631 till Gustav III:s statsvälvning 1772 – vann en enorm popularitet under Topelius livstid såväl i Finland som i Sverige, och bidrog starkt till att forma flera generationers historieuppfattning.2 Verket utkom i ständigt nya upplagor under senare delen av 1800-talet, och även efter hans död 1898 har bearbetningar (ofta förkortningar) tryckts och tryckts om i ett sekel. Verket översattes tidigt till finska och hade en stor betydelse för utformningen av det finska nationalmedvetandet under nationsbyggets tid.3 Det har också påverkat den historiska romanens utveckling i Finland till den grad att man i dag kan tala om den scott-topelianska traditionen inom genren.4

Topelius arbetade på Fältskärns berättelser i nästan 15 år. Berättelserna gick ursprungligen som följetong i Helsingfors Tidningar mellan den 29 oktober 1851 och den 19 maj 1866 – ibland med årslånga avbrott. Förstaupplagan i bokform utkom 1853–1867. Den Topelius som inledde romanen var både professionellt och privat långt från den Topelius som avslutade den. När följetongen började var han 33 år (berättaren fältskärn Andreas Bäck är omkring 60), sedan 1842 redaktör för Helsingfors Tidningar och framför allt känd som tidningsman, poet och novellist. Han hade disputerat för doktorsgraden i historia 1847 och höll fortfarande på att fullborda sitt första historiskt-geografiska verk, Finland framställdt i teckningar (1845–1852). Halvtannat decennium senare var Topelius ordinarie professor i finsk, rysk och nordisk historia vid universitetet i Helsingfors. Han hade gjort sin första resa till kontinenten, utgett sin första läsebok för skolan, Naturens Bok (1856), och lämnat redaktörsposten. Utöver Fältskärns berättelser hade hans skönlitterära författarskap utökats med en mängd dikter, dramer, noveller och sagor, men det var långt från fullbordat; Topelius hade fortfarande omkring 30 år av aktivt författarliv framför sig. Fältskärns berättelser placerar sig alltså huvudsakligen i den yngre Topelius produktion, både kronologiskt och idémässigt.5

Fältskärns berättelser i relation till Topelius övriga verk

Topelius har själv beskrivit Fältskärns berättelser som till hälften romantik, d.v.s. fiktion, till hälften historia. Populariteten beror på att han från början hade vad han kallar de ledande grundtankarna klara för sig, och menar antagligen strukturen och motiven.6 Romanen är inte en sammanhängande berättelse om tiden 1631–1772, utan skildrar kortare eller längre tidsavsnitt i episoder. Topelius delar in verket i fem cykler, motsvarande delar, där varje cykel består av tre berättelser, därav titeln. De enskilda berättelserna indelas i kapitel, från sju till 38. Berättelserna har egna titlar och är löpande numrerade genom verket, från första till femtonde. I övergångarna mellan berättelserna återförs läsarna till ramfiktionen med fältskärn och hans åhörare. Handlingen i den första cykeln utspelar sig på 1630-talet, i den andra under Karl X Gustavs respektive Karl XI:s regering (1650-talet till 1697). Den tredje cykeln omfattar Karl XII:s epok, från 1700 till nyåret 1719. Berättelserna i den fjärde cykeln är förlagda till respektive 1721–1722, 1738–1740 och 1752. I den femte cykelns inledande berättelse försiggår handlingen under några vårveckor 1771, i den följande från sommaren 1771 till april 1772 och i den sista under sommaren 1772.

Topelius säger sig ha planerat Fältskärns berättelser ända fram till en sjunde cykel, som skulle avslutas i samtiden, med stadsbranden i Vasa i augusti 1852.7 Just detta är givetvis en efterrationalisering, den förödande eldsvådan räknade han knappast med hösten 1851 när han påbörjade följetongen i Helsingfors Tidningar. Vid det laget hade han författat drygt 80 prosaverk, de flesta korta, för tidningens följetong. När Fältskärns berättelser råkade ut för avbrott (mera om dem i avsnittet »Utgivningshistorien») producerade Topelius långt över 20 andra följetonger av varierande längd som trycktes i skarvarna mellan romanens berättelser. Motiv, epok och miljö varierar, men berättarglädjen finns genomgående. Den uppskattades av de samtida läsarna och är fortfarande påtaglig 170 år senare.

Topelius inledde karriären som prosaist när han blev redaktör för Helsingfors Tidningar. Då hade han ambitionen att ta upp dagsaktuella frågor i skönlitterär form, och framhöll i en tidig programförklaring att tidningen skulle bli en sammanhängande novellistisk skildring av Finland – särskilt Helsingfors – och av seder och idéer.8 Hans första försök utspelade sig i samtiden.9 De historiska motiven kom han småningom in på, parallellt med det omfattande arbetet med texten till det historiskt-geografiska bildverket Finland framställdt i teckningar som utkom i häften 1845–1852. Första gången han kombinerar ett historiskt händelseförlopp med ett fiktivt är i »Häradshöfdingen» (1846–1847), där handlingen utspelar sig huvudsakligen under Gustav III:s krig 1788–1790. Redan här använder Topelius en berättarfiktion med en äldre manlig berättare och en yngre lyssnare.10

Topelius historiska motiv och epoker

De historiska motiven behandlade Topelius inledningsvis anekdotiskt och lättsamt, för att inte säga uppsluppet – i »Häradshöfdingen» och i »Vernas rosor» (1856) – och utan betungande ambitioner.11 Följetongsversionen av Hertiginnan af Finland (1850) inleds i en just så »pjunkig» (sentimental) stil han tidigare hade tagit avstånd från i programförklaringen, men han insåg under arbetets gång att stoffet motiverade ett seriösare grepp. Under de historiska utflykterna i de tidiga verken håller Topelius sig huvudsakligen till 1700-talet, särskilt den gustavianska tiden. I Fältskärns berättelser har han ambitionen att systematiskt lyfta fram Finland och, som han själv skulle ha sagt, finnarnas insatser i den svenska historien. Han strävar också efter att integrera det historiska och det fiktiva stoffet. – I följetongen »Hertiginnan af Finland» hade han kommit till korta här, och delade i bokupplagan 1850 upp innehållet i en övervägande historisk del och en övervägande fiktiv. Inför tryckningen i Vinterqvällar (1881) reviderade Topelius Hertiginnan af Finland på nytt och den här gången strök han skildringen av kriget 1741–1743.

Med Fältskärns berättelser byter Topelius epok och går å ena sidan bakåt till 1600-talet och trettioåriga kriget i den första cykeln, å andra sidan fram till 1810-talet i presentationen av fältskären Bäck.12 Ramfiktionen som inleder varje berättelse placerar Topelius mellan sent 1820-tal och tidigt 1830-tal. Han refererar till de första nyheterna i pressen om freden i Adrianopel 1829, efter rysk-turkiska kriget, i ramfiktionen före »Rebell mot sin lycka» (fjärde berättelsen, s. 211) och till inbördeskriget i Portugal 1828 före »De blå» (sjunde berättelsen, s. 477). Före den trettonde berättelsen introducerar han den nybakade studenten Halm »för hvilken tiden ännu icke var inne att kalla sig Olkinen», men ändå uttalade sig »med den lilla lukt han redan hade af Hegel på permarna» (s. 1146). Topelius och andra studenter vid universitetet i Helsingfors läste Hegel på 1830-talet.

Topelius tidiga verk startar vanligen in medias res men i fortsättningen inleder han ofta indirekt, genom att etablera berättarfiktionen som i »Häradshöfdingen» eller Hertiginnan af Finlands följetongsversion, eller med ett resonemang som småningom övergår i den egentliga berättelsen. I »Gröna kammarn på Linnais gård» (1859) tar han upp begreppet aristokrati kontra meritokrati (dock utan att använda detta ord), i »Vincent Vågbrytaren» (1860) filosoferar han över studentmatriklarnas namnteckningar som symboler för förhoppningar och vuxenhet, och efterföljande torra data som i bästa fall summerar en livsgärning. Välkänd är Topelius granskning av historieundervisningen och historieforskningen i början av »Konungens handske» (1863). Men ingen annanstans är introduktionen (fältskärns egen historia) och ramberättelsen så omsorgsfullt utformad, konsekvent genomförd och systematiskt använd som i Fältskärns berättelser.

I ramfiktionen för fältskärns åhörare samtal i övergångarna mellan de olika berättelserna. Här gör Topelius historiefilosofiska reflektioner som han lägger i fältskärns mun, åhörarna (som är ombud för läsarna) anlägger synpunkter på händelserna och på den fiktiva berättelsen, och deras åsikter får bryta sig mot varandra. Samtalen blir en del av den folkbildning som Topelius bedrev i Helsingfors Tidningar, både genom innehållet i tidningen och genom formen.

Topelius föreläsningar i historia tillhör huvudsakligen ett senare skede än Fältskärns berättelser. Det var egentligen först 1862 han övergick från geografin till att föreläsa om historien. Samma år författade han följetongerna »Källan i Ljungars skog» och »Ljungars vapen» för Helsingfors Tidningar.13 Händelserna utspelar sig på 1520-talet, under övergången från katolicism till protestantism. Längre bakåt i historien går Topelius sällan i de skönlitterära verken. Det är som om han vinnlade sig om att beta av epoker skönlitterärt innan han behandlar dem i föreläsningarna. Hösten 1863 hade han i dem hunnit till katolicismens sista tid i Finland och biskop Arvid Kurck. Denne förekommer också i de två Ljungars-följetongerna, och Topelius framställer honom respektfullt både i dem och i föreläsningarna.

De årslånga pauserna i Fältskärns berättelser ledde ändå till att historien till sist hann upp romanen. Vårterminen 1866 föreläste Topelius om Karl XII, frihetstiden och Gustav III:s hela regering. Samtidigt ingick den fjortonde berättelsen i Helsingfors Tidningar, händelserna pågår mellan juni 1771 och augusti 1772. Ett år tidigare hade Topelius nämnt att han aktade vetenskapen för högt för att i föreläsningarna framlägga några nya Fältskärns berättelser.14 Även om Topelius hade ambitionen att hålla fiktionen borta från föreläsningarna avstod han inte från att docera med engagemang i den fiktiva prosan. I Fältskärns berättelser märks det särskilt i de lika inlevelsefulla som sifferstarka beskrivningarna av hungersnöden på 1690-talet och pesten på 1710-talet (sjätte berättelsen, kapitlet »Stora hungersnöden», s. 434–442 resp. åttonde berättelsen, kapitlet »Pesten 1710», s. 572–576) och den ingående behandlingen av villkoren för freden i Nystad 1721 (tionde berättelsen, kapitlet »Freden i Nystad», s. 720 ff.).

Konflikter och harmonisering

Fältskärns berättelser präglas övervägande av den yngre Topelius utvecklingsoptimism. Efter de långa krigen tar det fredliga samhällslivet fart: bildningsnivån stiger, välståndet växer och de ofrälse blir en faktor att räkna med. Konflikten mellan adel och ofrälse går igenom hela romanen, manifesterad i släkterna Bertelsköld och Larsson: från bondens förbannelse av (dotter)sonen-adelsmannen i första cykeln till grevebarnens förakt för den ofrälse styvmodern i den femte. Jämsides finns motsättningarna mellan protestanter och katoliker, mellan reduktionens pådrivare och föremålen för den, mellan frihetstidens partibildningar och mellan partierna å ena sidan, kungahuset å den andra. I femte cykeln utmanas den linneanska traditionen och den lutherska fromheten av alkemin och upplysningstidens ifrågasättande av religionen. Topelius bedriver försvaret mot vidskepelsen och fritänkeriet med energi och mera nit än verket strängt taget tål. Ståndsmotsättningen och familjekonflikten upplöser han i tecknen av kristen försoning, för att inte säga i kristen förkunnelse.15

Ovanstående till trots vore det förenklat att säga att Topelius fördömer 1700-talet. En stor del av hans historiska prosaverk utspelar sig i 1700-talsmiljöer, från »Häradshöfdingen» över »Drottning Sofia Magdalena», »Gamla baron på Rautakylä» och dramatiseringen av den »Efter femtio år», Hertiginnan af Finland, »Vernas rosor», »Stjernan i molnet», »Konungens handske», fram till de tre senare cyklerna av Fältskärns berättelser och Topelius sista följetong i Helsingfors Tidningar »Hvita frun i Hälla» (1866). Miljöskildringarna är kärleksfullt utpenslade, han excellerar i svensk-franska repliker, gläder sig över borgerskapets frammarsch, de naturvetenskapliga framstegen och utvecklingen av ekonomin, av universitetet och andra samhällsinstitutioner i Finland. Allt vad Topelius inte kan omfatta av 1700-talet gör honom ambivalent till århundradet, inte entydigt fördömande.

Efter Hertiginnan af Finland (1850), där borgmästardottern Eva Merthen följer sin aristokratiska älskare till kontinenten, experimenterar Topelius inte med kvinnorollen. Erotiskt aktiva eller koketterande kvinnor förekommer (Lodoiska och Juliana i andra cykeln av Fältskärns berättelser, Aurora von Königsmarck i den tredje och markisinnan Egmont i den femte), men det går illa för dem. De unga flickorna hos Topelius är visserligen intelligenta, slagfärdiga, initiativrika och spänstiga, men senast med äktenskapet går de in i traditionella roller som mödrar och vårdarinnor (Greta, Marie Larsson och Ester Larsson, Erika Lindelia, Ringa Littow).16 Äldre kvinnor – en kvinnas ålderdom inleds senast vid fyllda 30 hos Topelius – anvisas mild resignation under ödet, som oftast är hårt. De förlorar sina älskade genom svek, krig och död eller missförstånd: Emerentia (Meri), Ebba Bertelsköld, Eva Falkenberg och Marie Larsson i Fältskärns berättelser, Ebba Reutercrona i »Gamla Baron på Rautakylä» (1849), Amelie Evers i »Vincent Vågbrytaren» (1860), Tant Mirabeau i novellen med samma namn (1863), Betta Sievert i »Konungens handske» från samma år och Kerstin Fleming i »Ungdomsdrömmar» (1879). I andra fall dör de i förtid, i värsta fall för egen hand: »AskOnsdagsbruden» och Beata i »En Natt och en Morgon» (1843), »Lindanserskan» (1845), »Bruden» (1846), Regina von Emmeritz i pjäsen (1853) och markisinnan Egmont i Fältskärns berättelser. Vill man kalla Topelius feminist är han i så fall en utpräglad särartsfeminist och typisk för sin tid, även om han som rektor för universitetet på 1870-talet beviljade kvinnor studierätt och 1882 harangerade Finlands första kvinnliga magister, Emma Irene Åström, med en dikt där han visar en viss insikt om den rigida kvinnorollens krav.17

Topelius skildrar män stereotypt och mer i svart-vitt än kvinnor. Som i andra verk av honom uppträder bipersonerna i Fältskärns berättelser ofta mer nyanserade än huvudpersonerna. Av romanens centrala gestalter är Gustav II Adolf och Gösta Bertelsköld idealiserade till övermått, medan Torsten Bertelsköld och Bernhard Bertelsköld d.y. är genomonda.18 Männen förekommer i kollektiv, ofta socialt avgränsade (soldater, bönder, studenter, riksdagspolitiker, kroggäster, folkhopar). Troheten, central i Topelius verk, manifesteras i folkets trohet mot regenten, soldaternas mot det goda befälet och tjänarens mot husbonden. Någon automatisk ömsesidighet finns inte, också sympatiskt skildrade eller rentav idealiserade personer ur överklassen behandlar tjänare och andra underordnade påfallande brutalt utan att någon berättarinstans reagerar. Det sker däremot i fråga om bondekungen Bertilas och borgarekungen Larssons hårdhet mot döttrarna Meri respektive Ester.

Ramberättelsens Svenonius och Svanholm har som typer en lång litterär tradition att falla tillbaka på. Svenonius representerar den lärde pedanten och Svanholm den skrävlande knekten, miles gloriosus efter den romerske komediförfattaren Plautus (250–184 f.Kr.) pjäs med den titeln. Topelius bekantade sig förmodligen med Holbergs version Jacob von Tyboe i slutet av 1830-talet, han nämner Holbergs komedier flera gånger i dagboksanteckningar. Kapten Larsson, sergeanten Bengt Kristerson och dragonen Burchard som också ständigt skryter med påstådda bedrifter hör till samma typ. Kungarna och Bertelsköldarna (i högre grad än Larssönerna) förkroppsligar sina epoker, och i nästan varje generation finns tydliga likheter mellan dem. Gustaf Bertelsköld, i första cykeln ung, tapper och lika renhjärtad som Topelius föreställde sig Gustav II Adolf, är i andra cykeln en cynisk yrkeskrigare, föga nogräknad om medlen – precis som författaren framställer Karl X Gustav. Gösta Bertelsköld och Karl XII karakteriseras av dumdristig tapperhet, förmåga att tala till soldaterna, religiositet och dragning till strapatser, men inte till kvinnor. Bertelsköld befinner sig i fält, kämpande för kungen och Finland, hela sitt vuxna liv. När kungen har stupat söker Gösta Bertelsköld döden.19

De tre första cyklerna bärs upp av starka viljor och stora händelser: flera krig, reduktion, hungersnöd och ockupation. Med fjärde cykeln är handlingen framme i frihetstiden. Topelius såg epoken som ett nationellt förnedringstillstånd p.g.a. de korrumperade politikerna. Undantaget är övergångsgestalten mellan stormaktstiden och frihetstiden Arvid Horn, som Topelius omfattar närapå lika oreserverat som Gustav II Adolf. Borgerskapet representeras av Lars Larsson, omutlig och oböjlig riksdagsman och ägare till ett Vasa-baserat handelshus.

Handlingen i den femte cykeln utspelar sig i universitetsmiljö i Åbo, på familjen Bertelskölds gods i Östergötland och under 1772 års riksdag i Stockholm. Skildringen av såväl den fysiska som den mentala miljön är välgjord och riksdagsintrigerna gör Topelius här liksom i den fjärde cykeln direkt spännande. På det privata planet står familjen Bertelskölds inflammerade relationer i fokus. Carl Victor Bertelsköld är liksom Adolf Fredrik vänlig och tillmötesgående mot hög som låg, och varmt fäst vid sin familj. Men både han och kungen saknar i motsats till sina makor viljestyrka och karaktärsfasthet. Huvudperson blir Ester Larsson, nu grevinnan Bertelsköld. Inom de traditionellt kvinnliga handlingsutrymmena sjukvård och kristen förkunnelse behandlar hon sin cyniskt fritänkande, ståndsmedvetna och allmänt osympatiska styvson så framgångsrikt att han överger diplomatin och politiken för en tillvaro som from och filantropisk lantjunkare. Bertelsköldarna drivs in i en återvändsgränd av präktighet medan Larssönerna p.g.a. girighet och besticklighet diskvalificerar sig för ledarskap. Gustav III lyckas visserligen med statsvälvningen, men i sin iver att visa dels hur illa det går för ateister och giriga egoister, dels presentera ett harmoniskt slut på Bertelsköldarnas familjekris, förbrukar Topelius energin i berättandet.

Med åldern tilltog Topelius religiositet och pessimism. Synteserna som överbryggar konflikter tillgriper han inte längre. I Planeternas skyddslingar (1889) rider apokalypsens ryttare på den röda hästen genom romanen. Topelius gör upp med idealiseringen av kriget, krigaren och krigsskildringarna, på samma mark där han skildrade Gustav Adolfs slag med vajande fanor och skallande psalmsång. Bipersonerna i Planeternas skyddslingar utsätter han för en massaker av apokalyptiskt slag. Huvudpersonen Kristina fördöms som kärlekslös och egoistisk. Den andra huvudpersonen, Hagar med de många identiteterna, låter han försvinna i anonymitet efter en jakobsbrottning. Hon får i alla fall säga till en ortodox lutheran att kyrkorna strider om bokstaven och glömmer att anden är en.20 I följetongen om ätten Ljungar (1862) gör Topelius processen kort med de onda men lämnar slutet öppet och rentav hoppfullt för de goda. I den senare versionen »Ljungars saga» (1896) utplånar Topelius också släktens två sista ättlingar, ett ungt syskonpar som är katoliker. De följer Finlands sista katolska biskop, Arvid Kurck, på flykt till Sverige med ett skepp som förliser. Bortsett från jesuiten Hieronymus behandlar Topelius katolikerna skonsammare i Fältskärns berättelser.

Topelius och romanen

Framgången med Hertiginnan af Finland 1850 sporrade Topelius att fortsätta gestalta historiska händelser och tidevarv i skönlitterär form,21 och följande år påbörjade han Fältskärns berättelser i Helsingfors Tidningar. I det inledande numret ingår en notis där Topelius förklarar den nya följetongens komposition:

Fältskärns Berättelser. Under denna rubrik begynna vi i dag en serie af skildringar från den fosterländska historiens område. Vi ha gjort den erfarenhet, att långa noveller, såsom sednast »Hertiginnan af Finland», splittrade uti många numror af en liten tidning, förlora intresset och trötta läsaren. Denna olägenhet vilja vi nu söka att förekomma genom att dela det hela i flera berättelser, hvilka sinsemellan sammanhänga och likväl kunna betraktas hvar för sig som en skild historia. Huruvida vi deri lyckas, beror på ett försök. Det torde vara öfverflödigt tillägga, att dikten här med sin vanliga frihet spelar in uppå verklighetens grund.22

Det är anmärkningsvärt att Topelius här indirekt kallar Fältskärns berättelser en lång novell. I själva verket benämnde Topelius inte sina verk romaner, än mindre historiska romaner, förutom i ett brev till förläggaren B. A. Thunberg sommaren 1850, där han om bokupplagan av Hertiginnan af Finland säger att han är nyfiken att se sin »första roman», och i brev till Albert Bonnier mellan 1871 och 1889, där han använder beteckningen en gång om Hertiginnan af Finland och upprepade gånger om den ofullbordade trilogin om ätten Ljungar.23 Topelius använde istället genrebeteckningen novell eller omskrivningar – till exempel har Planeternas skyddslingar undertiteln Novell i följetongen från 1886 och En tids- och karaktersstudie från drottning Kristinas dagar i bokupplagan från 1889.

Orsakerna till att Topelius undvek benämningen roman ligger dels i sättet han författade och publicerade sig, dels i romangenrens historia och utveckling på 1800-talet. Därtill kan, som Maija Lehtonen har poängterat, en politisk försiktighet från Topelius sida ha spelat in. Censurförordningen från 1850 förbjöd nämligen tryckningen av romaner på finska, och överlag var censuren kritisk till romanlitteraturen i Finland på grund av dess bruk i politiskt och samhällskritiskt syfte.24 Pia Forssell har påpekat att Topelius inte hade skäl att kalla sina längre prosaberättelser romaner eftersom han anpassade sig till publiceringskanalen, tidningsföljetongen, och skrev episodiskt snarare än genomkomponerat.25 Själv uppger han i memoarerna att planen för Fältskärns berättelser i huvuddrag var uppgjord på förhand. Trots det tillkom berättelserna »bit för bit» och »vandrade till tryckeriet, när bläcket knappt hunnit torka».26

Romanens uppgång under senare delen av 1700-talet och början av 1800-talet är förknippad med den kapitalistiska och tekniska samhällsutvecklingen, den framväxande borgerligheten och den ökande läskunnigheten som möjliggjorde bokmarknadens expansion. I nordisk litteraturhistoria framhålls tiden kring 1830 som ett genombrott för genren i och med att allt fler nordiska författare då började publicera sig på prosa. Antalet svenska förlag med häftesutgivning i så kallade romanbibliotek växte, och konkurrensen gynnade såväl romanimporten som den inhemska romanproduktionen. På 1830-talet dominerades den svenska romanutgivningen fortfarande av översättningslitteratur, men under 1840-talet ökade andelen svenska original, och de överskred tidvis andelen översättningar. Förenklat sagt företräddes den svenska romanen under dessa årtionden av familjeromanen, den historiska romanen och sensationsromanen.27 I Finland förekom en allt mer organiserad romanimport åtminstone från 1830-talet. Man läste utländska romaner på europeiska språk, svenska original och svenska översättningar tryckta i Sverige. Från mitten av seklet förekom också svenska översättningar tryckta i Finland. Den inhemska svenskspråkiga romanproduktionen kom igång på 1840-talet, medan det dröjde till 1870 innan den första finskspråkiga romanen publicerades.28

Lyriken var fortfarande den mest prestigefyllda genren, och det rådde länge en osäkerhet om romanens värde. Det var inte ovanligt att romaner gavs ut anonymt på grund av genrens dåliga rykte som trivial underhållning; i Sverige var detta snarare regel än undantag under tidigt 1800-tal.29 Så utkom till exempel Walter Scotts debutroman Waverly (1814) anonymt eftersom Scott förmodligen inte ville skada sitt anseende som skald genom att uppträda som romanförfattare. Han höll fast vid anonymiteten in på 1820-talet, trots att hans historiska romaner blev stora framgångar också internationellt.30 I likhet med Scott satte Topelius poesin och dramatiken högre än prosan, vilket visar sig i att han bevarade manuskript till dikter och skådespel, men i allmänhet inte till prosaverk.31

I Sverige gav romanlitteraturen upphov till hetsiga debatter – genren ansågs farlig för de kvinnliga läsarna eftersom den kunde distrahera dem från husliga sysslor och rent av vara skadlig för den mentala hälsan. Till och med romanförfattarna själva dryftade frågan om genrens låga status och inverkan på läsarna, både i romaner och i dagspressen.32 Romanen diskuterades även i Finland, där de religiöst konservativa och i synnerhet medlemmarna av väckelserörelserna ansåg genren moraliskt fördärvlig. Den hade dock anhängare i de bildade klasserna som uppfattade den som ett ypperligt forum för samhällelig diskussion och ett kännetecken för en progressiv kultur. Vid mitten av seklet fick romanen ett förhållandevis brett stöd av kultureliten i Finland.33

På 1840-talet deltog Topelius i romandebatten med några inlägg i Helsingfors Tidningar. De röjer en kluven inställning till genren. Under rubriken »Romanen och Romanvurmen» varnar han 1845 för den skada som romanlitteraturen kan vålla ungdomen. Hans beskrivning av de men och den själsliga förslappning som överdriven romanläsning resulterar i hos pojkar är både detaljerad och dramatisk. Flickor som »hängifver sig åt den vådliga njutningen af romaners fina gift» förutspår han olyckliga äktenskap. Till slut finner han sig nödgad att betona att den dystra målningen hänför sig till missbruk av romanen – han börjar nämligen inlägget med att lovorda genrens mångsidighet och i synnerhet den av Walter Scott skapade historiska romanen, som är »af oändligt högre värde än den dittills kända romanlitteraturen», eftersom den var »den första som fattade fast fot i verkligheten». Scotts verk anbefaller han ungdomen varmt.34 I en recension från 1846 av romanerna Får gå! (1844) och Ett namn (1845) av pseudonymen Onkel Adam (Carl Anton Wetterbergh) skisserar Topelius romanens utveckling på 1800-talet och lyfter fram tendensromanen som dess mest fulländade form.35 Två år senare återger han Fredrika Bremers uppsats »Romanen och Romanerna», där hon kritiskt betraktar sitt eget unga »romanförvridna» jags läsande och, med tanke på detta, sin paradoxala roll som romanförfattare.36 I en senare recension, från 1849, av Louis De Geers Carl XII:s page (1848) och Carl Fredrik Ridderstads Svarta handen (1848),37 visar Topelius att han är förtrogen med den historiska romanens spirande inom den svenska litteraturen. Att både yngre och äldre författare kastar »sin diktareförmåga inpå det historiska området» finner han »utan tvifvel rätt».38

I augusti 1856, d.v.s. när följetongen av Fältskärns berättelser hade uppehåll mellan sjunde berättelsen »De blå» och nionde berättelsen »Skuggan af ett namn»,39 ingick i Helsingfors Tidningar ytterligare ett inlägg av Topelius i romandebatten.40 Han framhåller här att genren genomgått en förändring sedan seklets början. Tidigare kunde romanlitteraturen i sin helhet stämplas som »lättfärdig galenskap», men numera är den »upphöjd till samma sfer med poesien, det vill säga till konstens». Han förutspår att fördomarna mot romanen småningom kommer att skingras med hjälp av översatt engelsk skönlitteratur; han anser nämligen att den engelska romanen genom sin »renhet och finkänslighet i moraliskt hänseende» står högre än all annan, inte minst den franska.41 Som representanter för en »renare smak» inom svensk romanlitteratur nämner Topelius Kiellman-Göransons, Carl von Zeipels och Wilhelmina Stålbergs historiska romaner samt Fredrika Bremers Teckningar utur hvardagslivet.

Den ambivalens till romangenren som Topelius visar i trettioårsåldern kan te sig märkvärdig i ljuset av hans intensiva romanläsning tidigare. Under trivialskoletiden i Uleåborg 1829–1832 blev Topelius en allätare av litteratur tack vare fastrarna Johanna Elisabeth och Margaretha Toppelius ansenliga lånebibliotek. Av de omkring tusen volymerna utgjorde uppskattningsvis två tredjedelar romaner. »Jag läste otroligt mycket, jag slukade allt njutbart och onjutbart i dessa tusen volymer, först röfvareromaner, sedan hela bråten av Lafontaine, Schopenhauer, Kotzebue och deras gelikar; därnäst Dalin, Leopold, Kellgren och andra poeter, sedermera allt vad där fanns av historiskt innehåll», uppger Topelius ett halvt sekel senare i memoarerna.42 Av ungdomsdagböckerna framgår att han fortsatte sluka romaner under studietiden i Helsingfors på 1830-talet. Historiska romaner, rövar- och skräckromantik samt samtids- och sedeskildringar, både i original och i översättning, hörde till hans lektyr vid sidan av studierna. Bland de svenska samtida prosaförfattarna intresserade han sig för Fredrika Bremer och särskilt för C. J. L. Almqvist. I februari 1835 ondgör han sig i dagboken över att han inte har tid att bekanta sig närmare med »den älskwärda Författarinnan» till de »förträffliga» Nya teckningar utur hvardagslifvet,43 och i september 1836 konstaterar han förtjust att Almqvists Drottningens juvelsmycke (1834) är den bästa roman han läst – han ger den »ett oinskränkt Laudatur».44 Det är bara en annan bok som får samma vitsord: den brittiske författaren Edward Bulwer-Lyttons Eugene Aram (1834), som är ett slags förstadium till en kriminalroman i historisk miljö. Av antalet titlar att döma var Bulwer-Lytton en favorit under senare delen av 1830-talet. Topelius läste bland annat hans tendensromaner Devereux (1836) och Paul Clifford (1835–1836), samt den historiska romanen Pompeii’ sista dagar (1835).45

I synnerhet under de första åren i Helsingfors förefaller Topelius ha vurmat för den historiska romanen. Under ett knappt halvår, från november 1833 till mars 1834, läste han inte mindre än åtta av Walter Scotts historiska berättelser, inklusive En saga om Montrose (i en tysk översättning från 1823), Abboten (1826–1827) och Ivanhoe (1821–1822). Ett år senare läste han Quentin Durward (1824). Särskilt imponerad förefaller han dock inte ha varit då, fast han senare anger Scott som förebild vid skrivandet av Fältskärns berättelser.46 Under denna tid tog han även till sig bland annat C. F. van der Veldes Lichtensteinarne, en berättelse från trettio-åriga kriget (1828) och Patricierne. Berättelse utur sista tredjedelen af sextonde århundradet (1829), samt August von Tromlitz Pappenheimarne. Historisk-romantisk målning ur trettioåriga kriget (1831–1832). Handlingen i dem ligger nära de epoker som Topelius egen historiska fiktion kom att röra sig i. Av B. S. Ingemann, Scotts danska efterföljare, läste han Prins Otto af Danmark och hans samtid (1835), och av svensk originallitteratur i genren Flickorna i Askersund. Berättelse från Carl XII:s tidehvarf (1832) och Sivard Kruses bröllop (1832), båda av Gustaf Henrik Mellin, samt Nils Wilhelm Lundequists Agda. Berättelse från Konung Gustaf I:s tid (1830).47

Topelius korrespondens 1829 och 1831 med föräldrarna Zacharias d.ä. och Sofia indikerar att hans kluvna inställning till romangenren hade djupa rötter. Romanläsningen oroade föräldrarna, som ansåg den skadlig och olämplig för barn och ungdomar, och insisterade på att han skulle avstå från läsningen. Av föräldrarnas brev att döma försökte han det, men med klena resultat.48 I hågkomsterna på 1870-talet ger Topelius dem rätt: »Den [romanläsningen] uppjagade fantasin, förstörde minnet och förslöade eftertanken.» Dessutom gjorde den tidiga hänförelsen över krigsberättelser – från Iliaden och Ivanhoe till Anders Fryxells historia om Gustav II Adolf – Topelius »ofantligt krigisk». Endast med stor möda och viljekraft säger han sig senare ha kunnat återvinna det han förlorat genom fastrarnas lånebibliotek.49

Att Topelius inte kallade Fältskärns berättelser (historisk) roman, hindrade förstås inte samtiden från att uppfatta verket som en sådan. Redan 1853 använder Sven Gabriel Elmgren denna beteckning i recensionen av första cykeln, och han anser att den i sig uppfyller kraven för en roman.50 I en osignerad recension i Åbo Tidningar 1856 nämns att första cykeln består av tre noveller som bildar en sammanhängande roman.51 Även J. V. Snellman (1862) och Kaarlo Bergbom (1867 och 1870) använder beteckningen roman – Snellman mer specifikt romancykel.52 En notis i Aftonbladet 1853 benämner däremot verket »Novell-Cyclus», och i tidningens recension av de tre första cyklerna 1858 talas det endast om noveller. Recensionen av fjärde cykeln 1864 använder benämningen berättelsecykel.53 Hans Forssell undviker genrebeteckningar i en recension från 1868, men den ingår i en artikel med titeln »Roman och Historia», där han även recenserar två andra (uttryckligen) historiska romaner. Forssell inleder artikeln med att diskutera den historiska romanen som en blandform mellan historieskrivning och diktning.54 På 1880- och 1890-talet fortsätter den trend som skymtar fram i de föregående decenniernas reception: i Sverige beskrivs Fältskärns berättelser som noveller, berättelser, romantiserad skildring eller berättelseserie,55 medan man i Finland företrädesvis talar om roman eller svit av romaner. En förklaring kan ligga i att två av romanlitteraturens inflytelserika förespråkare i Finland, S. G. Elmgren och J. V. Snellman, lanserade verket som roman i ett så tidigt skede. I Finland förefaller beteckningen historisk roman första gången ha använts om verket 1884, medan den i Sverige av allt att döma förekommer först i Hjalmar Söderbergs hyllningsskrift till Topelius på dennes 80-årsdag 1898.56

I dag är det naturligt att betrakta Fältskärns berättelser som en roman, och uttryckligen som en historisk roman. Av Topelius-forskarna har Maija Lehtonen och Mari Hatavara diskuterat genreproblematiken. Båda kallar verket roman och framhåller att berättelserna utgör en sammanhängande helhet: Lehtonen på grundval av de två släkterna, Bertelsköldarna och Larssönerna, vars öden bildar berättelsernas röda tråd; Hatavara med utgångspunkt i de narrativa motsättningar som dialektiskt bygger upp det genom hela verket löpande nationalistiska temat. Hatavara påpekar därtill att Fältskärns berättelser kan betraktas som en romansvit på grund av omfånget.57 Med stöd i dessa argument, och inte minst den långa finländska traditionen att uppfatta Fältskärns berättelser som en roman, används i denna utgåva såväl benämningen (historisk) roman som romansvit om verket.

Fältskärns berättelser som historisk roman

Den historiska romanen har sin fadersfigur i Walter Scott, fast det egentligen inte är med honom som genren börjar. En vedertagen uppfattning bland litteraturvetare i dag är att den historiska romanen uppstod mot slutet av 1700-talet när romanförfattare började placera sina i huvudsak fiktiva protagonister i allt mer detaljerade historiska miljöer. Med Walter Scott skedde dock ett genombrott: för det första förädlade han den historiska fiktionsprosan till en ny igenkännlig litterär form; för det andra blev denna form vida bekant genom den stora framgång som hans historiska romaner rönte. Med bästsäljaren Ivanhoe (1819) vann formen internationell ryktbarhet, och under merparten av 1800-talet kom Scotts historiska romaner att efterliknas, med varierande framgång, av författare över hela Europa.58

I de följande avsnitten om Fältskärns berättelser som historisk roman kommer jämförelserna att begränsas till Scott, inte minst för att Topelius som tidigare nämnt uppgav sig vara dennes efterföljare. Med tanke på Topelius stora beläsenhet har utan tvekan åtskilliga romaner av andra författare satt sin prägel på berättelserna, men det är vanskligt att peka ut andra direkta förebilder på grund av generella likheter mellan det tidiga 1800-talets historiska romaner.59 Fältskärns berättelser, och i synnerhet första cykeln, passar till exempel väl in i den mall för berättelserna som Stefan Johansson har utarbetat för historiska romaner och noveller som har författats i Sverige före 1867.60

En dialektisk historiesyn

Fältskärn inleder sin första berättelse med en dramatisk framställning av slaget vid Breitenfeld 1631 där svenska armén vann en stor seger över Katolska ligans trupper. Här introduceras berättelsens protagonist, den unge finske ryttaren Gustaf Bertila, genom en fråga av det finska rytteriets chef Torsten Stålhandske: »Nåväl, Bertila [...] har du lust att i dag förvärfva dig riddarsporren?» Till detta svarar denne: »Jag har aldrig vågat eftersträfva en så stor utmärkelse [...] Jag ... en bondeson!» (s. 17). Redan i detta replikskifte döljer sig verkets centrala tema, som ger berättelserna struktur och driver intrigen framåt: kampen mellan å ena sidan adeln, å andra sidan bönder och borgare.

Efter Breitenfeld har Gustav II Adolf för avsikt att adla Bertila, som utmärkt sig i striden, men hejdas av Bertilas far – egentligen morfar – »bondekungen» Aron Bertila från Storkyro. Denne gör genom ett brev klart att sonen aldrig får anta adligt namn och adlig sköld; gör han det ådrar han sig faderns förbannelse. Aron Bertila hatar nämligen aristokratin och håller envist fast vid övertygelsen att inget skall finnas mellan kungen och folket, för det »rycker till sig konungens makt och folkets ägodelar» (s. 84). Konflikten mellan far och son trappas upp när Gustaf Bertila, som nu adlats med namnet Bertelsköld, efter flera år i fält återvänder till fädernehemmet. Fadern, som nåtts av rykten om Gustafs nobilisering, förskjuter honom (s. 161 f.). Konflikten når sin kulmen när Gustaf än en gång besöker hemmet och ber om förlåtelse och välsignelse. Aron Bertila är dock orubblig. Han gör Gustaf arvlös och upptar istället dennes vapenbroder Lars Larsson som sin arvinge (s. 200–203).

Så uppstår de två släkter, Bertelsköldarna och Larssönerna, vars öden Fältskärns berättelser skildrar; den ena bestående av grevar och grevinnor, den andra av bönder och, med tiden, borgare. Motsättningen mellan adeln och de lägre stånden går som en underton genom berättelserna och accentueras titt som tätt, till exempel genom bondeupproret på det bertelsköldska stamgodset Majniemi i mitten av 1600-talet (fjärde berättelsen), genom Bernhard Bertelskölds resa till Österbotten för att köpa spannmål av Larssönerna under hungersnöden vid seklets slut, och genom Karl XI:s reduktion där Majniemi blir indraget till kronan (sjätte berättelsen). Bertelsköldarna står länge i berättelsernas förgrund, men från den tionde berättelsen, »Ödemarkernas vår», där historien hunnit till 1721, intar den larssonska släkten en central roll. Att bonde- och framför allt borgarfamiljen här träder fram är fullt förenligt med den historieuppfattning som fältskärn ger uttryck för i ramberättelsen till femte berättelsen, nämligen att adeln på 1600-talet i Sverige och Finland var »det virke, hvaraf man byggde historien», medan den finska historien alltsedan den ryska ockupationen 1713–1721 »tagit sitt mesta virke» av den »ofrälse medelklass» som »arbetat sig fram till heder och namn» under 1600-talet och början av 1700-talet.61 Växlingen från den adliga till den borgerliga släkten motiverar fältskärn ytterligare med att de finska präst- och köpmannasläkterna har »sin egen lilla och märkeliga historia» genom att de på 1700-talet gav upphov till en »ny borgerlig aristokrati» (s. 286).

Liksom Walter Scott gestaltar Topelius historien i Fältskärns berättelser som en serie kriser eller konflikter mellan konträra historiska krafter, så som samhällsklasser och nationer.62 Hos Topelius förekommer dessutom konflikter mellan idéer eller ideologier. Motsättningen mellan adeln och de lägre stånden är romanens mest centrala, men verket tematiserar även andra konflikter och motsatsförhållanden i historien. Trettioåriga kriget som bildar fonden för första cykeln var åtminstone delvis ett religionskrig mellan katoliker och protestanter, och cykelns huvudantagonist är jesuiten Hieronymus som smider planer på att göra Sverige katolskt igen. Motsättningen mellan krig och fred, eller krig och samhällsuppbyggande arbete, är ständigt närvarande.63 I de två första cyklerna som utspelar sig på 1600-talet växlar berättandet mellan militärhistoria på utländsk mark och – vid sidan av den äventyrliga handlingen – social- och kulturhistoria på finsk mark. Först i den åttonde berättelsen skildras krig i Finland, i början av 1710-talet. I elfte och tolfte berättelsen utgörs fonden av maktkampen dels mellan de revanschistiska hattarna och de utrikespolitiskt försiktiga mössorna, dels mellan kungahuset och ständerna. I fjortonde och femtonde berättelsen pågår händelseförloppet mot bakgrunden av Gustav III:s statsvälvning 1772. I ramberättelsen representeras motsatsparet av den krigiska postmästaren Svanholm och den pacifistiska skolmästaren Svenonius. Motsättningen mellan dels trolldom och religion, dels vetenskap och religion är kärnan i femte berättelsen om häxprocesser och i hela femte cykeln om fritänkeri och alkemi.

Likheterna i historiesynen hos Scott och hos Topelius i Fältskärns berättelser begränsar sig dock inte till uppfattningen om historien som en serie konflikter – den har också en gemensam rörelse: framåt. Som hos Scott framställer Topelius historien som en progressiv process i romanen.64 Fältskärn uttrycker denna uppfattning mer eller mindre explicit. Han jämför till exempel nationernas utveckling från barbari till civilisation med människans biologiska utveckling från vild ungdom till klok vuxenhet (s. 77),65 och han använder ett organiskt bildspråk för att beskriva samhällsutvecklingen (s. 552 f., 621). Vidare framhåller han, den här gången med en militär bild, att varje tid är en övergång till någonting nytt och »hvar tid tjenar sig upp genom graderna». För fältskärn är tiden ingen gråhårig gubbe:

Tidens rätta väsende är en evig ungdom; han tål intet murket, han hviftar det bort med sina stora stormfyllda vingar för att beständigt sätta uti dess ställe någonting ungt och friskt. Men de gamla förstå sig icke på sådant, utan mena att tid och verld bli beständigt sämre, för det att de sjelfva ej kunna vänja sig vid den tanken att en ny tid stiger fram uti nya former. (s. 621)66

Den progressiva historiesynen kommer även till uttryck i att Topelius låter romanens ståndsmotsättning tillfälligt upplösas genom att Carl Victor Bertelsköld och Ester Larsson, med »borgarekungen» Larssons motsträviga samtycke, gifter sig i fjärde cykeln. Syntesen fullbordas i femte cykeln när de bertelsköldska barnen från Carl Victors tidigare äktenskap överger ståndsfördomarna som har splittrat familjen och accepterar Ester som sin mor.67 Även motsättningen mellan adelsmakt och folkmakt upplöses i femte cykeln, i den sista berättelsen »Morgonljusning», genom att romanen slutar vid Gustav III:s statsvälvning, som resulterade i att den politiska makten temporärt delades mellan kungen och riksdagen.

Denna historiesyn, grundad på framsteg och på upplösningen av motsatser i synteser, är influerad av Hegels dialektiska historiefilosofi.68 Topelius blev förtrogen med hegelianismen under studietiden i Helsingfors på 1830- och 1840-talet; den var då förhärskande i den akademiska undervisningen i filosofi. Genom J. J. Tengströms föreläsningar och kursboken Encyklopädie der philosophischen Wissenschaften (1817), där Hegel sammanfattar sitt filosofiska system, förkovrade sig Topelius 1837–1840 med stor möda i de hegelska lärorna. Under sina fortsatta studier på 1840-talet fördjupade han sig i Hegels postumt utgivna föreläsningar i filosofins historia och historiefilosofi,69 samt Snellmans Läran om staten (1842). Någon hegelian blev han ändå inte, tvärtom polemiserade han flera gånger mot hegelianismen, men speciellt hans historiesyn tog intryck av den.70

Hegel är dock bara början. Som Topelius inspirationskälla till ståndsmotsättningen i Fältskärns berättelser har forskningslitteraturen lyft fram polemiken i mitten av 1840-talet mellan historikerna Anders Fryxell och Erik Gustaf Geijer om adelns historiska roll i Sverige,71 och inte utan orsak: Topelius hänvisar anakronistiskt till pennfejden i både fjärde (s. 222) och sjätte berättelsen (s. 402 f.). Fryxell inledde polemiken 1845 med skriften Om aristokrat-fördömandet i svenska historien där han kritiserar den aristokratfientliga inställningen i svensk historieskrivning alltsedan 1700-talet. Han anser att flera historiker, inte minst Geijer, har varit partiska i sin bedömning av den svenska adeln: de har låtit sig påverkas av ideologiska fördomar och behandlat den orättvist. Till skillnad från Geijer och andra antiaristokratiska historiker framhåller Fryxell att adeln stått för flera förtjänstfulla insatser i Sveriges historia. I sitt enda svar fasthåller Geijer sin adelskritiska tolkning av historien och förnekar förekomsten av en aristokratfördömande tendens, såväl i sina egna som i föregångarnas verk. Polemiken, som Fryxell på egen hand fortsatte med ytterligare tre inlägg, uppmärksammades stort och debatterades både i pressen och i tidskrifter i Sverige, bland annat av C. J. L. Almqvist.72 Topelius kunde bekanta sig med polemiken senast i slutet av 1840-talet när Akademiska läseföreningen, där han var sekreterare, hade införskaffat Fryxells inlägg i debatten.73 I Fältskärns berättelser intar Topelius en medlande, syntetisk ståndpunkt i tvisten, även om han anser att »Geijer i hufvudsaken trängt längre» (s. 402). Han lyfter fram både sextonhundratalsadelns förtjänster och dess dominans, liksom den reformatoriska verkan som Karl XI:s reduktion hade, och de övergrepp som begicks i reduktionens namn.74

Matti Klinge har påpekat att det även finns andra och framför allt tidigare impulser till ståndsmotsättningen än striden mellan Fryxell och Geijer. När Topelius 1844 recenserade första delen av de av Edward Grönblad utgivna Handlingar rörande Klubbekriget (1843) i Helsingfors Tidningar analyserade han det finska bondeupproret i hegelianska dikotomier, med bland annat folkmakt mot adelsvälde som ett motsatspar.75 Vid den här tiden hade klassbegreppet fått en central roll och tanken om historiska motsatsförhållanden aktualitet, inte minst genom Adolphe Granier de Cassagnacs socialhistoriska arbeten Arbetsklassens historia och Adelsklassens historia som utkom i svensk översättning 1843.76 Topelius ägde verken, och Snellman presenterade Cassagnacs klassbaserade historiesyn i Saima 1844. Därtill behandlades klassfrågor i romanlitteraturen, bland annat av Balzac, Dumas och Eugène Sue.77 Mauri Noro har dock poängterat att motsatsförhållandet mellan aristokrati och demokrati förekommer även i Geijers Svenska folkets historia (1832–1836) som Topelius läste redan i slutet av 1830-talet. Tanken om adelns förmedlande ställning mellan kungen och folket, mellan envälde och mångvälde (se t.ex. s. 468, 630), finns likaså hos Geijer, och redan tidigare hos Hegel.78

Det finsknationella temat

Under 1800-talet fungerade den historiska romanen som ett massmedium för föreställningar om nationell historia och nationell identitet.79 Liksom Walter Scotts tidiga historiska romaner med motiv ur Skottlands historia var försök att definiera den skotska nationella identiteten,80 kan Fältskärns berättelser betraktas som Topelius ansats att inringa den finska. Här framträder den uppfattning om det finska folket som senare fick stor spridning och omfattades på bred front i synnerhet genom läseboken Boken om Vårt Land (1875) och dess många upplagor på svenska och på finska.81

I romanen kommer det finsknationella temat till uttryck på i huvudsak tre sätt som alla stöder den nationella självkänslan och folkets samhörighet.

För det första lyfter Topelius fram upplevelser och kriser som i ett historiskt perspektiv förenar det finska folket, och han framför dem, för att tala med Ann Rigney, i en narrativ form där den historiska utvecklingen sammanlänkas med romanfigurer som läsaren kan känna empati för.82 Mycket medvetet betonar Topelius de finska insatserna i Sveriges stormaktshistoria: i bataljskildringarna lyfter han fram namn på finska regementen och chefer, och han tilldelar inte sällan de finska trupperna under Gustav II Adolf och Karl XII en betydligt större roll än den litteratur han stöder sig på.83 Topelius ambition att synliggöra det finska elementet i den svenska historien märks också när han med namns nämnande omtalar officerare utan att ge dem någon funktion i handlingen (jfr överste Boije i nionde berättelsen, s. 676). Men historien är inte bara ära och tapperhet i strid; mörka tider som hungeråren på 1690-talet, pesten 1710 och stora ofreden – den ryska ockupationen av Finland 1713–1721 – är minst lika viktiga för gestaltningen av ett folk som har kämpat och uthärdat krig och ofärd tillsammans. Bandet mellan den historiska tiden och berättandets nutid, det vill säga fältskärns och Topelius tid, stärks genom framåtblickar: till exempel avslutas kapitlet om nederlaget vid Storkyro 1714 i åttonde berättelsen »Flyktingen» med en beskrivning av stridsplatsen halvtannat sekel senare. Denna på en gång vemodiga och idylliska landskapsmålning i ord, där rågen sägs suga »sin kärnas must ur kämparnes ben» och sönderrostade svärd eller »knotan af en fordom senfull och stridsvan arm» stundom skramlar mot plogens järnbill (s. 615), illustrerar den uppfattning som om och om igen gör sig gällande i Fältskärns berättelser, nämligen att den finska 1600- och 1700-talshistorien fram till freden i Nystad 1721 till stora delar var en dyster period som grundligt prövade folket.84 Det finns dock ljusglimtar, som »den finska bibeln och det finska universitetet» (s. 288), och en bättre framtid är att vänta det land som, med borgarekungen Larssons ord, »har burit sådana bördor och icke dignat» (s. 1045). I synnerhet genom borgarekungens födelsedagstal till den samlade larssonska släkten i tolfte berättelsen »Prinsessan af Wasa» förknippas det finska folkets historia med en providentiell föreställning om Gud som ledsagare till en ljusare framtid och som garant för den:85 »ty Han hafver lust till detta folk, och Han skall göra vårt mörker ljust» (s. 1045).

För det andra sammanväver Topelius det nationella temat med ståndsmotsättningen. Klyftan mellan stånden i de fyra första cyklerna skapar bilden av ett folk som är splittrat. Motsättningens upplösning genom Carl Victor Bertelskölds och Ester Larssons giftermål i tolfte berättelsen och borgarekungens välsignelse av alliansen, varmed han sägs bryta »stafven öfver den långa strid, som i sekler söndrat adel och folk i Finland» (s. 1137), kan tolkas som en återförening av det tudelade finska folket till ett folk, en enhetlig nation.86 Å ena sidan förefaller Topelius med detta framhålla att allt split måste övervinnas och alla krafter sammanföras inför det gemensamma projektet: nationsbygget.87 Å den andra förmår Topelius med sin syntes visserligen inlemma överklassen i »folket», men inte den lägsta samhällsklassen, de obesuttna, proletariatet, som saknade representation i riksdagen.88 Det närmaste Topelius kommer att bygga broar mellan denna underklass och överklassen är i fjärde berättelsen »Rebell mot sin lycka» när Bernhard Bertelsköld tar folket på Majniemi i försvar mot slottets förtryckande fogde, mäster Adam (s. 224–227). Här skildrar Topelius underhavandenas belägenhet med stor sympati. Samtidigt kan man i deras uppror läsa in en varning riktad till Topelius samtid om faran med att ignorera underklassens undermåliga sociala förhållanden.89

För det tredje strävar Topelius att stärka den nationella identiteten genom att skissera det finska folklynnet och skapa föreställningar om vad finskhet innebär. Men han gör det inte med hjälp av huvudpersonerna, som i huvudsak saknar typiskt finska drag, utan snarare med bipersoner så som Bertel Bertelskölds dragoner, österbottningen Pekka och tavastlänningen Witikka, Carl Victor Bertelskölds ridknekt Istvan, som i själva verket är en Larsson, och Paul Bertelskölds studiekamrat Eudoxius Lejonfäll. De militära egenskaperna är bland de första läsaren stöter på: finnarna är visserligen inga paradsoldater, men däremot hårda krigare som inte skyr faran – Topelius låter ofta Gustav II Adolf sätta in dem där den är som störst. Dessutom är de kungatrogna och har en hög försvarsvilja. Den tankens långsamhet som bland annat Istvan och Eudoxius kännetecknas av kompenseras med andra egenskaper: den förra är extremt lojal och den senare både fysiskt stark och socialt begåvad. Finnar är därtill tålmodiga och hederliga, vilket Bernhard Bertelsköld erfar i sjätte berättelsen när han åker till Vasa för att köpa spannmål under hungeråren och häpnar över den respekt för lagarna som folket har, nöden till trots. Laglydnaden härleder han till Gud, folket självt och framför allt den »fasta, lagbundna samhällsordning, som Sveriges konungar gifvit oss» (s. 446).90 Svåra tider uthärdar folket genom att ty sig till sin lutherska tro och starka förvissning om en bättre framtid. Med bondekungen Bertila och borgarekungen Larsson visar Topelius att landet inte lider brist på material för ett ståndaktigt ledarskap. För båda är idogt arbete den högsta av dygder, vilket också flera av bifigurerna i praktiken ger prov på, till exempel Marie Larsson och Elias Pehrson som i tionde berättelsen återvänder till de österbottniska »ödemarkerna» för att odla upp dem efter stora ofreden.91

Förutom att på dessa sätt skapa en känsla av inbördes solidaritet upplyser Fältskärns berättelser om historien: den politiska historien, krigshistorien, socialhistorien och inte minst kulturhistorien.

Kulturhistoriska inslag

Ett av den historiska romanens sätt att förankra berättelsen i tiden och ge den lokalfärg är att innefatta kulturhistoriska detaljer. Walter Scott hade ambitionen att ge en bred och trogen skildring av ålderdomliga, utdöende seder som var säregna för Skottland, och det har framhållits att det kulturhistoriska intar en lika dominerande ställning som det politiskt historiska i de så kallade Waverly-romanerna.92 Det är uppenbart att Topelius följde Scotts exempel även i detta avseende. I Fältskärns berättelser är de kulturhistoriska inslagen genomgående och omfattar sedvänjor och kulturella praktiker från såväl det folkliga som det aristokratiska livet.

Vanligen är de kulturhistoriska detaljerna inströdda i berättelserna och nämns nästan som i förbigående. Ställvis gör Topelius dock korta uppehåll i intrigen för att grundligare kunna behandla kulturhistoriska företeelser och ge små lektioner om dem. De här avsnitten avslöjar att Topelius inte bara ville bevara kunskapen om försvinnande seder och föreställningar, utan att han dessutom hade pedagogiska ambitioner med inslagen. Det händer att Topelius leder romanens handling på sidovägar bara för att det ger honom möjligheten till kulturhistoriska beskrivningar. Ruben G:son Berg har noterat att Topelius gärna utnyttjar resor för att göra dessa exkurser, jfr Bernhard Bertelskölds resor till Kungsör och till Storkyro i sjätte berättelsen »Majniemi slott».93

Till de kulturhistoriska inslagen i romanen hör bland annat de olika socialgruppernas matvanor och de handlingsmönster som styrde måltiderna. Beskrivningar av konsumtionsvaror, interiörer och klädedräkter är återkommande. Man får veta att bomull var en lyxartikel i Finland ännu på 1670-talet (s. 299), att det i början av 1700-talet var förbjudet att prata vid bordet utan att ha blivit tilltalad av husfadern (s. 749), att bindmössan började komma på modet vid seklets mitt (s. 1038, se även kommentar s. 1621), och att kaffedrickning vid samma tid hade blivit allt vanligare i de svenska städerna, medan kaffe var så dyrt och sällsynt i Finland att drycken var förunnad endast de förmögna (s. 1043). Utvecklingen av kommunikationer, sjöfart och handel lyfts också fram, liksom 1700-talets naturvetenskapliga intresse. Det stora utrymme botaniken får i tolfte berättelsen »Prinsessan af Wasa», där handlingen börjar i trädgården på Linnés Hammarby, kan kanske ställas i samband med Topelius egen livslånga fascination för naturhistoria.94 Topelius var storrökare, och tobaksrökning avhandlar han också; i romanen bolmar inte minst fältskärn själv, och i elfte berättelsen »Borgarekungen» bjuds läsaren på upplysningar om hur tobaken kom till Sverige och Finland och om hur utbredd rökningen var (s. 899).

Folkliga föreställningar figurerar framför allt i skildringen av 1600-talet, vars allmänna vidskepelse fältskärn ur sitt »upplysta» 1800-talsperspektiv griper varje chans att påpeka. Berättelserna berikas med myter om att stål kunde skydda mot trolldom (s. 320), att det förde otur med sig att resa på en fredag (s. 838), och att människor födda på en söndag hade särskilda förmågor, så som synskhet (s. 856). Tron på trolldom och häxor blir ingående belyst eftersom Topelius gör en häxprocess till huvudmotiv i den femte berättelsen. Utöver att häxmotivet utgör ett omfattande kulturhistoriskt inslag i romanen tillför det ett skräckromantiskt element som Topelius utnyttjar med stor dramatisk effekt. Han hade använt det redan i Hertiginnan af Finland (1850), efter att ha tangerat det i »Trollkarlens dotter» (1845).95 Den magiska »konungens ring» lyfter vidskepelsen till ett av romanens ledmotiv. Ringen sägs vara fylld med såväl helgonens som trolldomens makt (s. 201) och representerar således både den kristet religiösa och den hedniska övertron. Fältskärn ser ringen som en symbol för mänsklig själviskhet och tar avstånd från dess övernaturliga kraft. Följaktligen bedömer han båda formerna av vidskepelse lika. Särskilt i ramberättelsen är fältskärns inställning till övernaturliga företeelser förnekande, men han understryker att tron på sådana har stor makt över människor (s. 277, 960 f.).

Denna poäng odlar Topelius i femte cykeln där en annan vidskeplighet, 1700-talets ockultism i form av alkemi och astrologi, spelar en roll i intrigen. I trettonde berättelsen »Fritänkaren» utför den tyska kvacksalvaren Martin Weis alkemiska experiment i Åbo. Möjligen är Topelius här inspirerad av alkemisten och swedenborgaren August Nordenskiöld (1754–1792), som på 1780-talet med understöd av Gustav III studerade guldmakeri i en verkstad på Drottningholm och i Nystad.96 De två personer som i romanen frestas av Weis alkemiska guld har båda goda orsaker att tro på dess äkthet. Paul Bertelsköld tvivlar visserligen på Weis guldmakarkonst, men efter att ha förlorat en stor summa pengar i hasardspel återvänder han till doktorns laboratorium och assisterar denne vid framställningen av »guldtinkturen» eftersom den kan hjälpa honom att få tillbaka de förlorade pengarna. Köpmannen Lars Larsson d.y. är girigheten själv och saknar motståndskraft att ifrågasätta guldmakarkonstens falska löften.97 Båda illustrerar den makt som föreställningar kan ha över det mänskliga sinnet. Det är anmärkningsvärt att Topelius varken explicit förklarar alkemin för vidskepelse eller antyder att det alkemiska guldet skulle vara annat än äkta guld. I stället tar han parodin till hjälp när han låter Weis förklara att han funnit nyckeln till evigt liv och Larsson pantsätta sin själ i utbyte mot en flaska guldtinktur värd 143 280 riksdaler (s. 1214–1217) – summan är skrattretande både för att den är så stor och så exakt. Även den magiska ringens kraft får parodiska drag i femtonde berättelsen »Morgonljusning». Weis förklarar nämligen att den blivit smidd under en mäktig konjunktion som återkommer med 500 års mellanrum och senast inträffade den 14 januari 1318, det vill säga exakt 500 år före Topelius egen födelse (s. 1354). Så driver Topelius också med den vidskepelse som heter astrologi.98

Hovseder iakttas i växande grad ju närmare handlingen kommer skildringen av 1700-talets statliga liv. Topelius har fäst sig särskilt vid jakt, som under den tidigmoderna epoken ansågs vara den syssla som bäst anstod furstliga och adliga personer. Jakter anställda av kungligheter förekommer flera gånger i romanen, och beskrivningarna av dem är vanligen laddade med fart och spänning. Karl XI:s jaktresa till Åland, där han och hans entourage jagar älg till häst, utgör ramen för hela första hälften av den femte berättelsen, och kronprinsen Karls våghalsiga björnjakt med bössa och spjut fyller ett kapitel i sjätte berättelsen, medan efterspelet till ett av Fredrik I:s bekväma jaktpartier bildar scenen för ett kapitel i tionde berättelsen »Ödemarkernas vår». Den lösa sexualmoral som efter franskt mönster spred sig vid europeiska hov har också representanter i Fältskärns berättelser: Karl XI:s kusin prinsessan Juliana, August den starkes mätress Aurora Königsmarck och Fredrik I. Den sistnämndes utsvävningar ligger delvis som grund för intrigen i tionde berättelsen, som kulminerar i kapitlet »Junos hämnd» där Topelius genom den bedragna Ulrika Eleonora låter oskulden och sin egen viktorianska moral triumfera över låga böjelser.

Utmärkande för högreståndspersonerna ju närmare hovkretsarna berättelsen kommer är deras halvt svenska, halvt franska språk. Topelius kommenterar denna svenska som är kryddad med franska uttryck och försvenskade franska ord i samband med Bertelsköldarnas fest på Majniemi slott 1695: språket hade »ännu icke blifvit rensadt genom konungars föredömen eller skaldernes nit för det nordiska modersmålet» (s. 380; Topelius bortser här från Stiernhielm). I romanen är detta blandspråk genomgående – endast ett längre avsnitt på enbart franska förekommer (s. 1319 f.). Syftet med de franska inslagen är framför allt att förankra berättelserna i tiden och stärka känslan av autenticitet. Fredrik I:s och Adolf Fredriks tyska fraser tjänar samma syfte, men det finns också ett komiskt drag över Fredrik I:s svenska, som har en förtyskad ordföljd.99 Även kapten Larssons rikliga latinska fraser i första cykeln och den tyske dragonen Burchards flödande rotvälska i fjärde cykeln kan betraktas som ett komiskt stilgrepp som Topelius använder sig av för att underhålla läsaren. Förebilden är självfallet Scott, vars bifigurer ofta präglas av humor. Kapten Larsson har en föregångare i kapten Dalgetty i A Legend of Montrose som likaså strör latinska uttryck omkring sig. Man bör dock ha i åtanke att Scott hade som ambition att också ge uttryck åt äldre egenartade skotska karaktärsdrag och manér som inte längre förekom, och att han i bruket av dialekt inte går till överdrift.100 Liksom hos Scott skall hänsynsfull efterbildning av särpräglade karaktärer hos Topelius inte förväxlas med komik eller raljeri.101 Det finns ett undantag i den godmodiga driften med bipersonerna. I skildringen av borgmästarinnan Sebaldt i fjortonde berättelsen »Aftonstormar» (kapitlen »Borgarfruarna» och »Riksens fruars bänk», s. 1296–1303) hugger Topelius i sten. Bilden av den struntviktiga och struntförnäma »småstadsdrottningen» är både elak och fördomsfull, och missvisande. Den historiska Ulrika Eleonora Ziervogel, gift med borgmästaren i Stockholm Carl Fredrik Sebaldt, var dotter till hovapotekaren Aegidius Ziervogel av en ursprungligen tysk apotekar- och läkarsläkt.102 Hon bör ha haft förutsättningar att bilda sig på helt annan nivå än det ytliga snömos Topelius nagelfar.

Citat ur skaldestycken, visor och dramer, eller intertextuella hänvisningar till dem, är vanligt förekommande. Topelius återger verser av bland annat J. L. Runeberg, Frans Michael Franzén, Bellman och Tegnér. I »Prinsessan af Wasa» ingår hela partier ur tillfällesdikter om Adolf Fredriks resa genom Finland 1752 (s. 1032–1037), och i »Fritänkaren» ur minnesdikter vid hans död 1771 (trettonde berättelsen, s. 1149 f.). De långa utdragen ur pseudonymen Hjalmars (Andreas Hesselius) skaldestycke Konungens lyckliga resa från Stockholm öfwer Ålands haf [...] fulländad d. 10 Aug. 1752 från samma år i tolfte berättelsen (s. 1034, 1080–1083, 1131 f.) är särskilt påfallande.103 Visorna som Meri och Regina sjunger i »Svärdet och Plogen» (andra berättelsen, s. 109 f.) har Topelius författat själv, men flera visor i Fältskärns berättelser är hämtade ur folkmusiktraditionen, exempelvis »Väntat hafver jag» i fjärde berättelsen (s. 214) och den rådbråkade varianten av sångleken »Höga berg och djupa dalar» i sjätte berättelsen (s. 356). Dramatiska verk anspelar Topelius främst på (se t.ex. s. 347), men han citerar verser ur Carl Gyllenborgs komedi En bättrad will-hierna och en trogen wänskap (1723) i sjunde berättelsen (s. 488) och en replik ur Pierre Corneilles tragedi Cinna (1641) i fjortonde berättelsen (s. 1283). Två gånger citerar han sig själv: dramat Kung Carls Jagt (1852) i femte berättelsen (s. 293) och en vers ur »Höstens vanmakt» (Ljungblommor III 1854) i sjätte berättelsen (s. 442). Bland de många anspelningarna på litterära verk kan särskilt Kalevala och Cervantes Den snillrike riddaren Don Quijote de la Mancha (spa. orig. 1605, 1615) nämnas. Topelius liknar sina huvudpersoner vid den vandrande riddaren i såväl tredje, nionde som fjortonde berättelsen (s. 171, 194, 631, 1274).104 Anspelningar på Don Quijote var vanliga i romanlitteraturen på 1800-talet, men jämförelserna mellan honom och Bertelsköldar från 1600- och 1700-talen ger ett anakronistiskt intryck.

I det annars tidsmässigt välförankrade kulturhistoriska stoffet verkar namnskicket i Fältskärns berättelser också anakronistiskt. Eirik Hornborg påpekade redan på 1940-talet apropå Larssönerna att patronymikon inte användes som släktnamn på romanens tid.105 Ifråga om namn på kvinnliga ståndspersoner följer Topelius det namnskick som hade slagit igenom först i slutet av 1700-talet och början av 1800-talet, att gifta kvinnor bytte ut sitt eget släktnamn mot makens. Han berövar både historiska och fiktiva damer deras egna namn och refererar i till exempel andra cykeln till Ebba Bertelsköld, född Sparre och inte tvärtom. Det förefaller som om Topelius över huvud inte reflekterade över valet, eftersom han inte kommenterar denna anakronism, men ofta dem han gör medvetet. Det är enbart Marie Larsson i fjärde och Erika Lindelia i femte cykeln som får behålla sina namn.

Fakta och fiktion

Den historiska romanens kanske mest grundläggande egenskap är att den strävar att förena de två motstridiga elementen fakta och fiktion. En problematisering av förhållandet mellan dem förknippas vanligen med 1900-talets modernistiska och postmoderna historiska romaner där kunskapsteoretiska frågor och självreflektion ofta står i fokus. Dilemmat mellan historisk sanning och konstnärlig frihet dryftades dock redan på 1800-talet både inom genren och i litteraturen om den, om än i liten utsträckning jämfört med ett sekel senare. Walter Scott diskuterar kombinationen av historisk sanning och fiktion i flera av sina förord, bland annat till Ivanhoe, medan resonemang om historien är ovanligare i romanerna.106 I Fältskärns berättelser är den här typen av metafiktiva och metahistoriska inslag förhållandevis frekventa, vilket är ett tecken på att Topelius var medveten om den problematiska balansgången mellan historisk riktighet och skönlitterär frihet. Vid författandet av »förarbetet» till Fältskärns berättelser, Hertiginnan af Finland, sökte han fortfarande den rätta formen för historisk fiktionsprosa och valde att dela upp novellen i en fiktiv och en icke-fiktiv del.107 I romansviten är de två elementen i stort sett integrerade i varandra, även om Topelius har en tendens att varva de fiktiva scenerna och händelseförloppen med resonerande, faktaspäckade textpartier.108

Som motvikt till de i brödtexten och notapparaten inströdda källhänvisningarna, med syftet att underbygga den historiska trovärdigheten, understryks berättelsernas fiktiva natur genom avsiktliga anakronismer och kommentarer om berättelsernas komposition och innehåll. Inte sällan är ramberättelsen forum för dessa metafiktiva inslag, som när fältskärn i inledningen till »Svärdet och Plogen» om berättelsens sannfärdighet nämner att han är tvungen att »kanske litet skarfva» där hans historiska kunskaper kommer till korta (s. 78 f.). Andra gånger framför åhörarna i vindskammaren synpunkter på hur huvudpersonerna utvecklas, vilka narrativa motiv och historiska händelser berättelserna ska omfatta och hur de ska sluta (s. 283 f., 347, 551 ff., 958). Fotnoterna utnyttjar Topelius för att påpeka när tilldragelser är anakronistiska, när de är historiska och när de är baserade på historiska händelser. Ett exempel på det senare är episoden där Karl XI med befallningen »skjut den hunden!» beordrar två vakter att öppna eld mot Bertelsköld. En fotnot till textstället upplyser om att händelsen verkligen har inträffat med en av kungens officerare (s. 432, se även kommentar s. 1537). Anmärkningar av det här slaget sanktionerar, som Torsten Pettersson har påpekat, de konstnärliga friheter som romanförfattaren Topelius tar, samtidigt som historieprofessorn Topelius har ryggen fri.109 Men metoden kringgår snarare än löser den historiska romanens problem att kombinera fakta med fiktion.

Topelius angriper frågan även ur en annan synvinkel. Någorlunda explicit formulerad skymtar den först förbi i inledningen till femte berättelsen »Hexan», där fältskärn konstaterar att »den första pligten för en berättare är att vara sannfärdig, nemligen så, att han mäter sina skildringar med den inre sanningens måttstock» (s. 284). Innebörden av detta klarnar i det följande avsnittet av ramberättelsen där mormor ifrågasätter fältskärns påstående att häxprocesser ägt rum och häxor blivit brända på bål i Finland. Fältskärn förnekar inte att allehanda namn och detaljer som han berättar skall »förgäfves sökas i tideböckerna», men han tillägger:

jag har den tro om den fria skildringen, att dess sanning består uti att kunna vara sann genom att stämma öfverens med det väsendtliga och allmänna i det man vill skildra; ja jag går så långt, att den ibland kan derigenom blifva sannare än sjelfva verkligheten. (s. 345; kursiveringen i originalet)110

Fältskärn menar således att berättelsen om »häxan» Svarta Jane ger en historiskt korrekt uppfattning om häxprocesserna i Finland på 1600-talet, trots att den är uppdiktad. Hans historier är »sanna», inte för att de slaviskt återger och begränsar sig till fakta i historiska framställningar, utan för att de söker det som är karakteristiskt för epokerna och strävar efter att blåsa liv i det.

En stark episod i tredje berättelsen »Eld och Vatten» illustrerar den här tanken ur ett något annat perspektiv. Jesuiten Hieronymus ålägger där den i Kajaneborg fängslade historieskrivaren Johannes Messenius att förfalska historiska dokument som ett led i planen att göra Sverige katolskt igen. Messenius samvete strider mot tanken att förvanska historien, men han ger efter, och det är endast hans hustrus djärva ingripande som sätter stopp för Hieronymus ränker (s. 183–190). Matti Klinge har noterat att episoden kan tänkas belysa de sanningskrav som å ena sidan historikern, å den andra romanförfattaren ställs inför. För historikern är sanningskraven absoluta – på spel står inte bara sanningen i sig utan även forskarens heder och ära i eftervärldens ögon. Författaren till historiska romaner kan inte helt göra avkall på sanningen, samtidigt som det gäller att återuppliva historien på ett sätt som uttrycker en djupare sanning än vad en formalistisk dokumentering av historien kan förmedla.111

Topelius rättfärdigar romanens avvikelser från historiska fakta genom att tillämpa principen om den »inre sanningens måttstock». Den ger honom ett rättesnöre för den skönlitterära behandlingen av det historiska ämnet, och kan därmed anses presentera en lösning på dilemmat – med en randanmärkning: den inre sanningens måttstock är djupt subjektiv. Framställningen av historien i Fältskärns berättelser är nämligen starkt präglad av Topelius dialektiska historiesyn och strävan att visa hur hans samtid, eller rättare sagt hans tolkning av den, är betingad av det förflutna. Som Mari Hatavara har framhållit är historien i Fältskärns berättelser en målinriktad process där historiens olika skeden (teserna och antiteserna) får sin betydelse endast i ljuset av slutresultatet: nutiden (syntesen). Upplösningen av ståndsmotsättningen och uppkomsten av den enhetliga nationen är premisser som styr berättandet från början till slut.112

Ramfiktion och berättarröster

Ramberättelsen till Fältskärns berättelser har gett upphov till varierande åsikter alltefter olika tiders litterära smak. Vid mitten av 1900-talet ansåg Paul Nyberg att den utgjorde det mest föråldrade i romanen och strök den helt ur den förkortade upplagan från 1944.113 Ett halvt sekel senare konstaterade Maija Lehtonen att ramberättelsen för en nutida läsare kanske är det mest fängslande i romanen.114 Ramfiktionen föll också den samtida publiken i smaken,115 vilket inte är överraskande med tanke på att Topelius följer en litterär konvention med gamla anor, och att populära författare som C. J. L. Almqvist och Walter Scott hade använt sig av fiktiva berättare i sina verk.

Berättarfiktionen i Fältskärns berättelser har likheter med den i Almqvists Törnrosens bok (1833–1851) och den i flera av Scotts historiska romaner, inte minst A Legend of Montrose (1819). I Törnrosens bok samlas ett sällskap varje kväll för att berätta historier för varandra, och en berättare sammanbinder de fristående berättelserna. I A Legend of Montrose förekommer en jag-berättare som återger de lokala sägner om livet i högländerna som han i yngre dagar har hört en gammal skotsk sergeant, sedermera värdshusvärd, berätta. Ramberättelsen i Fältskärns berättelser är något av en korsning av de här två sätten att verkställa berättarfiktioner: det brokiga sällskapet – »gamla mormor», adertonåriga Anne Sofi (benämnd Anne Charlotte från sjunde berättelsen), postmästaren Svanholm, skolmästaren Svenonius och en skara barn – samlas i den småborgerliga vindskammarmiljön för att lyssna till fältskärns historia. Den återberättas av den i företalet framträdande jag-berättaren som i barndomen själv har suttit i kretsen av åhörare.116 En annan jämförelse ligger också nära till hands, nämligen den mellan ramfiktionen i Fältskärns berättelser och den i Runebergs Fänrik Ståls sägner (1848). Båda använder konceptet med en gammal man som berättar och en ung åhörare som senare återberättar. Skillnaderna mellan fältskärens och fänrikens gestalter är dock påfallande. Likheten i berättarsituation och allusionerna på Runebergs verk i företalet kan tolkas som Topelius försök att utnyttja publikens intresse för Fänrik Ståls sägner vid lanseringen av Fältskärns berättelser i Helsingfors Tidningar.117

Paul Nybergs beslut att stryka ramberättelsen ur upplagan 1944 blir förklarligt om man betraktar den funktion han tillskriver den. Nyberg hävdar nämligen att ramfiktionens ursprungliga syfte, när berättelserna utkom med långa uppehåll i följetongsform, var att påminna läsaren om tidigare händelser, och att ramfiktionen i och med utgivningen av verket i bokform har blivit överflödig, så när som på att fungera som motivering till verkets titel.118 Ramberättelsen är dock en väsentlig del av romanen och har, som Maija Lehtonen framhåller, även flera andra funktioner utöver att sammanbinda berättelserna, uppfriska läsarens minne och väcka intresse för fortsättningen. Den guidar läsningen genom att kommentera och diskutera berättandet och de idéer som framförs i romanen. Den erbjuder en tolkning av romanen och strävar i synnerhet med hjälp av företalet att säkerställa verket ett positivt mottagande. Och den fördjupar tidsperspektivet genom att ställa den historiska skildringen i samband med Topelius egen tid.119 Därtill har ramberättelsen en särskild pedagogisk funktion: samtalen mellan åhörarna i vindskammaren demonstrerar att helt vanliga människor som småstadsborgare har åsikter, mer eller mindre välgrundade, och att de kan ventilera dem. Meningsutbytena är ofta lika förutsägbara och lika aggressiva som de samtida tidningsdebatterna, men deltagarna lugnar varandra och övervinner irritationen för det gemensamma ändamålet, att lyssna på berättelserna.

Genom att förlägga ramberättelsen i huvudsak till fältskärns vindskammare, där åhörarna sitter i aftonbrasans sken under mörka höst- och vinterkvällar och lyssnar till berättelsen, skapar Topelius en miljö med biedermeierdrag. Det slutna, trygga rummet står i bjärt kontrast till den stora, rörliga och inte sällan mörka värld som tar form i den historiska skildringen.120 Denna bild är en metafor för själva läsakten och underbyggs av jag-berättaren som i ett andra, kortare förord före första berättelsen »Konungens Ring» vänder sig direkt till läsaren, »der du sitter i din lugna boning, omgifven af freden, lugnet och civilisationen», och frågar om hennes tankar förmår »flytta sig tillbaka till det förgångnas fasor och fröjder». Företaget kräver inlevelseförmåga – förmågan att leva bland släkten som varit, »med hela ditt hjerta och icke blott med ditt kalla betraktande förstånd» – för det historiska i berättelsen har brister: »min hand är svag och mina taflor ringa» säger jag-berättaren (s. 15). Det här är ett exempel på hur Topelius skickligt försöker influera läsupplevelsen och göra läsaren själv ansvarig för den. Även företalet har syftet att manipulera receptionen av verket. Dels framhäver det diskret romanens förtjänster – fältskärn sägs ha en god människokännedom och hans berättelser karakteriseras av »trohet, värma och framförallt en lefvande åskådlighet» –, dels skapar företalet distans mellan författaren och romanens tillkortakommanden – svagheterna skylls bland annat på fältskärns bristande historiska kunskaper och jag-berättarens minne (s. 14).121

Jag-berättaren figurerar i egen person i romanens företal och träder därefter i bakgrunden, med undantag för några korta uppträdanden bland annat i ramfiktionen före »Eld och Vatten» (s. 124 f.) och textställen där läsaren apostroferas – fältskärn har ju inga läsare, bara åhörare (se t.ex. s. 790). De i romanen inströdda framåtblickarna som kommenterar eller anspelar på företeelser mellan 1820–1830-talet, när vindskammarsessionerna ägde rum, och 1850–1860-talet, när de återberättas, kan dock vanligen tillskrivas denna jag-berättare. Till sådana kommentarer hör hänvisningen till polemiken mellan Geijer och Fryxell i »Rebell mot sin lycka» (s. 222). Ramfiktionen före berättelsen kan tidfästas till 1829, men polemiken pågick först från 1845. Följaktligen kan fältskärn omöjligen ha känt till den. Det samma gäller lantbruksinstitutet Mustiala som nämns i »Majniemi slott» (s. 351) – institutet inledde verksamheten först 1840. Speciell är uppräkningen av Karl XII:s syster Hedvig Sofias ättlingar på Rysslands tron i »De blå» (s. 492). Topelius för fram den till Alexander II, och unnar sig att anknyta till fältskärn-berättaren och dennes åhörare här. Den logiska förklaringen till dessa inslag, och motsvarande, är att det är jag-berättarens röst som flyter in i fältskärns.

Men hur förklarar man att jag-berättaren kan återge sådant som barnen i vindskammaren, hen själv inbegripen, inte har hört? I ramberättelsen före »Svärdet och Plogen» sägs fältskärn framföra en replik »med nog låg röst, att ej höras af de små» (s. 79). Före »Aftonstormar» framgår det att mormor hade skickat barnen till sängs mitt i den föregående berättelsen »Fritänkaren» på grund av det för dem olämpliga innehållet (s. 1229). Och en fotnot till kapitlet »Andra pröfningen» i »Morgonljusning» upplyser om att barnen är frånvarande under kapitlet (s. 1403). Dessutom finns det fotnoter som verkar ha tillkommit efter att jag-berättaren har nedtecknat berättelserna (se t.ex. s. 100). Vissa av dem är tidstypiskt signerade av »sättaren» (s. 798, 1146, 1378).

Paradoxalt framstår alltså jag-berättaren som allvetande, samtidigt som texten lämnar motsatta uppgifter. Mari Hatavara förklarar denna diskrepans med att det utöver fältskärn och jag-berättaren finns en tredje berättare som rör sig obehindrat mellan romanens olika tidsplan och vars vetande inte är begränsat till fältskärns eller jag-berättarens. Denna »universella berättare» (general narrator), ett begrepp som Hatavara lånar av William Nelles,122 är den aktör som i sista hand föreställs förmedla berättelsen i sin helhet till läsaren. Följaktligen kan »sättaren» tolkas som en roll som den universella berättaren antar, och överlag kan de utsagor som inte entydigt kan attribueras till fältskärn eller jag-berättaren härledas till den universella berättaren. Tanken om en berättare som omfattar alla andra berättare över berättelsens alla nivåer passar väl in på Fältskärns berättelser, som präglas av en enhetlig diskurs och ideologi.123

Topelius källor

De historiska källor som Topelius anlitat för Fältskärns berättelser är sparsamt behandlade i forskningslitteraturen, som inte nämnvärt har fördjupat den granskning Bernhard Estlander gjorde 1918.124 I och med att en stor del av källmaterialet numera är digitaliserat och fritt tillgängligt125 har de flesta citat kunnat lokaliseras och en mängd textställen som återgår på specifika källor med stor sannolikhet kunnat identifieras. Det senare gäller främst romanens krigs- och socialhistoriska skildringar där Topelius ofta följer sina källor nära. Exakta hänvisningar till de identifierade källorna finns i punktkommentarerna, här ges en sammanfattning.

Som Estlander påpekar stöder sig Topelius huvudsakligen på Anders Fryxells Berättelser ur Svenska Historien fram till tredje cykeln och Karl XII:s tid.126 Skildringen av slagen under trettioåriga kriget i första berättelsen bygger på del 6 (1833) och i tredje berättelsen på del 7 (1838) av Fryxell. I första berättelsen förekommer därtill enskilda citat ur Schillers Geschichte des dreyßigjährigen Kriegs (1790–1792), och några detaljer förefaller hämtade ur tredje delen av Erik Gustaf Geijers Svenska folkets historia (1836).127 Dessutom är det troligt att Topelius även bekantat sig med G. H. Mellins och A. P. Cronholms Trettioåriga kriget som utkom i elva häften 1847–1849. Idén till den magiska ringen härstammar, enligt Topelius egen uppgift (fotnot på s. 72, se även kommentar s. 1498 f.), från en folksägen i Justinus Kerners Magikon (1843, första häftet). Gamle Bertilas och Larssons anekdoter om klubbekriget i andra berättelsen (s. 92 f.) har Topelius i sin tur hämtat ur de av Edward Grönblad utgivna Handlingar rörande Klubbekriget (1843).

I andra cykeln är slaget vid Warszawa, tåget över Bält, reduktionen och Karl XI:s tid skildrade efter Fryxell (delarna 11–17 och 19–20, 1843–1853). En karakteristik av den äldre Karl XI (s. 429) har Topelius hämtat ur Sam. Puffendorfs anecdoter om Sverige (1822) vars original författades på franska i början av 1690-talet, troligen av Johan Olivecrantz. För häxprocessen i femte berättelsen har Topelius studerat artikeln »Om trolldom» som trycktes i flera avsnitt i Åbo Tidningar 1792–1793 samt artiklarna »Ransakning och Dom i Kongl. Åbo Håf-Rätt öfver en förment gammal Trollkarl Erich Johansson, med det tilnamnet PuuJumala» och »Förhör anstäldt i K. Åbo Hof-Rätt d. 17 Nov. 1649 med den därstädes til rätta ställde Trollkonan ifrån Tyrwis Walborg Kyni» i Åbo Tidningar 1795. Kapitlet om hungersnöden på 1690-talet i sjätte berättelsen (s. 434–442) baserar sig främst på Fryxell (del 20, 1853) och »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697» i Åbo Tidningar 1793, men Topelius har även hittat upplysningar i Henrik Forsius avhandling Historisk och oeconomisk beskrifning öfwer stapel-staden Helsingfors uti Nyland, sednare delen (1757), som omtrycktes i tidskriften Suomi 1842, och Fredrik Wilhelm Pippings »Några historiska underrättelser om boktryckeriet i Finland» i Acta Societatis Scientiarum Fennicæ (1852), samt »Kårt Beskrifning öfwer Wasa Stad» i Blandade Afhandlingar, Såsom et Bihang Til de Af et Sällskap i Åbo utgifne Tidningar, för År 1785 (1785).

När romanen hade framskridit till sjunde berättelsen och stora nordiska kriget var Topelius tvungen att söka andra källor än Fryxell eftersom »De blå» började som följetong i oktober 1855 och Fryxells första del om Karl XII (Berättelser ur Svenska Historien 21), som omfattar fredsåren, de första krigsåren samt fälttågen i Polen och Sachsen, utkom först året därpå. Under hösten 1855 lånade han från Helsingfors universitetsbibliotek flera verk som utgör det historiska underlaget för berättelsen: Voltaires Histoire de Charles XII (1731) i två tyska översättningar, den ena av allt att döma Geschichte Carls des Zwölften (1756, anonym översättning) och den andra Ernst Ludwig Posselts Geschichte Karls 12 (1791); Jöran Nordbergs Konung Carl den XII:tes historia I–II (1740) i den tyska översättningen Leben Carl des Zwölften Königs in Schweden mit Münzen und Kupfern I–III (1745–1752); samt Johan Fredrik af Lundblads Carl XII:s historia I–II (1835 & 1839), som är utgiven i brodern Knut Lundblads namn.128 Verken innehåller delvis samma anekdoter och upplysningar, men det är uppenbart att Topelius använt Lundblad som huvudkälla även om det är Nordberg han nämner i framställningen (s. 516, 535) – inte sällan följer Topelius Lundblad lika nära som han tidigare följer Fryxell.129 Han lånade även Karl Ludwig von Pöllnitz La Saxe galante (1736, första upplagan 1734), som han nämner i samband med August II:s hov (s. 537), och den av Magnus Jacob Crusenstolpe utgivna Portefeuille (1837), som innehåller de anteckningar av Nicodemus Tessin d.y. som han hänvisar till (s. 490, 532). Autentiskt brevmaterial (s. 487 f.) har Topelius hämtat ur Handlingar rörande Skandinaviens Historia 6 (1818).

För åttonde berättelsen, som inte ingick i Helsingfors Tidningar, och nionde berättelsen, som började i februari 1858, kunde Topelius åter begagna sig av Fryxell vars 25:e del hade utkommit 1857. För uppgifterna om stora ofreden, slaget vid Storkyro och förstörelsen av Kajaneborg har han förutom Fryxell använt »Berättelse om Ryska Infallet i Österbotn, åren 1713 och följ.» i Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 1776, Jakob Falanders »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721» som trycktes postumt i Åbo Nya Tidningar 1789 med avslutning i Åbo Tidningar 1791, »Om Ryssens härjande i Cajana Län: utdraget af ortens Authentike Handlingar» i Åbo Tidningar 1798, och »Geografisk Beskrifning om Österbotten» i Suomi 1843, som är Johan Fredrik Tickléns översättning av Per Niklas Mathesius avhandling från 1734. För nionde berättelsen har Topelius därtill anlitat Geijers Teckning af Sveriges tillstånd och af de förnämsta Handlande Personer under tiden från Konung Carl XII:s död till Konung Gustaf III:s anträde af regeringen (1854, första upplagan 1838) och »Facta till Revolutions-Historien under Konung Carl XII:s Regering, Drottning Ulrica Eleonoras samt början af Konung Fredrics» i Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 (1819).

I de två sista cyklerna är det historiska källmaterialet – citaten undantagna – inte lika genomskinligt, vilket delvis kan bero på att cyklerna omfattar mindre krigs- och socialhistoria än de tidigare och Topelius har varit mindre beroende av specifika källuppgifter. Med tiden blir han även skickligare på att integrera det historiska stoffet med det fiktiva. I tionde berättelsen har han hur som helst hämtat uppgifter från Fryxell (del 27, 1858), men också från förra delen av Jacob Chydenius Om Gamle Carleby (1754) och Johan Snellmans avhandling om Uleåborgs historia, De urbe Uloa (1737). Gustaf Bondes Sverige, under UIrica Eleonora och Fredric I (1821) har försett honom med förstahandsupplysningar om de politiska striderna 1738–1739 i elfte berättelsen (i synnerhet kapitlet »Stora minan springer», s. 927–931). I elfte och tolfte berättelsen citerar han Carl Gustaf Tessin (s. 862 f., 867, 995, 1014), förmodligen ur Tessin och Tessiniana (1819) där dennes anteckningar tryckts. I tolfte berättelsen förekommer dessutom citat ur första delen av Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade papper (1843), som utgavs av Geijer och som Topelius ägde,130 och Adolf Ludvig Hamiltons minnesanteckningar om Gustav III:s tid, möjligen efter artikeln om Hamilton i Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män 6 (1840). Uppräkningen av medlemmar i Svenska Botten i fjortonde berättelsen (s. 1290) grundar sig sannolikt på första delen av de av C. W. Bergman utgivna Minnen ur Sveriges nyare historia (1855) som Topelius likaså ägde. Han har troligen använt detta verk även för att göra sig underrättad om händelserna vid Gustav III:s statskupp 1772 för skildringen av den i femtonde berättelsen. För ändamålet har han i varje fall studerat två andra skrifter som ingick i hans boksamling: Jacob Magnus Sprengtportens anteckningar, återgivna i den ovannämnda Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade papper (1843), och handskriften »Säker relation om förloppet af den 19 Aug. 1772, rörande den märkvärdiga och lyckliga Regerings-förändringen uti Sverige», återgiven i andra delen av Hemliga Handlingar hörande till Sveriges Historia efter Konung Gustaf III:s Anträde till Regeringen (1822). Den förra begagnar Topelius åtminstone i kapitlet »Konspiratören och handsekreteraren» (s. 1386–1390) när han låter Sprengtporten presentera sin revolutionsplan för kungen; den senare citerar han i kapitlet »Midtunder jubelropen» (s. 1422).

Detaljerna kring »festen i China» (s. 1010–1013) har Topelius av allt att döma hämtat ur redogörelsen »Hofvet 1752» i den av Peter Wieselgren redigerade handskriftsutgåvan DelaGardiska Archivet. Enligt uppgifterna där bygger framställningen på efter 1800 nedskrivna memoarer av kaptenen P. M. Adlerfelt (1735–1808), som ska ha deltagit i festen i egenskap av kadett. Uppgiften om att Kina slott var en namnsdagspresent till drottningen 1752 finns här, och likaså hemlighetsmakeriet kring bygget, namnen på sångare, dansöser och figuranter, exercisen »på chinesiska», dräkterna, dekorationerna och kronprinsen som överlämnade de förgyllda nycklarna till slottet på en sammetskudde med guldfransar.131 Topelius har osökt fört in allt i skildringen. I själva verket invigdes Kina slott på drottningens födelsedag den 24 juli 1753, men Adlerfelts minnesfel är som gjort för att förtäta handlingen i »Prinsessan af Wasa», som fortsätter med kungens besök i Finland sommaren 1752.

Andra källor som Topelius använt sig av är bland annat den av A. I. Arwidsson översatta och utökade andra upplagan av Friedrich Rühs Finland och dess invånare (1827), Daniel Juslenius avhandling om Åbo från 1700 som ingick översatt av Frans Johan Rabbe i Suomi 1841 (»Åbo Förr och Nu»), och utdrag ur partigängaren Stefan Löfvings dagbok i Borgå Tidning 1843.

De ovannämnda skriftliga källorna omfattar alltså historiografiska arbeten, avhandlingar, historiska underrättelser och beskrivningar i pressen, samt minnesanteckningar av förstahandskällor. Alla källor har förstås inte lämnat urskiljbara avtryck i romanen, utan en del har skänkt Topelius allmän epokkunskap och insyn i olika tiders skrivsätt och brevstil – Estlander räknar upp flera sådana verk som Topelius ägde: Jonas Hallenbergs Svea rikes historia under konung Gustaf Adolf den stores regering (1790–1796), Olof von Dalins Svea rikes historia (1758), Sven Lagerbrings Swea rikes historia (1769–1776) och Sammandrag af Swea-rikes historia (1778–1780), Olof Celsius d.y.:s Konung Gustaf den Förstes Historia (1775, 1798), Johan Widekindis Thet swenska i Ryszland tijo åhrs krijgz-historie (1671) och Henrik Gabriel Porthans Chronicon episcoporum Finlandensium (1799).132 Källskrifterna kompletterade Topelius med muntliga uppgifter eller andrahandsuppgifter från familje- och bekantskapskretsen. Till den förra hörde Topelius hustrus farfars far karolinen Abraham Lindqvist som omtalas i ramberättelsen till tionde berättelsen (s. 720) och hustruns farbror Niklas Lindqvist som hade tjänstgjort i militären; till den senare hörde pedagogerna Oskar Rancken och A. G. J. Hallsten som samlade in skildringar av äldre förhållanden i Österbotten.133

Utgivningshistorien

Det är ont om dokument och upplysningar som belyser tillkomsten av Fältskärns berättelser. I Topelius kortfattade samtida anteckningar finns förteckningar över tillkomna verk från 1860-talet, men tidpunkterna avser tryckning, inte författande. Något framgår av Självbiografiska anteckningar, men eftersom de tillkom senare, i slutet av 1870-talet och under 1880-talet, och dikterades i familjekretsen visar de dels Topelius som mest konciliant, dels innehåller de minnesfel. Av korrespondensen med förläggaren Bonnier har största delen av breven från 1850- och hälften av dem från 1860-talet inte bevarats. Med hjälp av sparsamma omnämnanden, tidningsnotiser och iakttagelser om dels publiceringen, dels Topelius samtidiga övriga verksamhet är det möjligt att få en uppfattning om åtminstone de yttre omständigheterna. Här behandlas följetongspubliceringen 1851–1866, förstaupplagorna 1853–1867 och kortfattat de senare upplagorna under Topelius livstid.

Fältskärns berättelser i följetongsformat

Den första cykelns tre berättelser trycktes i Helsingfors Tidningar under senhösten 1851, vintern 1852 och från maj till november 1852, med ett långt uppehåll under sommaren. Andra cykeln inleddes med den fjärde berättelsen våren och försommaren 1853, den femte pågick under senhösten.

Ramfiktionen till den sjätte berättelsen ingick i Helsingfors Tidningar den 29 mars 1854, två veckor efter att Topelius oväntat – inte minst för honom själv – hade utnämnts till extra ordinarie professor i Finlands historia. Tio dagar senare, den 8 april trycktes en kort notis om Fältskärns berättelser som upplyser om att spaltutrymmet ska ägnas åt aktuella händelser och berättelsen i 20 avsnitt skjuts upp till en lugnare tidpunkt. Det var en fullgod anledning, Ryssland mobiliserade p.g.a. Krimkriget – kejsaren och tronföljaren hade därför besökt Helsingfors i mars. Samtidigt kan man inte bortse från en annan orsak: den nyutnämnde professorn behövde tid att förbereda sig för höstterminens föreläsningar, och det bidrog sannolikt till beslutet att skjuta på följetongen. »Majniemi slott», där Topelius behandlar – snarare än skildrar – både reduktionen och hungeråren på 1690-talet, lät vänta på sig hela året. Mellan januari och juni 1855 ingick berättelsen, antalet avsnitt hade vuxit från de aviserade 20 till 31. I de tidigare berättelserna varierade avsnitten mellan 13 och 24.

Den sjunde berättelsen, »De blå», inleder tredje cykeln av romanen och utspelar sig mellan januari 1700 och juni 1709, från de sista månaderna av fred under Karl XII:s regering till slaget vid Poltava. Ramberättelsen och de första kapitlen trycktes i varje nummer av Helsingfors Tidningar från den 13 oktober till den 3 november 1855, i sju avsnitt under tre veckor.134 Det ryska nederlaget vid Narva 1700 skildrar Topelius i form av ett fiktivt brev. Detta avsnitt följdes av en veckolång paus. Publiceringen av de tio resterande avsnitten är oregelbunden och sker under sex veckor, till den 22 december 1855. Orsaken antyder Topelius i Självbiografiska anteckningar: »1855 räddades H:fors Tidningar, som då innehöll Fältskärns 3:dje cykel och slaget vid Narva, med knapp nöd av Edv. Walleen, emedan greven fann Narva högst otillständigt.»135 »Greven» var den nytillträdde generalguvernören Berg som ogillade framställningen och tydligen hotade med indragning av tidningen, men direktören för generalguvernörens kansli Edvard Walleen fick honom åtminstone tillfälligt på andra tankar.

Efter berättelsens sista avsnitt följer omedelbart en »Anmärkning»: »Fältskärns åttonde berättelse, Flyktingen, som spelar i Finland under stora ofreden, kan icke få rum i detta blad nästa vår.»136 Formuleringarna tyder på att Topelius i slutet av 1855 hade diskuterat det planerade innehållet i »Flyktingen» med någon representant för censuren. Antingen avvisade denne helt publicering av en följetong om den ryska ockupationen av Finland, eller rekommenderade han att Topelius skulle ge sig till tåls.137 Topelius förefaller ha räknat med tryckningstillstånd för »Flyktingen» senare. Därav blev intet. Under 1856 ingick »Vernas rosor» och »Stjernan i molnet» och på hösten elva avsnitt av resebreven »Söder om Östersjön» från Topelius resa i Mellaneuropa under sommaren. Samtidigt hade Topelius kontroverser med generalguvernören Berg, nu på grund av artiklar om aktuella frågor.138 Samtidigt utkom den andra cykeln i Stockholm och nådde bokhandlarna i Helsingfors. I en kort notis om detta i Helsingfors Tidningar den 13 december 1856 tillägger Topelius:

Förliden höst begyntes i detta blad tredje cykeln med 7:de berättelsen, »De blå». Emedan 8:de berättelsen, »Flyktingen», som spelar i Finland åren 1709–1717, icke torde kunna införas, så lära vi vara nödsakade att fortsätta med 9:de berättelsen, »Skuggan af ett namn», hvilken vid nästa års början kommer att ingå i detta blad.

I Stockholm väntade förläggaren Bonnier på manuskript till fortsättningen, som han var beredd att trycka när som helst.139 Bonnier fick ge sig till tåls. När Topelius i notisen i december 1856 uppger 1709–1717 som tidsspann för »Flyktingen» visar det att han hade planerat den åttonde berättelsen. Däremot hade han sannolikt inte ens börjat skriva den, och än mindre den nionde som han utlovade till början av 1857. I »Flyktingen» använder Topelius nämligen del 25 av Fryxells Berättelser ur Svenska Historien som källa, och av svenska bokhandelsannonser att döma utkom den först i augusti 1857.140 Det tyder på att Topelius skrev de åttonde och nionde berättelserna »Flyktingen» och »Skuggan af ett namn» hösten 1857. »Flyktingen» utspelar sig mellan april 1710 och februari 1714, »Skuggan af ett namn» mellan mars 1714 och nyåret 1719. Topelius disponerade alltså stoffet i dem annorlunda än han hade tänkt sig. »Flyktingen» är en av de kortaste berättelserna i hela sviten, 65 sidor i denna utgåva, vilket signalerar att Topelius höll sig kort av (arbets)ekonomiska skäl, dels eftersom han fick honorar för den enbart av Bonnier, dels för att han samtidigt skulle hålla tidningen med annat material. Bristen på lättillgängliga källor kan också ha bidragit. Av ett brev från Bonnier, den 2 mars 1858, framgår att Topelius hade frågat efter nya delar av Fryxells historieverk.141

Vid universitetet repeterade professor Topelius huvudsakligen kursen i Finlands geografi läsåren 1857 och 1858. Det bör ha gett redaktören Topelius något mera tid för tidningen. Under 1857 fortsatte han med de mellaneuropeiska resebreven, i 28 avsnitt, och följetongen kompletterades på senhösten med »Guldspöket», utan brännbart historiskt eller politiskt stoff. »Skuggan af ett namn» trycktes i Helsingfors Tidningar februari–juni 1858. De 21 avsnitten ingick oregelbundet, den här gången av privata skäl. Paret Topelius son Rafael dog i lunginflammation på sin ettårsdag den 12 maj. Censuren förefaller inte ha ingripit med anledning av Fältskärns berättelser. Som gammal militär hade generalguvernören kanske dragit sig till minnes att det mot slutet gick illa för Karl XII.

Mellan februari och maj 1859 ingick följetongen »Gröna kammarn på Linnais gård» i Helsingfors Tidningar. Det var först i oktober Topelius fortsatte Fältskärns berättelser. Den fjärde cykeln inleder han med berättelsen »Ödemarkernas vår». Den har freden i Nystad 1721 som upptakt och slutar ett år senare med omintetgjorda hovintriger – de förutsatte inte specialstudier. Efter en drygt årslång paus återkom Fältskärns berättelser 1861, när Topelius inte längre var redaktör för Helsingfors Tidningar. Berättelsen »Borgarekungen» pågick mellan februari och maj och från oktober till nyårsafton, i 38 avsnitt (161 sidor här i utgåvan). Topelius kompenserade åtminstone delvis förlusten av redaktörslönen med honorar för följetongen och andra bidrag till tidningen, och i sinom tid med ett högre honorar av Bonnier för fjärde cykeln än för de föregående. Cykelns avslutande berättelse började först två år senare.142 Under titeln »Hattar och Mössor» ingick den mellan den 4 januari och den 11 juni 1864, i 39 avsnitt. Inför publiceringen i bokform ändrade Topelius titeln till »Prinsessan af Wasa».

Om Topelius arbetsmetoder kan inflikas att han tydligen i alla år skrev för omedelbar leverans. Han gjorde det när han som ung redaktör inte på måndag morgon visste vad tidningsnumret som utkom på onsdagen skulle innehålla – och den skulle företes för censorn före det.143 Han gjorde det också 20 år senare. Emilie Topelius förklarar i ett brev till svärmodern att »Zache har mycket brottom i dag igen, så jag vet inte om han alls hinner skrifva. Han hade i lördags fruntimmersföreningens årsdag och årsberättelsen att skrifva så att Fältskärn blef då efter, i går orkade han ej vaka och skrifva så att nu har han på förm. både novellen och föreläsningen.»144 Samma dag på eftermiddagen föreläste Topelius om stora ofreden, och i Helsingfors Tidningar, dåmera sexdagarstidning, lästes den veckan fyra avsnitt av berättelsen »Fritänkaren».

Berättelserna i den femte cykeln ingick i Helsingfors Tidningar senhösten 1865 (trettonde berättelsen »Fritänkaren» i 30 avsnitt) och vårterminen 1866 (den fjortonde »Afton och Morgon» i 50 avsnitt). Inför publiceringen i bokform övervägde Topelius en fortsättning och hörde av sig till Bonnier:

[...] Jag har båda första berättelserna utskrifna, men utom att jag varit distraherad af flyttning och annat, har jag ännu ej blifvit ense med mig sjelf, om jag bör skrifva en tredje berättelse för denna cykel, eller hellre dela de två redan befintliga till tre, ty de äro nog långa. Till medlet af Juli hoppas jag kunna skicka åtminstone större delen af detta mscr. till Fältskärn.145

Han bestämde sig för att dela den fjortonde berättelsen »Afton och Morgon» i två: »Aftonstormar» och »Morgonljusning». Även så är de två senare cyklerna påfallande omfångsrika, deras sammanlagda sidantal (727 i denna utgåva) är större än de tre första cyklernas (695). En krass förklaring är Topelius behov av extra inkomster. Så länge han var redaktör för Helsingfors Tidningar skrev han följetongerna så att säga inom arbetet, och han var på goda grunder en välavlönad redaktör.146 Efter 1860, när han slutade som redaktör, blev han mångordigare i förvissningen att tidningarna betalade eftersom följetonger av Topelius lockade läsare.147

Bokupplagorna under 1800-talet

Den första cykeln av Fältskärns berättelser utkom i tre häften med en berättelse i varje på Öhmans förlag i Helsingfors. Häftena annonserades och noterades i Helsingfors Tidningar den 11 maj, den 1 juni och den 6 juli 1853. De tre häftena kostade 35, 25 och 45 kopek silver.148 Författarhonoraret utgjorde 120 rubel silver. Albert Bonnier utgav cykeln i romanbiblioteket Europeiska följetongen 1854, med en ny upplaga året därpå. I fortsättningen utkom Fältskärns berättelser på Bonniers förlag.149 Om den andra cykeln upplyser Helsingfors Tidningar den 13 december 1856 att den i Sverige kostar »2 rdr bko och här – eftersom böcker äro belagda med tull – 1 rub. 20 kop. s:r». Boktullarna var en nagel i ögat på bokhandlarna och både Topelius och bokhandlaren och boktryckaren Tikkanen tog upp frågan i pressen.

Den tredje cykeln utkom hos Bonnier hösten 1858.150 Boken uppmärksammades inte i Finland, bortsett från en summarisk notis i Helsingfors Tidningar den 4 juni 1859, minst ett halvt år efter att den utkommit i Stockholm. Bokleveranser om hösten kunde försenas av ishinder. Hur som helst kunde boken säljas i bokhandeln i Finland, även om berättelsen »Flyktingen» inte hade passerat tidningscensuren några år tidigare. »I bokhandeln finna Hfors Tidn:s läsare en gammal bekant, nemligen ’Fältskärns berättelser’, tredje cykeln, innehållande ’De blå’, ’Flyktingen’ och ’Skuggan af ett namn’. Händelserna omfatta tidrymden mellan 1700 och 1718. Upplagan lider af en mängd tryckfel, som icke sällan vanställa meningen.» Avslutningen ger inte intryck av försäljningsargument, det är de föregående meningarna som fyller den funktionen.

För de tre första cyklerna fick Topelius 60 + 60 + 135 rubel silver i honorar (ca 500 riksdaler riksmynt, eller 6 riksdaler/ark). Det ska å ena sidan ses mot bakgrunden av följetongspubliceringen, å den andra mot att Bonnier tog nya upplagor på dem.151 För de fjärde och femte cyklerna erhöll Topelius 50 riksdaler riksmynt per ark och kom upp till ett honorar om 1 300 riksdaler för fjärde cykeln (1864) och 975 för den femte (1867). Den andra cykeln utkom i 2 000 ex, den femte i 4 500. 1864 fick Bonnier för en mindre summa ständig förlagsrätt till cyklerna ett till fyra, vilket grämde Topelius senare.152

Nya upplagor togs i tät takt. Hösten 1872 nämner Topelius att sommarens högläsning av Fältskärns berättelser fördystrades av felen. Upplagan, den tredje trodde han, »hvimlade af tryckfel, stora och små, många rentav befängda. På ett ställe var en hel replik, på ett annat ställe en half bortlemnad; omeningar i mängd. När härtill komma inadvertenser i språk, namn m. m., som falla förf. till last, anser jag det alldeles nödvändigt, att en blifvande ny upplaga undergår revision. Hvad tror Herr Bonnier?»153 Bonnier bad om korrigeringar inför tryckningen av nya upplagor. Av brevväxlingen framgår att Topelius införde rättelser i exemplar av föregående upplagor till andra, tredje och fjärde cyklerna.154 De korrigerade upplagorna är den femte av andra resp. tredje cykeln (båda utkom 1874) och den andra av fjärde cykeln (1873). Den femte cykeln hann Topelius inte granska inför tryckningen av andra upplagan 1873, men Bonnier påminner honom om att han själv hade läst korrektur på originalupplagan 1867.155 – Vintern 1875–1876 tillbringade Topelius i Cannes med hustrun och de två yngre döttrarna och övervägde då att börja med den fortsättning av Fältskärns berättelser som Bonnier hade efterlyst sedan 1868.156

Våren 1877 lanserade Bonnier tanken på en illustrerad upplaga. Sommaren 1881 hade Carl Larsson redan illustrerat de två första cyklerna och Topelius är i allmänhet nöjd med de teckningar han har sett. Han föreslår att det illustrerade verket »blefve ett slags normal-upplaga, d. v. s. att jag skulle retouchera arbetet före tryckningen och bortrensa ett icke ringa antal tryckfel».157 På Bonniers begäran stavades upplagan enligt SAOL. Topelius »retouchering» inskränkte sig inte till tryckfelen. Han tvättade bort svordomar, och jesuiten Hieronymus, som en finsk ryttare hugger öronen av i originalupplagans första cykel, förvandlas 1883 till munk i en ickepreciserad orden och mister enbart sitt vänstra öra.158 Här inleder Topelius själv verkets förvandling från roman för hela familjen till ungdomsbok.159 – Den kongenialt bildsatta upplagan innehåller omkring 300 illustrationer, anfanger och vinjetter, fördelade på 1 600 oktavsidor. Den trycktes 1883–1884 i då enastående 30 000 exemplar. Upplagan såldes i tre delar, inbundna i präglade förlagsband, men också i häften à 25 öre, för att nå en så bred publik som möjligt. Topelius var under lång tid Bonniers bäst säljande författare, utöver Fältskärns berättelser gick både diktsamlingarna och Läsning för barn ut i flera stora upplagor.160

Efter Topelius död utkom Fältskärns berättelser i Samlade skrifter, redigerade av Valfrid Vasenius, och därefter i en mängd upplagor, som från 1930 var mer eller mindre kraftigt förkortade.161

Tabell 1. Fältskärns berättelser, översikt av publiceringen i följetongsform i Helsingfors Tidningar 1851–1866, bokupplaga 1853–1867

Titel i HT | Ingick i HT | Avsnitt i HT | Bokupplaga | Sidor i ZTS VII
Företalet, som handlar om Fältskärns person och lefverne. Fältskärns första berättelse. Konungens Ring | 29/10–31/12 1851 | 15 |  | 70
Fältskärns andra berättelse. Svärdet och Plogen | 24/1–17/3 1852 | 13 |  | 47
Fältskärns tredje berättelse. Eld och Vatten | 19/5–20/11 1852 | 24 |  | 83
|  |  | Fältskärns berättelser. Första cykeln Hfrs 1853 |
Fältskärns fjerde berättelse. Rebell mot sin lycka | 5/3–22/6 1853 | 21 |  | 73
Fältskärns femte berättelse. Hexan | 15/10–28/12 1853 | 17 |  | 59
Fältskärns sjette berättelse. Majniemi slott | 29/3 1854, 24/1–13/6 1855 | 32 |  | 130
|  |  | Andra cykeln Sthlm 1856 |
Fältskärns sjunde berättelse. De blå | 13/10–22/12 1855 | 17 |  | 74
| Ej i HT |  | Fältskärns åttonde berättelse. Flyktingen | 65
Fältskärns nionde berättelse. Skuggan af ett namn | 6/2–12/6 1858 | 21 |  | 94
|  |  | Tredje cykeln Sthlm 1858 |
Fältskärns tionde berättelse. Ödemarkernas vår | 19/10–31/12 1859 | 18 |  | 80
Fältskärns elfte berättelse. Borgarekungen | 9/2–31/12 1861 | 38 |  | 161
Fältskärns tolfte berättelse. Hattar och Mössor | 4/1–11/6 1864 | 39 | Fältskärns tolfte berättelse. Prinsessan af Wasa | 184
|  |  | Fjerde cykeln Sthlm 1864 |
Fältskärns trettonde berättelse. Fritänkaren | 15/11–30/12 1865 | 30 |  | 83
Fältskärns fjortonde berättelse. Afton och Morgon | 19/1–19/5 1866 | 50 | Fältskärns fjortonde berättelse. Aftonstormar | 116
|  |  | Fältskärns femtonde berättelse. Morgonljusning | 103
|  |  | Femte cykeln Sthlm 1867 |

Översättningar

Redogörelsen för översättningar av Fältskärns berättelser bygger på Birgit Lunelund-Grönroos bibliografi över Topelius tryckta skrifter (1954), kompletterad med uppgifter i Finlands nationalbibliografi Fennica. Också här hänvisas till Carola Herberts utgåva av Topelius korrespondens med förlag och översättare. Nytrycken är många och svåra att överblicka, och förteckningen gör inte anspråk på fullständighet. – Fältskärns berättelser började översättas till finska redan på 1860-talet. Juhani Ahos översättning från 1890-talet är baserad på den illustrerade upplagan 1883–1884 och har levt vidare, ett nytryck 2000 uppges av förlaget WSOY som den 25 upplagan. Topelius internationella översättningar tillkom i allmänhet före de internationella avtalen om upphovsrätt, och hans ekonomiska utbyte blev därför litet.

I Danmark gick Fältskärns berättelser som följetong i olika tidningar redan på 1850-talet. Frederik Winkel Horns översättning 1880–1882 på Philipsens Forlag omfattar alla cykler och utkom i fem upplagor in på 1910-talet, den såldes av allt att döma också i Norge. Det är troligtvis Horns översättning som utkom i USA, på olika förlag 1880–1882. Cyklerna 1–3 utkom på nytt i USA 1903–1906. Selma Borg och Marie A. Brown översatte romanen till engelska, den första cykeln utkom 1872 på ett förlag i New York och ett i Philadelphia. Hela sviten utkom 1883–1884 på Jansen, McClurg & Co i Chicago, översättaren är anonym. Av förlagets korrespondens med Topelius framgår att det är Marie Browns översättning, men grundligt redigerad. På isländska utkom alla cykler 1904–1909 i översättning av Matthías Jochumsson, med en ny upplaga på 1950-talet.

De tre första cyklerna eller enbart den första har översatts till tyska (1855, 1880, 1926), engelska (1901) och estniska (1923). Första cykeln utkom 1907 på ryska, i översättning av Marija Blagovesjtjenskaja. Hennes översättningar av enskilda kapitel ur andra cykeln trycktes i en tidskrift och en antologi på 1910-talet. En ny översättning av första cykeln i Fältskärns berättelser av Ljudmila Braude och Nina Beljakova utkom 1999. – Inga översättningar till romanska språk har utkommit, bortsett från ett fragment av andra cykeln (1909).

Tabell 2. Översättningar av Fältskärns berättelser

Språk / Tryckår
Översättning / utgåva
Omfång

Tyska

1855
Erzählungen und Abenteuer eines alten finnländischen Feldscherers, Band 1–3 (Wurzen: Verlags-Comptoir; i serien Europäische Bibliothek der neuen belletristischen Literatur Deutschlands, Frankreichs, Englands, Italiens, Hollands und Skandinaviens)
528 s., cykel 1

1880
Des Feldschers Erzählungen. Erster Cyklus, Gustav Adolph und der Dreissigjährige Krieg (Leipzig: Ed. Wartig’s Verlag)
344 s., cykel 1

1926
Die Erzählungen des Feldschers (översättare: Rita Öhquist, Leipzig: H. Haessel Verlag; i serien Nordische Bücher)
484 s.

Danska

1857
Gustav Adolph. Romantisk Skildring, deel 1–2 (övers. J. H. Halvorsen)

1862
Kongens Ring. Fortælling [följetong i Folkets Avis]
192 s., cykel 1

1864
Spaadommen. Romantisk Skildring (övers. J. H. Halvorsen) [följetong i Nordisk Billed-Magazin]
302 s., cykel 2

1868
Løven vaagner
kap. »Lejonet vaknar» ur berättelse 7

1868
Svenskernes Grav
fragment ur berättelse 7

1875
Kongens Ring. Historisk Fortælling, deel 1–6 (Kjøbenhavn: L. Jordan)

1875
En Saarlæges Fortællinger. Historiske Tidsbilleder [del av Skandinavisk Folkemagasin]
690 s., berättelserna 1–7

1880–1882
Feltlægens Historier, bind 1–6 (övers. Fr. Winkel Horn, Kjøbenhavn: P. G. Philipsens Forlag)
Nya upplagor/tryck: 1881, 1882, 1885, 1894–1895, 1906–1908, 1910, 1912, 1915
1 869 s., hela verket

1894–1895
Feltlægens Historier, bind 1–6 (övers. Fr. Winkel Horn, illustr. Carl Larsson, Kjøbenhavn: P. G. Philipsens Forlag)
1 985 s., hela verket

1906–1908
Feltlægens Historier, bind 1–6, Ny Folkeudgave (övers. Fr. Winkel Horn, illustr. Valdemar Andersen, Kjøbenhavn & Kristiania: Gyldendal – Nordisk Forlag)
1 766 s., hela verket

1940
Feltlægens Historier, bind 1–3 (övers. Hakon Stangerup, Kjøbenhavn: Gyldendal)
804 s., cyklerna 1–3

Finska

1867, 1875
Wälskäärin juttuja. Ensimmäinen jakso, Kuninkaan sormus. Miekka ja aura. Tuli ja wesi (övers. K. G. Levander, Helsinki)
94+72 s., berättelserna 1–2

1873
Välskärin juttuja. 3 jakso (övers. N. H-n [Hauvonen], Helsinki: Edlund)
468 s., cykel 3

1878–1882
Välskäärin kertomuksia I–IV, 1878–1880 (övers. Robert Mellin), V, 1882 (övers. Kaarlo Kramsu)
2 234 s., hela verket

1895–1898
Välskärin kertomuksia I–V (övers. Juhani Aho, illustr. Albert Edelfelt & Carl Larsson, Porvoo: WSOY)
Nya upplagor/tryck: 1917–1919, 1926–1927
2 148 s., hela verket

1923
Välskärin kertomuksia 1–5 (övers. Juhani Aho, Porvoo: WSOY)
2 958 s., hela verket

1926–1927
Välskärin kertomuksia 1–5 (övers. Juhani Aho, illustr. Albert Edelfelt & Carl Larsson, Z. Topeliuksen kootut teokset, Porvoo: WSOY)
Nya upplagor/tryck: 5 uppl. 1929, 10 uppl. 1954, 11 uppl. 1974, 23 uppl. 1997, 25 uppl. 2000
hela verket

1941
Välskärin kertomuksia (övers. Juhani Aho, förkortad utgåva av Helle Kannila, Porvoo: WSOY)
Nya upplagor/tryck: 1942, 1944, 1946, 1952, 1983
1 127 s.

1975
Välskärin kertomukset 1–2 (övers. Juhani Aho, förkortad utgåva, Hämeenlinna: Karisto)
Nya upplagor/tryck: 1975, 1981
1 054 s.

Engelska

1872
The surgeon's stories. Gustavus Adolphus, and the thirty year’s war. An historical novel (övers. Selma Borg & Marie A. Brown, New York: G. W. Carleton & Co., Philadelphia: Porter & Coates, Stockholm: A. Bonnier)
303 s., cykel 1

1883–1884
The surgeon's stories. A series of Swedish historical romances, in six cycles (Chicago: Jansen McClurg & Co)
Nya upplagor/tryck: 1887, 1888, 1891, 1900
2 268 s., hela verket

1901
The king’s ring. Being a romance of the days of Gustavus Adolphus and the thirty years’ war (övers. Sophie Öhrwall & Herbert Arnold, London: Jarrold & Sons, Boston: L. C. Page)
297 s., cykel 1

[1912]
The king’s ring. A romance of the days of Gustavus Adolphus (illustr. E. Travers Pope, London: The Pilgrim Press)
300 s., cykel 1

Ryska

1880
Borba s sudboj. Istoritjeskij rasskaz Z. Popeliusa [sic]. Pervaja ljubov. Chizjina Tjornoj Jany (övers. Konstantin Jakubov; ingår i Biblioteka zapadnoj polosy Rossii. vol. I. Otd. 4. Kiev 1880, s. 1–17)
17 s., kap. »Den första kärleken» och »Svarta Janes koja» ur berättelse 4

1907
Rasskazy feldsjera – Koltso korolja, Metj i plug, Ogon i voda (övers. Marija Blagovesjtjenskaja, illustr. Carl Larsson & Albert Edelfelt, S:t Petersburg)
305 s., cykel 1

1915
Bitva pod Varsjavoj (övers. M. Blagovesjtjenskaja; ingår i Svobodnyj zjurnal 1915:1, s. 71–96)
25 s., kap. »Slaget vid Warschau» ur berättelse 4

1917
Rasskazy feldsjera (övers. M. Blagovesjtjenskaja; ingår i Sbornik finljandskoj literatury, Petrogr. 1917, s. 108–134)
26 s., kap. 1–4 ur berättelse 4

1999
Korolevskij persten. Metj i lug. Ogon i voda. Rasskazy feldsjera (övers. Ljudmila Braude & Nina Beljakova, S:t Petersburg: Blic)
237 s., cykel 1

Isländska

1898
Sögur herlæknisins. Frá Karli tólfta. Fyrsta frásaga (övers. Matthías Jochumsson, Köpenhamn: Oddur Björnsson)
115 s., berättelse 7

1904–1909
Sögur herlæknisins (övers. Matthías Jochumsson, Ísafjörður: Sigurdur Jónsson)
Ny upplaga: 1955–1957 (Reykjavik, Ísafoldarprentsmiđja h.f.)
2 389 s., hela verket

1947
Sögur herlæknisins, I. bindi (övers. Tómas Gudmundsson, Reykjavík: Kvöldútgáfan)

Franska

1909
Le deuxiéme amour. Fragments des »Récits du médicin-major» (övers. Werenskiold; ingår i La Scandinavie)
4 s.

Estniska

1923
Velskeri jutustused. Esimene jagu, lugu 1. Kuninga sõrmus (övers. Ernst Raudsepp, Tartu: Eesti Kirjanduse Selts)
114 s., berättelse 1

1924
Velskeri jutustused. Esimene jagu, lugu 2 ja 3. Mõõk ja ader; Tuli ja vesi (övers. Selma Holberg, Tartu: Eesti Kirjanduse Selts)
215 s., berättelserna 2–3

Norska

1953
Kongens ring (övers. Aage Hallsberg, Oslo: Lutherstiftelsen)
289 s., cykel 1

Reception

Samtida mottagande

Recensioner av förstaupplagorna

Endast ett fåtal egentliga recensioner av förstaupplagorna av Fältskärns berättelser har påträffats i den samtida pressen, vilket delvis kan förklaras med att följetonger vanligen inte noterades av kritiken. I Litteraturbladets septembernummer 1862 säger J. V. Snellman att »det förnämsta», en anmälan av Topelius Fältskärns berättelser, uteblivit. Han urskuldar sig med att följetongen redan gjort berättelserna kända för den läsande allmänheten. »Aktningen för den utmärkta författarens namn och arbetets snart sagdt ensama plats i den inhemska litteraturen skulle väl bjuda en utförligare kritik», men Snellman åberopar omfånget och sin brist på »håg och tid till en sådan läsning».162

Bokupplagan av första cykeln hade dock redan recenserats i Litteraturbladet 1853 av Sven Gabriel Elmgren. Han låter förstå att sammanvävningen av historiska fakta och fiktion är lyckad – fäderneslandets historia populariseras utan att det sker på konstnärlighetens bekostnad. Det uppdiktade äger konstvärde »för sin lefvande natursanning och sina ypperligt tecknade karaktärer, äfvensom för sin konstrikt anlaggda och sammanväfda intrig». Fältskärns berättelser har samma förtjänster som läsarna vant sig att finna i Topelius noveller: »enkla och praktfulla på en gång, ömsom lekande och allvarliga, döljande höga syftemål under den anspråkslösaste drägt, äro de en prydnad för vår inhemska skönlitteratur som helt nyss begynt uppspira». Elmgren konstaterar att första cykeln kunde stå på egna ben som en fristående roman i och med att händelserna är avslutade och huvudpersonerna ingår äktenskap. Allmänhetens förväntan på fortsättningen har »genom denna utmärkta början blifvit högt stegrad». Den enda egentliga kritiken riktas mot den ursprungliga utgivningen i följetongsform, eftersom denna ofta orsakar ojämnhet och dålig sammanhållning. Till viss del gäller detta även Fältskärns berättelser, »men att det icke märkes mera än fallet är, bevisar förf. ovanliga förmåga i dylikt skriftställeri». Något slutomdöme vill Elmgren inte ge förrän hela romansviten är utgiven, men alla tecken tyder på att verket blir »det förnämsta alster i romanväg som Finlands inhemska litteratur tills dato kunnat frambringa». Det förtjänar komma i var mans hand.163

Första cykeln recenserades även i en osignerad insändare i Åbo Tidningar den 10 januari 1856.164 Inledningsvis noteras att romansvitens titel påminner om Runebergs Fänrik Ståls sägner,165 medan ramberättelsen, som är »ledigt, nätt och naift tillskuren, samt lemnar intet öfrigt att önska», för tanken till Almqvists Jagtslottet (1832, 1839). Av cykelns tre berättelser är den andra bäst, eftersom första och i synnerhet tredje berättelsens »bleka månsken» endast sällan återfinns där. Invändningarna riktas mot den förmodade utarbetningen av cykeln i korta avsnitt och den utdragna utgivningen i följetongsform. En snabbare tillkomst hade kanske gjort verket mindre formskönt, men »friskare, rörligare och varmare». Den ställvisa kyligheten i Topelius noveller spårar skribenten till hans ängsliga bemödande att undvika idealisering. Sådana »sköna taflor» som bondekungen Aron Bertila och dottern Meri uppstår när Topelius »befriar sig från detta tvång» och »helt och hållet hängifver sig åt sin känsla».166

Cyklerna 1–3 blev föremål för en osignerad recension i Aftonbladet den 4 december 1858, där recensenten inte låter sina många invändningar stå i vägen för ett översvallande positivt ställningstagande till Topelius novellistik. Topelius hade blivit bekant för allmänheten i Sverige genom skådespelet Efter femtio år, men han förefaller »verkligen skapad» för novellen, eftersom »hans sinne torde vara mer egnadt för en episkt-reflekterande skildring af hjertats strider», än en dramatisk gestaltning av dem. De både glada och sorgliga bilderna i Fältskärns berättelser är författade »med kärlek till ämnet och under synbart bemödande att hos läsaren inprägla minnet af Sverges förgångna krigiska storhet». Men medan figurerna i ramberättelsen är skildrade med »sanning och objektivitet» och Topelius kan förlåtas att han »af patriotism vill något för mycket upphöja sina landsmäns bedrifter», lämnar ringmotivet och Topelius hantering av historiskt material en del övrigt att önska. Att berättelsen kretsar kring »den obetydliga ringen» är ett tecken på en »föga upphöjd verldsåsigt» och kan inte rättfärdigas från en poetisk synpunkt. Visserligen hyser Topelius aktning för historien och framstående historiska personer, men recensenten ogillar antydningen att de svenska kungarnas segrar har berott på ringens kraft och menar att denna tro inte passar in i Topelius teckning av fältskärns djupt allvarliga och religiösa karaktär. I vissa berättelser, i synnerhet de om Gustav II Adolf, Karl X Gustav och Karl XII, har det historiska stoffet varit Topelius övermäktigt: i dessa »träder det historiska staffaget nästan alltför mycket fram och förstör taflans helgjutenhet». Till slut framhåller recensenten ändå att berättelserna för övrigt

i afseende på teckningens trohet, lifligheten af skildringen, karakterens sanning, den poetiska färgtonen, den sällsynta förmågan att gruppera, så att personer och händelser framstå i deras rätta dager, intaga ett bland de främsta rummen inom den nyare svenska vitterheten.

Dessutom beundras Topelius »alldeles egendomliga förmåga af åskådlighet i skildringen», liksom karaktärsteckningarna av bondekungen Bertila, Meri och Regina von Emmeritz. Kapitlet »Hat och kärlek försonas» i tredje berättelsen (s. 148–154) räknar recensenten bland det bästa Topelius har åstadkommit.167

Fjärde cykeln recenserades i Aftonbladet den 4 november 1864 i positiva ordalag. Karaktärerna är tecknade med liv och friskhet, den spänningsfyllda handlingen går raskt framåt och stilen är såväl osökt som lättflytande. Topelius demonstrerar att även frihetstiden »har många drag som lånar sig till en romantisk168 behandling af spännande intresse». Recensenten fäster sig särskilt vid beskrivningen av Finlands tillstånd i den tionde berättelsen »Ödemarkernas vår» – den är »af gripande effekt» – och vid ramberättelsens episoder, som är de »ej minst lyckade partierna» och äger något av Walter Scotts humor. Avslutningsvis låter recensenten förstå att Topelius är en värdig efterträdare till den danske författaren Bernhard Severin Ingemann som på 1820- och 1830-talet skrev populära historiska romaner.169

Hans Forssell recenserade femte cykeln i Svensk literatur-tidskrift 1868. Han inleder med att berömma Topelius för att man alltid kan »igenkänna skalden i den historiske berättaren». I de tre första cyklerna behandlar Topelius det historiska materialet »med en sann konstnärs mästerskap» utan att de friska och levande bilderna förefaller »besvärade af lärdomens apparat». Fjärde och femte cykeln är däremot mindre fullkomliga i konstnärligt hänseende; problemet med dem är typiskt för försök att behandla senare tiders historia skönlitterärt: fiktionens nödvändiga frihet kringskär dess trovärdighet. Dessutom har karaktärsteckningen allt mer förlorat sin friskhet och naturlighet, i synnerhet gällande den sista av de »onda» Bertelsköldarna, femte cykelns Bernhard, vars religiösa pånyttfödelse gör honom till en »onaturlig och poetiskt osann skapelse». Forssell kritiserar även ringens roll i den femte cykeln; han ogillar att dess magiska kraft inte längre bottnar i vidskepelse utan har blivit reell och att den bland annat används för att förklara Karl XII:s krigslycka och Gustav III:s revolution. Som sådan har den blivit »intet annat än ett charlataneri, ovärdigt konsten». Till slut menar Forssell att det på grund av dessa brister vore bäst för Topelius och »Fältskärn» om berättelserna här skulle få sin avslutning.170

Recensioner av översättningar

Kaarlo Bergbom recenserade K. G. Levanders finska översättning av den första berättelsen i Kirjallinen Kuukauslehti i oktober 1867. Det är uppenbart att han på svenska läst även de följande berättelserna och recensionen utformar sig främst till ett omdöme om romansviten i stort. Bergbom ställer sig något tvekande till ringmotivet och menar att det är en metod som Topelius tillämpat för att hålla samman berättelserna. De flesta berättelser karakteriseras dock av en livlig fantasi, ett ädelt sinne och ett behagligt framställningssätt, vilket motverkar frestelsen att kritisera. Både formuleringsförmågan och berättarkonsten lovordas; Topelius genialitet träder fram i synnerhet i de historiska tavlorna, även om penseln ibland är nästan för fin när han målar historiens hjältar och vägskäl. Bergbom framhåller att översättningen är berömlig, fast svårförståeliga dialektala ord gärna kunde ha undvikits i högre grad, och hoppas att översättaren fortsätter sitt värv eftersom första berättelsen inte är lika originell som de två följande.171 Några år senare, 1870, ansluter sig Bergbom till följetongsformens kritiker. I en artikel om bokutgivningen i Finland 1866–1869 kommenterar han kort den femtonde berättelsen »Morgonljusning» och konstaterar att dess fiktiva del inte håller måttet eftersom den uppvisar följetongsförfattarens slarv. Skildringen av det politiska livet och societetslivet under Gustaf III:s tid är däremot lysande.172

Den 18 juni 1872 uppmärksammade Aftonbladet Selma Borgs och Marie A. Browns engelska översättning av första cykeln, som hade utkommit i New York i april samma år. I notisen citerar Aftonbladet en artikel om Topelius i New-York Tribune den 9 maj. Utdraget presenterar Topelius som en fosterländsk skald och prosaist men innehåller även en anmälan av Fältskärns berättelser. Skribenten i den amerikanska tidningen uppskattar Topelius mångsidighet som berättare – han är »lika hemma i bondens hydda som i palatset» – och hans historiska romaner, där allt är sant och levande, får »ett ökadt värde genom sin renhet». Avslutningen ger en fingervisning om den roll Topelius och Fältskärns berättelser kan ha spelat som ambassadörer för Finland utanför Norden:

Som författare har han dessutom rätt till stor tacksamhet här, och hans arbeten hafva ett särskildt värde för oss, emedan de beskrifva historiska händelser, af hvilka vi känna mycket litet, och skildra ett folk, af hvilket vi knappt hört mer än namnet. Genom dem skola vi lära oss, att Finland eger en kultur, en folkande och en litteratur, hvilka ställa det i främsta ledet bland verldens civiliserade nationer, ehuru det nästan har blifvit doldt i ett hörn af norden, och öfverskuggadt af den kolossala makt, under hvars spira det lyder.173

I Dagens Nyheder i Köpenhamn ingick en osignerad recension av Frederik Winkel Horns danska översättning av första cykeln den 23 december 1879. Recensenten konstaterar att Fältskärns berättelser fått en så imponerande spridning i Finland och Sverige att den kan kallas »en Folkebog af allerførste Rang». Verket jämförs med Ingemanns historiska romaner, som kanske står något högre i »umiddelbar Poesi», men som Fältskärns berättelser överträffar i »Kostumets Korrekthed». På det hela är dikt och historia väl sammanflätade. Till skillnad från finländska och svenska kolleger opponerar sig recensenten inte mot ringmotivet som sammanhållande element, utan finner att berättelserna knyts ihop på ett naturligt sätt genom att de handlar om personer av samma släkt. Ringen kan tolkas som ett förkroppsligande av detta blodsband.174

Robert Mellins finska översättning av andra cykeln recenserades av Juuso Hedberg i Kirjallinen Kuukauslehti i januari 1880. Hedberg anser det onödigt att redogöra för den utmärkta romansvitens betydelse och förtjänster – de har redan erkänts så många gånger.175 Istället ägnar han spaltutrymmet åt en pedantisk granskning av översättningens språkliga brister.176 Bernhard Fredrik Godenhjelm gör i huvudsak det samma i sin recension av Mellins översättning av fjärde cykeln i Valvoja 1882. Han menar att romansvitens popularitet beror dels på den samtida läsekretsens preferens för romanlitteratur framom poesi, dels – och i högre grad – på verkets unika ställning som det första i sitt slag med stoff ur den finska historien. Framför allt har den första cykeln, med dess skildring av trettioåriga kriget, gjort djupa intryck på publiken. Romansvitens senare delar kan inte mäta sig med den första cykeln, eftersom de mäktiga stridsscenerna allt mer ersätts av episoder ur privatlivet. Topelius förmår ändå trollbinda läsaren med sin framställningskonst och poetiska förmåga att skildra förflutna tidevarvs anda.177

Den finska illustrerade upplagan (1895–1898), översatt av Juhani Aho, anbefalldes i Uusimaa den 15 november 1895 som ett alternativ för läsande ungdomar som önskar böcker med spänning och äventyr, men har fastnat i de billiga och vanligen utländska »rövarromanerna». Fältskärns berättelser är inte bara spännande och medryckande, utan även fosterländsk, pedagogisk och uppbygglig. Skribenten anser att vem som helst kan offra 25 penni i veckan för den här typen av litteratur och hoppas att romansviten tränger undan skräplitteraturen från bokmarknaden.178

Både finska och svenska dagstidningar höll sina läsare à jour om nya översättningar av Fältskärns berättelser, se exempelvis Aftonbladet 22/3 1856 (en översättning till tyska), Finlands Allmänna Tidning 15/12 1879 (en till danska) och Morgonbladet 30/12 1880 (en till finska).

Notiser, anmälningar och minnesskrifter

Korta omdömen om Fältskärns berättelser förekommer under hela senare delen av 1800-talet i notiser och anmälningar, också i recensioner av andra verk. Utsagorna är företrädesvis positiva.

Den 5 november 1851 noterade den österbottniska tidningen Ilmarinen att följetongen började i Helsingfors Tidningar med en kommentar om att fältskärns företal »spelar in på slutet af föregående sekel, 1788 års krig, och kommer således troligen att röra sig omkring såväl tid, lokal som ock handlande personer, hvilka ej kunna underlåta att anslå». En vecka senare meddelar tidningen att Fältskärns berättelser fortsätter och väcker stigande intresse.179

I Sverige uppmärksammade Post- och Inrikes Tidningar andra cykeln den 23 december 1856 med en rekommendation av »dessa snillrika romantiserade historiska berättelser» som julläsning.180

Att tidningar vid denna tid eftertryckte varandras följetonger utan lov framgår uttryckligen av två notiser om fjärde och femte cykeln på 1860-talet. Norrköpingskuriren underrättade sina läsare den 31 maj 1861 att Albert Bonnier upplyst redaktionen om att den följetong som i tidningen går under benämningen »Borgarekungen» tillhör fjärde cykeln av Topelius Fältskärns berättelser, som Bonnier förvärvat förlagsrätt till i Sverige. Utan Bonniers medgivande får berättelsen inte eftertryckas. Norrköpingskuriren tilläts ändå avsluta den påbörjade berättelsen; »derest red. af Kuriren afvetat sakförhållandet, hade eftertrycket icke egt rum», försvarar man sig.181 Förbudet nådde inte eller ignorerades av Kalmar som i en notis den 28 april 1866 meddelar att man tillåter sig »låna den färskaste» av fältskärns berättelser, den fjortonde, efter Helsingfors Tidningar. Valet av följetong motiveras med att berättelserna visserligen är romantiserade, men historiskt trogna. Därtill har de »redan vunnit en stor spridning och förtjena en ännu större». Tidningen förordar hela romansviten och önskar med den fjortonde berättelsen bereda sina läsare nöjet av en »spirituel framställning af de minnesvärda händelserna och de handlande personerna i Gustaf III:s första regeringsår».182

Inte bara kritikerna, utan även läsarna, förefaller ha varit missnöjda över den tidvis avstannade publiceringen av Fältskärns berättelser i följetongsform. I en insändare i Helsingfors Tidningar den 28 april 1864 klagar en läsare att »berättelsen utkommer i så små portioner och efter så långa mellanskof, att man förlorar tråden», och frågar: »Ärnar fältskären äfven framdeles genom en dylik försinkad utminutering af sina berättelser göra slut på sina läsarinnors tålamod?» Redaktionen försvarar sig med att försummandet av följetongen har berott på rapporteringen från lantdagen (1863–1864), som upptagit allt tillgängligt spaltutrymme. Avslutningen är något spydig: man hoppas att »’läsarinnans’ tålamod» inte längre ska behöva hållas på sträckbänken i flera veckor och meddelar att fältskärn minst två gånger i veckan skall »bidraga att förljufva eder middagsslummer».183

Mindre imponerad av romansviten är signaturen A. i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning den 28 januari 1875. I en recension av Yrjö Koskinens Finlands historia från den äldsta tiden intill våra dagar (1874; fi. orig. 1869–1873) påpekar A. att Koskinen inte framhåller finnarnas tapperhet i Gustav II Adolfs krig på svenskarnas bekostnad,

såsom hans landsman, professor Topelius, gjort i sitt i vår tanke för högt uppskattade, äfven i Sverige välbekanta arbete ’Fältskärens berättelser’, hvari alla under trettioåriga kriget utförda bedrifter, som spridt sådan ära öfver det svenska namnet, tillskrifvas endast de finnar och de skottar, som kämpade i den svenska härens leder.184

Bonniers förlag annonserade flitigt 1880-talsupplagan av Fältskärns berättelser med illustrationer av Carl Larsson i den svenska pressen 1883 och 1884. I Aftonbladet och Dagens Nyheter är annonserna, rubricerade »Nytt Nationalverk!», stort uppslagna.185 Romansviten karakteriseras som »historia, tidsmålning och roman på samma gång» och en »älsklingsbok för alla dem, som tala svenskt tungomål, af hvad ålder, kön eller stånd de vara må».186 Trots ständigt nya upplagor är det först nu som arbetet kommer att framträda »i ett yttre skick, värdigt ett sådant snilleverk».187 Den illustrerade upplagan anmäldes i berömmande ordalag beträffande både texten och illustrationerna, vanligen i samband med att nya häften utkom.188 I tre anmälningar i Kalmar noteras att Fältskärns berättelser fortfarande är populär bland svensktalande läsare, trots att den moderna litteraturkritiken avfärdar romantiska berättelser av äldre tiders novellister och romanförfattare.189 I en osignerad anmälan i Åbo Tidning den 6 januari 1884 konstateras att Fältskärns berättelser är »det bästa exempel» på att den historiska romanen haft och fortsättningsvis har många beundrare, »men icke diktar man i våra dagar längre i den stilen». Dessa påpekanden hänför sig till det moderna genombrottet, den kritiska realismen och naturalismen som präglade litteraturen på 1870- och 1880-talet. Litteraturen skulle skildra samtidens människor och miljöer verklighetstroget och väcka diskussion om det moderna samhället.190 I en raljerande artikel i Ny Svensk Tidskrift förfäktar Georg Nordensvan realismens estetik och går till angrepp mot romantiserade historiska romaners och novellers anspråk på sannfärdighet. Nordensvan kritiserar i synnerhet Topelius novell »Vernas rosor», men man kan även skönja en och annan anspelning på Fältskärns berättelser.191

På 1890-talet nämndes Fältskärns berättelser framför allt i jubileumsskrifter och minnesrunor tillägnade Topelius. Aftonbladet (Stockholm) lyfte i december 1891 fram att det gått 50 år sedan Topelius åtog sig redaktörskapet för Helsingfors Tidningar. Av hans historiska noveller konstateras i synnerhet Fältskärns berättelser ha bestått tidens prov, både i Finland – på båda nationalspråken – och i Skandinavien, samt i mer avlägsna länder.192 I januari 1898 uppmärksammades Topelius 80-års dag i tidningarna med långa artiklar om författarskapet, där Fältskärns berättelser intar en central position. I Aftonbladet betecknar J. A. Runström romansviten Topelius »yppersta alster på prosa» och i Svenska Dagbladet kallar Hjalmar Söderberg verket Topelius största och betydligaste, ett mästerverk.193 Både Runström och en anonym skribent i Dagens Nyheter lyfter fram verkets ställning som folkbok i Norden. Runström framhåller att dess anseende i Sverige kan liknas vid Scotts arbeten i Storbritannien och Ingemanns i Danmark. Skribenten i Dagens Nyheter förmodar att Fältskärns berättelser uppnått en större läsekrets i svenska Norden än något annat verk av samtida författare.194

I Topelius nekrolog i Svenska Dagbladet den 13 mars 1898 framhåller Oscar Levertin att det knappast är »det rent historiska» som gjort Fältskärns berättelser klassisk, trots att Topelius »både i fråga om den antiheroiska detaljen och gångna sekels totalfysionomi hade klarare blick och grundligare syn än man vid första ögonblicket märker». Levertin förknippar Fältskärns berättelser snarare med Alexandre Dumas tradition än Walter Scotts – inget verk ter sig så besläktat med Topelius romansvit som De tre musketörerna (fra. orig. 1844). Släktskapet framträder i den glättiga och raska berättartonen, den lätta atmosfären av äventyr och den fosterländska entusiasmen. De historiska typerna (karakteristiska för Scott) saknar däremot »botten och modellering», samtidigt som det är »för litet skugga, eller för naivt svart skugga» i Topelius historia. Luften är dock den rätta, »med sitt sus af fanor och sina lustiga fanfarer af krigiska blåsinstrument».195 I ett minnestal över Topelius, framfört på Porthanfesten den 9 november 1898 och tryckt i Valvoja samma år, säger Eliel Aspelin att den stärkande verkan som Fältskärns berättelser har haft på den finska nationalkänslan knappast ännu är fullt erkänd. Han betonar att Finlands historia var nästan okänd för den breda allmänheten före Fältskärns berättelser och Runebergs Fänrik Ståls sägner, och att varken den vetenskapliga historieskrivningen eller svenska författare skulle ha kunnat ge det finska folket självkänsla och kännedom om sitt förflutna i samma vida omfattning. Topelius oförglömliga bragd består i att han som den förste har skildrat långa perioder ur Finlands historia ur ett finskt perspektiv.196

Såväl ur de ovannämnda 80-årsskrifterna, som ur nekrologerna i Aftonbladet, Dalpilen och Dagens Nyheter,197 framgår tydligt att romansviten vid den här tiden betraktades som en visserligen högt älskad, men närmast för ungdomen lämplig läsning. Hjalmar Söderberg kommenterar denna »degradering» med att verket ursprungligen inte skrevs eller uppfattades som ungdomslitteratur, utan var en historisk roman »sådan som man i midten af århundradet älskade att få den». De »andligt vuxne» har Fältskärns berättelser inte längre något att erbjuda. Men som ungdomsbok »är den väl alltjämt den förnämsta i vår litteratur».198

De första studierna

På 1880- och 1890-talet kom de första artiklarna med ansatser att analysera Fältskärns berättelser. I en artikel i Finsk Tidskrift 1884 betraktar Reinhold Felix von Willebrand Topelius som novellförfattare, med särskild hänsyn till Fältskärns berättelser. Trots att romansviten bidragit till Topelius popularitet, »hvilar Topelius konstnärsvärde dock främst på de lyriska dikterna». Fältskärns berättelser är inte ett »helgjutet, harmoniskt verk». von Willebrand riktar invändningar mot kompositionen och karaktärsteckningarna, och i båda fallen är det ringmotivet som stör: den övernaturliga ringen inför en fatalism i berättelsen, som »blir en lekboll för godtycket och förlorar sitt egentliga konstvärde», samt fördärvar romanpersonerna såväl moraliskt som estetiskt. Därtill resulterar Topelius stereotypa persongestaltning i enformiga typer snarare än personligheter. Till exempel är den »goda kvinnan» som ung vanligen »skälmsk och liflig, käck ända till öfverdåd, och ofta långt gången i idrott» (jfr Greta i fjärde berättelsen, Marie Larsson i den tionde och Ester Larsson i den elfte), medan »hustrun alltid är mannen i råd och dåd öfverlägsen» (jfr de samma samt Lucia Grothusen och Erika Lindelia). Fältskärn själv utgör dock en av Topelius bästa typer och ramberättelsen i sig är en av verkets mest originella delar, även om åhörargestalterna är representanter för ett föråldrat samhälle. På karaktärsteckningens område är karolinen Gösta Bertelsköld Topelius främsta skapelse. Han är »en trogen bild af den sjelfuppoffrande pligttrogenhet, hvarmed vårt folk gladt bar den tyngsta delen af Sveriges krigsbördor och den ringaste delen af dess ära».199

Hellen Lindgrens analys av Fältskärns berättelser i Ord och Bild 1893 anknyter till det sistnämnda. Han kallar romansviten Topelius förnämsta prosaverk och framhåller att den utgör en komplettering av Fänrik Ståls sägner genom att den utreder samma tema: »folket, som kämpade och svalt och segrade tillika». Lindgren anser att Topelius framställning av relationen mellan Finland och Sverige är sanningen på spåret. Den i historiska urkunder framträdande uppfattningen av Finland som »kanonmaten för Sveriges fiender», vilket lett »den finskfinska historieskrifningen till hårda omdömen mot allt svenskt», hittar han inga spår av. Det enda han önskar är att Topelius tydligare skulle ha betonat att det var »äfventyrarpolitikens» och maktförblindade, despotiska kungars skuld att Finland led, och att det »blott var tillfälligheten af Sveriges mera isolerade läge, som räddade det från samma lott». Motsatserna i Topelius historiesyn betecknas av öknamnen »kung Orre» och »kronofogden» på svenska kungar; det förra lär ha getts av Karl XI åt Gustav II Adolf för dennes stora utgifters och djärva planers skull, det senare i sin tur av Gustav III åt den sparsamma och för sin reduktion kända Karl XI.200 Lindgren konstaterar att Topelius, »trots alla bemödanden», tar de sagohjältslika kungarnas parti istället för »kronofogdarnas». Detta står i förbindelse med Topelius optimism och idealism. Av samma orsak är ondskans seger för honom bara »en tillfällig solförmörkelse».201

Den historiska uppfattning som präglar Fältskärns berättelser uttalas i företalet till den första berättelsen, noterar Valfrid Vasenius i en artikel inför Topelius 70-årsdag 1888; det är bilden av »häfdernas genius» som »en evigt blomstrande flicka, full av eld, med ett brinnande hjerta och en flammande själ» (s. 15). Denna uppfattning har satt sina spår i romanpersonerna, som i synnerhet i de tre första cyklerna är representanter för olika aspekter av sin tids anda.202 I de senare cyklerna träder de historiska motiven allt mera tillbaka och Vasenius påpekar att frågan om adelns roll som medlare mellan kungen och folket inte avgörs i romansviten när borgarekungen i fjärde cykeln ger sitt samtycke till sin dotters och Carl Victor Bertelskölds äktenskap, liksom den inte heller historiskt avgjordes under 1700-talet. Utvägen är av individuell art i och med att borgarekungen »lär sig personligen, att det ej är han, utan en högre makt, som bestämmer menniskors öden; men han lär sig ej något rörande adelns ställning till folket». I femte cykeln där konflikten mellan stånden återkommer löses frågan på liknande sätt genom att Bernhard Bertelsköld »personligen lär sig ödmjukhet inför Gud». Att fältskärn inte har någon sympati för 1700-talet och att den religiösa frågan ställs i förgrunden i femte cykeln får förmodligen sin förklaring av att Topelius i fritänkeriet – såväl 1700-talets som 1860-talets – såg strävanden att »lösgöra individen från beroendet af högre ideela makter». Detta, menar Vasenius, ansåg Topelius berättigat endast om det »medför gagn för ’sanning och fosterland’».203

Reception 1900–1950

Litteraturen om Fältskärns berättelser från första hälften av 1900-talet är allt mer analytisk, men rätt skarpa omdömen om såväl förtjänster som tillkortakommanden förekommer fortfarande. Debatten om ringmotivet fortsätter och skribenterna intresserar sig för att spåra influenser och förebilder samt redogöra för de historiska källor som Topelius begagnat. Kampen mellan stånden, fosterländskheten och verkets betydelse för det finska nationalmedvetandet framträder som centrala teman.

Levnadstecknaren Eliel Vest framhåller 1905 att flera textpartier i »nationalverket» kom till »så att säga under tillfälligheternas tryck och i stundens omedelbara ingifvelse» och därför lider av en viss ojämnhet och brist på inre sammanhållning. Samtidigt har detta bidragit till att ge verket »en friskhet och ett ungdomligt behag, som det kanske annars hade saknat». Vest lyfter fram den överraskande detaljkännedom som fältskärn yttrar sig med och är imponerad av bredden i Topelius historiska beläsenhet. Materialet har Topelius »med en sällan svikande urskillning och kompilationsförmåga bearbetat och inväft i skildringen». Den framgång som Fältskärns berättelser rönte hos den stora allmänheten tillskriver Vest »den lifsvarma känslan för det stora i lifvet, för de höga idéerna, för fosterlandet». Han betonar framför allt den patriotiska roll romansviten fyllde: den kompletterade Fänrik Ståls sägner och öppnade nya perspektiv på det förgångna, den blev »en mäktig häfstång i tidens väckelsearbete, i höjandet och utbredandet af det nationalmedvetande, som 1830- och 1840-talets bästa andar burit inom sig och kämpat för».204 Vests högstämda formuleringar ska läsas mot bakgrunden av att de tillkom under en annan period av mobilisering, åren vid sekelskiftet 1900 när den ryska centralmakten skärpte greppet om Finlands administration.

Topelius systerson Zachris Schalin utreder i Finsk Tidskrift 1917 förebilder och mönster för Majniemi slott bland såväl inhemska som utländska riddarborgar och herrgårdar. Han försöker placera slottet i sydvästra Finland och härleda namnet.205 I ett inlägg från 1929 är Ernst von Wendt ute i liknande syfte beträffande både Bertila hemman och Majniemi, men söker något långsökt förebilden för slottet i det österbottniska landskapet.206

Bernhard Estlander bidrog till festskriften Zacharias Topelius hundraårsminne 1918 med en artikel om Topelius som historiker. I avsnitten om Fältskärns berättelser granskar Estlander främst de historiska källor som Topelius stött sig på, med Fryxell och Jöran Nordberg i spetsen, och pekar på enstaka oriktigheter och anakronismer. Som romansvitens grundtanke framhåller han kampen mellan adel och bondestånd, som han säger att Topelius hämtat ur polemiken mellan Fryxell och Geijer om aristokratfördömandet i svenska historien (se avsnittet »En dialektisk historiesyn» ovan, s. XXXV). Topelius intar en medlande ställning i frågan, även om hans sympatier, liksom Geijers, ligger hos de ofrälse, anser Estlander. Gestaltningen av Gustav II Adolf, Karl X Gustav och Karl XI bygger Topelius på Fryxells omdömen, men hans uppfattning om Karl XII är betingad av »romantikerns beundran för den stora personligheten» och avviker från såväl Fryxells, Geijers som (senare) Strindbergs. Estlander påpekar att Topelius betoning av den finska insatsen i svenska historien ger sken av att »vi opererat med en självständighet, som faktiskt icke funnits till». Han har dock överseende med detta, eftersom det framför allt är Fältskärns berättelser som lärt det finska folket att det har en historia redan före autonomitiden. Djupast har Topelius inträngt i 1500- och 1600-talets anda, däremot har han haft svårt att göra rättvisa åt 1700-talet. »I sin teckning av frihetstiden och det gustavianska tidevarvet är han intolerant», säger Estlander och hänvisar till Topelius uppfattning av det adertonde seklets tidsanda som »vetenskapen utan Gud».207

I en artikel i Nya Argus 1925 undersöker Ruben G:son Berg arvet från Walter Scotts historiska romaner i Fältskärns berättelser. Impulserna är mest påfallande i första cykeln, vars uppbyggnad, med konflikten mellan bondekungen Aron Bertila och hans dotterson Gustaf Bertelsköld i centrum, påminner om strukturen i Ivanhoe (1819). Hjältarna Gustaf Bertelskölds och Ivanhoes utveckling och historia är dessutom likartad. Liksom Scott har Topelius avstått från att göra historiens stora gestalter till berättelsernas huvudpersoner och låtit en fiktiv person vara deras upphovsman. I sättet att teckna karaktärerna, till exempel i de »ständiga gruffen» mellan postmästaren Svanholm och skolmästaren Svenonius, finns ett scottskt drag, och enskilda scener samt motiv kan anspela på ställen i A Legend of Montrose (1819) och Quentin Durward (1823). Berg noterar dock att till skillnad från Scotts historiska romaner är Topelius cykelberättelser tendentiösa, med hänvisning till Ester och Paul Bertelsköld, som »äro till endast för propagandans skull».208 Författarnas syn på samhället och historien utgör en annan väsentlig skillnad: medan Scott är aristokratiskt konservativ och hyser en romantisk beundran för det förgångna, är Topelius »ett slags liberal kritiker, som har sina ideal i framtiden».209

Berg utvidgar och utvecklar sin studie av influenserna från Scott i en senare artikel från 1935. Han redogör för likheter i komposition, konstruktionsmotiv och enstaka scener mellan Fältskärns berättelser och flera av Scotts verk, förutom de ovannämnda bland annat Rob Roy (1817) och Peveril of the Peak (1822). Inflytandet från Scott omfattar både berättarteknik och stilelement, som »den ymnigt flödande dialogen, växlingen av historiska översikter och berättande dikt, skildringen av orter och personer». Bland de traditionella konstruktionsmotiven noterar Berg familjekonflikten, hemligheten med hjältens börd, resan, kärleken, brödrarivaliteten och det mystiska (d.v.s. konungens ring). Av dessa är endast det sista icke-scottskt och förefaller orimligt i romansvitens senare cykler. Berg anser att Topelius inte behärskar romantekniken i den första cykeln och att även andra och tredje cykeln har brister i romankompositionen. Fjärde cykeln är litterärt sett svitens »förnämsta parti», medan han anser att den femte är »i sin helhet svag», med hänvisning till Hans Forssells recension (se ovan, s. LXV f.).210

Även Valfrid Vasenius jämför Fältskärns berättelser med Scotts historiska romaner. I femte delen av Topeliusbiografin lyfter han fram Topelius fosterländska motiv och författarnas »historiska ställning» till sina respektive epoker som väsentliga skillnader. Medan Scott begagnar historien mer eller mindre som bakgrund för handlingen (och Ingemann hyllar gångna sekel som motsats till sin egen tid), utgörs Topelius strategi av att återuppliva det förgångna »som stöd för den samtid man lefde i, och för de förhoppningar man kunde hysa beträffande framtiden». Topelius strävar efter att stärka den »medborgerliga solidaritetskänslan» hos läsarna genom att teckna dels »yttringar af samlad nationell kraftutveckling», dels personligheter som är representativa för folket. Trots att Fältskärns berättelser uppvisar andra egenskaper som är gemensamma med Scotts romaner, avfärdar Vasenius tanken om en medveten »skolning» med Scott som mönster. I flera avseenden, till exempel i fråga om den dramatiska hållningen, är Topelius Scott överlägsen, eftersom han i motsats till denne är koncis i sin framställning.211

Gösta Attorps behandlar romansviten som ren och skär ungdomslitteratur i en uppsats från 1937. Han kritiserar de utdragna samtalen i vindskammaren och bristen på psykologi i gestaltningen av romanpersonerna. Om den svenska historien kan ungdomen däremot lära sig åtskilligt. Den tionde och tolfte berättelsen får beröm, men fältskärn kunde lämpligen ha tystnat efter den senare. Attorps noterar att första cykelns kapten Larsson är »en sorts Sancho Panza-aktig följeslagare till Don Quijote-Bertelsköld».212

I en artikel i Svensk litteraturtidskrift 1943 är Eirik Hornborg å ena sidan kritisk mot romanens komposition och mot oegentligheter och missar i skildringen av historiska förhållanden,213 å den andra uppskattar han det fosterländska patos och den finska 1800-talsnationalkänsla som fyller verket. Anmärkningsvärt är att Hornborg dömer ut ramberättelsen som överflödig och de »rent historiska kapitlen» som utan sammanhang med berättelsen och direkt störande för »en tänkande läsare». I samklang med Attorps anser Hornborg att romansviten närmast är ungdomsläsning. Som sådan fyller den förmodligen ännu länge uppgiften att dels väcka fosterlandskärleken hos den finländska ungdomen, dels bevara och stärka banden mellan Sverige och Finland.214

E. N. Tigerstedt behandlar influenser från Hegel i femte cykeln i en mer övergripande idéhistorisk artikel om Topelius från 1943.215 Yrjö J. E. Alanen förefaller dock vara den första som förknippar motsättningen mellan aristokrati och demokrati i Fältskärns berättelser med Hegels dialektiska historieuppfattning. Också Topelius karakteristik av »häfdernas genius» i inledningen till första berättelsen (s. 15) för tanken till Hegel. Alanen bidrar dessutom med ett nytt perspektiv på ringmotivet när han noterar att även det är förenat med en ideologisk motsättning, nämligen den mellan trolldom och religion. Till skillnad från konflikten om samhällsskick saknar detta motsatspar en förlikande syntes; en lösning är möjlig endast genom ett förkastande av motsatsparets ena led. Denna idébakgrund ger Topelius historiska roman ett större djup än förebilden Walter Scotts.216

I en artikel från 1948 framhåller Eino E. Suolahti Fältskärns berättelser som Finlands främsta historiska roman – påfallande är att Mika Waltaris klassiker Sinuhe, egyptiern (1946, fi. orig. 1945) redan hade utkommit vid denna tid. Suolahti berömmer såväl det historiska som det fiktiva i romansviten; gränsen mellan dessa element är dragen med en sann konstnärs hand. Även där senare tider tolkat historiska förhållanden och händelser på annat sätt än Topelius bibehåller hans framställning sitt värde eftersom den avspeglar samtida uppfattningar. Som romantiker och individualist låter Topelius således till och med stora historiska händelser avgöras av enskilda personers beteenden och relationer, och ytterst av Gud. Idén om kollektiva krafters inverkan på historiens gång var främmande för honom. Suolahti anser att Fältskärns berättelser är ett klassiskt exempel på den historiska romanens förmåga att forma uppfattningar på nationell nivå.217

I Topeliusbiografin från 1949 redogör författarens dotterson Paul Nyberg för forskningsläget och den samtida kritiken. Förutom de ovannämnda utländska förebilderna menar Nyberg att också den franska sensationsromanen troligen satt sin prägel på romansviten, »om också i något förädlad form». Inställningen till katolicismen är jämförbar med den i Eugène Sues Den vandrande juden (1845, fra. orig. 1844–1845), där intrigen leds av en jesuit på samma sätt som i första cykeln. Inte sällan tar Nyberg Topelius i försvar mot tidigare kritik, till exempel ska konungens ring och stjärnkonstellationen i den femte cykeln tas för »ett utslag av författarens ständigt naiva skämtlynne» och inte på det djupa allvar flera skribenter gjort.218

Senare reception

1950–2000

Vid millennieskiftet summerade Matti Klinge forskningen om Fältskärns berättelser med att konstatera att romanen ännu inte hade ägnats någon utförlig forskningsinsats. Klinges egen idéhistoriska studie Idyll och hot (2000, fi. orig. 1998) utgjorde, med fyra kapitel helt tillägnade romanen, utan tvekan ett betydande bidrag till forskningen före 2000-talet. Klinge kontextualiserar romanen såväl historiskt, politiskt som litterärt och lyfter fram den dialektiska motsättningen mellan adeln och det »tredje ståndet» som romanens centrala tema. Aron Bertilas program »kungen och folket» kan ur ett samtida 1800-talsperspektiv förstås som en nationell och folkstyrd bonapartisk monarkism, som passade väl ihop med de finska förhållandena under ryska tiden. Klinge karakteriserar Fältskärns berättelser som släktroman och framhåller överlag att romanen i många avseenden ska ställas i ljuset av Topelius samtid för att få sin rätta betydelse. Det är fallet bland annat med jesuiterna som motiv, det var aktuellt i synnerhet på 1840-talet till följd av en framväxande liberal katolicism i motsättning till de konservativa krafter som jesuiterna representerade.219

Maija Lehtonen framstår som den främsta Topelius-forskaren under senare delen av 1900-talet. I ett flertal artiklar både på finska och på svenska från 1984 till seklets slut analyserar hon hans skönlitterära prosa inte bara tematiskt och narratologiskt, utan även ur ett genreperspektiv. Fältskärns berättelser intar en central plats i denna mångsidiga forskning. Lehtonen har undersökt tidens roll och natur, penningens makt som tidstypiskt tema, intertextualitet och skräckromantiska motiv hos Topelius. I artikeln »Brasaftnar i vindskammaren» från 1997 ägnar hon sig uteslutande åt Fältskärns berättelser, med tonvikt på ramberättelsen, berättartekniken, fältskärn Bäcks gestalt och verket som historisk roman. Hon framhäver speciellt de humoristiska, ironiska och parodiska inslagen i ramfiktionen och behandlar den med närapå uttömmande utförlighet.220 Lehtonens Topelius-artiklar finns samlade och bearbetade på finska i Aaveita ja enkeleitä, lapsia ja sankareita (2002).

Förutom Lehtonen och Klinge har en handfull andra forskare under senare delen av 1900-talet behandlat aspekter av Fältskärns berättelser. Gunnar E. Rancken studerar Topelius bildspråk och fabler i den narratologiska studien Zachris Topeliuksen kuvakielestä ja faabeleista (1968). Mauri Noro gör en idéhistorisk granskning av Topelius historiefilosofi och försynstanke i avhandlingen Kaitselmusaate Topeliuksen historianfilosofiassa från samma år. Noro spårar hegelianskt tankegods i Fältskärns berättelser och undersöker bland annat hur Hegels historiefilosofi, förmedlad via Snellman och Geijer, har inverkat på Topelius historieuppfattning.221 Även Nils Erik Forsgårds avhandling I det femte inseglets tecken (1998) är inriktad på Topelius historie- och livsfilosofi, dock med tyngdpunkten på en äldre Topelius. Forsgård anser att Topelius redan i Fältskärns berättelser utvecklar en »nationellt providentiell tankebana», det vill säga föreställningen om att Gud har utvalt Finland och dess folk, som han skall leda in i en bättre framtid.222 Nationalism är ledordet i Hannu Syväojas avhandling »Suomen tulevaisuuden näen» (1998), där han inte minst med hjälp av Fältskärns berättelser belyser uppkomsten av en nationalistisk tradition i den finländska historiska romanen och novellen under 1800-talet.223 Keijo Kettunen studerar berättelsernas struktur i en antologi om Topelius som barn- och ungdomsförfattare,224 och Helene Ehriander analyserar i tidskriften Onnimanni Topelius framställning av tåget över Bält i fjärde berättelsen.225

2000-talet

I och med Mari Hatavaras avhandling Historia ja poetiikka Fredrika Runebergin ja Zacharias Topeliuksen historiallisissa romaaneissa från 2007 tog forskningen om Fältskärns berättelser ett stort steg framåt. Hatavara analyserar verket tematiskt och berättartekniskt med hjälp av den historiska romanens teoribildning samt Gérard Genettes och senare narratologers begreppsapparater. Hon intresserar sig för romanens komposition, berättandets tempo, berättarrösterna, det religiösa och det nationalistiska temat, samt den bild av historien som romanen förmedlar. Hatavara konstaterar att historien framträder som en av försynen styrd dialektisk utveckling.226 De historiska epokerna, förkroppsligade i romanens två släkter, framställs som av varandra beroende motsatser, tes och antites, som leder till en syntes, en oundviklig och förutbestämd slutpunkt som romanen framhåller som den enda riktiga: nationens uppkomst genom att det splittrade folket enas. Historien är därmed målinriktad och betingad av de historiska omständigheterna när verket tillkom. I syntesen sammanförs alla synvinklar och ideologier med berättarens.227

I avhandlingen gör Hatavara därtill en diskursanalys av hur fritänkeriet i femte cykeln avvisas genom retoriska medel. Hon behandlar frågan också i en engelskspråkig artikel och noterar att erlebte rede ofta används, i synnerhet i femte cykeln, för att markera en ironisk inställning till åsikter som skiljer sig från berättarens. Berättarens diskurs och värderingar tränger dessutom in i romanpersonernas direkta tal. Slutsatsen är att berättandet i Fältskärns berättelser, liksom i Topelius första historiska roman Hertiginnan af Finland (1850), är starkt auktoritärt.228

Även flera andra forskare har analyserat romanen i artikelform på 2000-talet. Irja Bergman gör en feministisk läsning och undersöker romanens kvinnogestalter och kvinnotyper.229 Pia Forssell kartlägger utgivningshistorien och konstaterar att Topelius med »retoucheringarna» i 1880-talsupplagorna – mest påfallande en strävan efter rumsrenhet – inledde förvandlingen av den historiska romanen till ungdomsbok.230 Camilla Storskog följer ett liknande spår som Klinge och Hatavara och studerar historien samt historieskrivningens väsen i romanen. Som dess ledmotiv framhåller hon den för Topelius samtid relevanta tanken om att det finska folkets inbördes solidaritet kan fungera som stöd för nationsbygget.231

I Topeliussällskapets antologi Ennen kuulemattomat Välskärin kertomukset (2015) bidrar Mari Hatavara med en artikel som i förkortad och något populariserad form behandlar samma frågor som avhandlingen.232 Irja Bergman granskar maskulina och feminina drag hos romanpersonerna och noterar att det i romanen finns en motsättning mellan en patriarkal och en matriarkal makt; i och med Esters seger över sin fars och sin familjs ståndstänkande i fjärde och femte cykeln kapitulerar den patriarkala makten för den matriarkala.233 I en artikel om Topelius historiesyn diskuterar Rainer Knapas de historiska källor som Topelius anlitat för författandet av Fältskärns berättelser,234 medan Kustaa H. J. Vilkuna undersöker hur Topelius skildrar stora nordiska kriget och stora ofreden.235 Pentti Paavolainen granskar i en artikel om romanen och teatern de ställen där den refererar till teaterkonsten. Konungens ring är både ett episkt verktyg och en dramatisk katalysator, inte enbart det förra. Ringens olika ägare genomgår inre konflikter som leder till undergång. Paavolainen konstaterar att många partier i romanen kunde ha dramatiserats. Ståndsmotsättningarna och Topelius svart-vita personskildring ansluter sig väl till 1800-talets melodramer.236

I en artikel om häxor i finländsk och svensk 1800-talslitteratur granskar Anna Bohlin trolldomens nationalistiska funktion hos Topelius, C. J. L. Almqvist, Fredrika Bremer och Sara Wacklin. Bohlin konstaterar att i de historiska fiktionerna förknippar Topelius magi med ett förflutet som har övervunnits och framhåller att trolldom har ersatts av rationalism och den lutherska tron. Häxorna, Waapuri i Hertiginnan af Finland och Svarta Jane i Fältskärns berättelser, representerar nationens historia, men genom sin profetiska kraft står de också i förbindelse med framtiden och förkunnar nationens öde (jfr s. 340).237

Översiktsverk

En gemensam nämnare för de i Sverige utkomna litteraturhistoriska översiktsverken är att de lyfter fram den stora framgång som Fältskärns berättelser rönte både i Finland och i Sverige, romanens status som ungdomslitteratur och ståndsmotsättningen som dess bärande tema. Flera av översikterna tar upp alla tre aspekter. I Finland, där översiktsverken är betydligt färre, framhålls ståndsmotsättningen, men romanens läsekrets eller målgrupp kommenteras inte, och populariteten berörs endast av Erik Ekelund. Fram till 1970-talet bereds romanen generöst med utrymme såväl i de finländska som i de svenska litteraturhistorierna, med undantag av E. N. Tigerstedts kortfattade Svensk litteraturhistoria (1948, 1953, 1960 – årtalen anger upplagor). I senare översikter är omfånget ofta betydligt mindre. Överlag präglas alla förutom de nyaste översikterna av den tidiga receptionens uppfattningar och omdömen om romanen.

Det finns ett tydligt släktskap i Karl Warburgs, Henrik Schücks, Otto Sylwans och Gunnar Tideströms utförliga presentationer av romanen: de refererar handlingen, lyfter fram centrala teman och motiv, diskuterar influenser, och drar sig inte för att kritisera romanens svaga sidor. Invändningarna är de samma som i den tidiga receptionen, och i synnerhet Warburg diskuterar bristerna rätt ingående i den andra upplagan av Illustrerad svensk litteraturhistoria (1915).238 I den tredje, omarbetade upplagan (1930) gör Schück gällande att ståndsmotsättningen i romanen bygger på brytningen i Topelius samtid mellan den svensktalande överklassen i Finland och den finsktalande allmogen. Walter Scotts romaner och den franska sensationsromanen lyfter han fram som Topelius förebilder.239 I den andra delen av Svenska Litteraturens Historia (1919, 1929) noterar Sylwan att motsatsen mellan adel och ofrälse var aktuell i samtiden dels genom »samtidens sociala meningsbyte», dels genom striden mellan Fryxell och Geijer om synen på aristokratin i Sveriges historia. Sylwan berömmer Topelius språk och konstaterar att hans historiska berättelser är en gåva av hög rang för Sverige inte mindre än för Finland.240 Tideströms behandling av romanen i tredje delen av Ny illustrerad svensk litteraturhistoria (1956, 1967) går till stora delar i föregångarnas fotspår – han hänvisar till och med till Schück (1930).241

Ruth Hedvall påpekar i översikten Finlands svenska litteratur (1917) att Fältskärns berättelser skapar en förnimmelse av Finlands samband med Europa och de samtida världshändelserna. Tidsstämningen är ofta ypperlig trots att berättelserna är fulla av en ytlig och ibland schablonmässig romantik.242

E. N. Tigerstedt är allmänt kritiskt inställd till den svenska historiska romanen från mitten av 1800-talet i kursboken Svensk litteraturhistoria (1948, 1953, 1960). Fältskärns berättelser karakteriserar han i knappa ordalag som den »spännande och roande, rättroget protestantiska och demokratiskt rojalistiska historien» som fortfarande läses av ungdomen.243

Erik Ekelund ger en förtjänstfull introduktion till romanen i avsnittet om Topelius i både den tredje delen av den finska Suomen kirjallisuus (1964) och den andra delen av Finlands svenska litteratur (1969). Ekelund lyfter fram verkets nationella betydelse och definierar romanens program som föreningen mellan konung och folk, mellan krigare och bonde, samt mellan svenskt och finskt. Han framhåller att romanen har spelat en oöverskådligt stor roll som populärhistorisk lärobok både i Finland och i Sverige och att den fortfarande är läsvärd.244

I Litteraturens historia i Sverige, som har utkommit i sex upplagor (1987–2013), hävdar Ingemar Algulin att Topelius fått idén till Fältskärns berättelser från J. L. Runebergs Fänrik Ståls sägner. Liksom hos Runeberg är syftet med verket nationellt. Skildringen ger ett trovärdigt intryck, fastän Topelius berättarglädje ofta har medfört inskränkningar i den historiska källkritiken. Algulin noterar att romanen blev mycket populär inte bara i Finland och i Sverige, utan i hela Norden.245

Kai Laitinen summerar i Finlands litteratur (1988) romanen som en av de bästa repetitionskurserna i Sverige-Finlands regenthistoria, trots en tendens till hjältedyrkan och idealisering.246

I Den Svenska Litteraturen (del 3 i upplagorna 1988 och 1993, del 2 i den reviderade upplagan 1999) berör Arne Melberg och Bengt Holmqvist romanen kort. Melberg uppmärksammar den starka berättaren och ramberättelsen, som har i uppgift att understryka skildringens autenticitet. Holmqvist konstaterar att romanen i stor utsträckning har format flera generationers uppfattning om förhållandet mellan Sverige och Finland under 1600- och 1700-talet.247

I de första delarna av de nyaste finländska litteraturhistorierna, Finlands svenska litteraturhistoria och Suomen kirjallisuushistoria, båda från 1999, noterar Johan Wrede att Fältskärns berättelser har blivit Topelius mest berömda verk. Wredes kärnfulla presentation av romanen tar upp såväl berättarteknik, teman som influenser. Beträffande ståndsmotsättningen påpekar han att Topelius också markerar att de antagonistiska stånden har ett gemensamt ursprung. I Fältskärns berättelser upptar Topelius ett av sina återkommande teman: kvinnan som våldets och hatets motpol, exempelvis i första cykeln där Regina, som jesuiten Hieronymus har intalat att mörda Gustav II Adolf, hejdas av sin kärlek till den svenske monarken.248

I Nordens litteratur (2017), som har ett uttryckligen svenskt perspektiv, tar varken Åsa Arping eller Kristina Malmio upp Fältskärns berättelser i sina avsnitt om 1800-talets historiska roman i Sverige respektive Finland. Arping inskränker sig till att nämna Topelius som en av Walter Scotts nordiska efterföljare, medan Malmio lyfter fram enbart Hertiginnan af Finland av Topelius historiska berättelser.249

För en internationell publik har Fältskärns berättelser presenterats av Johannes Salminen (på svenska) i första delen av Nordens litteratur (1972), Pertti Lassila i Geschichte der finnischen Literatur (1996), George C. Schoolfield i A History of Finland’s Literature (1998) och Peter Stadius i Encyclopedia of Romantic Nationalism in Europe (2018). Salminen, Lassila och Stadius är kortfattade, medan Schoolfield diskuterar såväl handlingen, tematiken som berättarstilen utförligt. Stadius framhäver att till skillnad från många fennomanska historietolkningar ser Topelius inte Finlands och Sveriges gemensamma historia som antagonistisk.250

Verket nämns kort även i två finska kulturhistoriska översiktsverk från 1980 respektive 2002, båda med titeln Suomen kulttuurihistoria. I det förra beskriver Matti Klinge romanen som ett stort, lärorikt översiktsverk över Finlands historia. Han betonar att Topelius här ger Finland dess äldre historia, för tiden före 1809, och att romanen skapade en finsk historisk medvetenhet.251 I det senare översiktsverket förmodar Nils Erik Forsgård att Carl Larssons illustrationer till Fältskärns berättelser bidrog till Topelius popularitet i Sverige.252

I presentationen av Topelius i det finska biografiska översiktsverket Kansallisgalleria (1996) framhåller Allan Tiitta att Fältskärns berättelser är Topelius mest betydande verk på prosa och en tidig representant för släktromanen. Tiitta lyfter fram romanen som ett exempel på popularisering av historien när den är som bäst och konstaterar att romanen ökade svenskarnas kännedom om Finland genom att betona de finska förhållandena och insatserna i Sveriges historia.253

Noter

1 Johan Wrede, »Zachris Topelius – barnatro och fosterland» 1999, s. 325 resp. Maija Lehtonen, Aaveita ja enkeleitä, lapsia ja sankareita 2002, s. 185.

2 Verkets popularitet lyfts fram redan av dagspressen i Topelius samtid, se avsnittet om samtida reception, s. LXIII–LXXI. En notis i Göteborgsposten 22/3 1884 meddelar att den s.k. illustrerade upplagan, som kom ut på Bonniers förlag 1883 och 1884 i 30 000 exemplar, då var den största upplagan av ett verk på svenska. I senare reception har romanens framgång understrukits bland annat av Ingemar Algulin i Litteraturens historia i Sverige 1987, s. 271; Arne Melberg och Bengt Holmqvist i Den Svenska Litteraturen 3 1988, s. 81, 136 samt Pia Forssell, »Fältskärns förvandlingar» 2009, s. 120. I inledningen till nytrycket 1985 av en förkortad upplaga av romanen konstaterar Carl-Göran Ekerwald att det knappast råder någon tvekan om att Fältskärns berättelser, av det svenska kulturarvet från 1800-talet, har haft »den bredaste publiken och den största varaktigheten» (»Inledning» 1985, s. XXI). Se även Maija Lehtonen, »Boken som utformare av vår nationella identitet» 1988, s. 36.

3 Se t.ex. Eliel Aspelin, »Z. Topeliuksen muisto» 1898, s. 722 och Mari Hatavara, Historia ja poetiikka Fredrika Runebergin ja Zacharias Topeliuksen historiallisissa romaaneissa 2007, s. 211. Första och andra berättelsen utkom i finsk översättning av K. G. Levander 1867 resp. 1875, och tredje cykeln av N. Hauvonen 1873. Hela verket utkom i översättning av Robert Mellin och Kaarlo Kramsu 1878–1882; se tabellen över översättningar, s. LXI f.

4 Hannu Syväoja, »Suomen tulevaisuuden näen» 1998, s. 220; Markku Ihonen, »Historiallinen romaani» 1999, s. 129 och Marita Hietasaari, Totta, tarua vai narrinpeliä? 2011, s. 33, 35, 65; se även Maija Lehtonen, Aaveita ja enkeleitä, lapsia ja sankareita 2002, s. 185.

5 Se avsnittet »Konflikter och harmonisering», s. XXIII–XXVI och Maija Lehtonen, »’Tidens rätta väsende är evig ungdom.’ Om tiden i Topelius’ berättelser» 1987, s. 368, 372 ff.; Nils Erik Forsgård, I det femte inseglets tecken 1998, s. 13 f. samt Forsgård, »Utopisten Topelius» 1999, s. 332.

6 Den programmatiskt anspråkslöse Topelius använder inte ordet popularitet, utan frågar sig i stället hur berättelserna fick en sådan spridning trots sin »ofta ovårdade stil». (Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 137; uttalandet är daterat 13/11 1883). Topelius dikterade memoarerna för den närmaste kretsen på 1870- och 1880-talet (Eva Topelius Acke i förordet).

7 Ibid.

8 En anledning var att nyhetsförmedlingen försvårades av censuren. Om det skönlitterära innehållet i dagstidningarna, se inledningen till Noveller, ZTS IV, s. XII f. Om samtidens och Topelius användning av olika genrebegrepp: ibid., avsnitten »Noveller» och »Från conturteckning till historiefresk», där programförklaringen citeras.

9 Några representativa exempel finns i utgåvan Noveller, ZTS IV: »Kringelflickan», »Påsk-Äggen», »En spritterny Händelse» och »Salig Fänrikens Tofflor»; dessa följetonger stod i Helsingfors Tidningar (HT) 1843–1847.

10 »Häradshöfdingen» trycktes som följetong i Helsingfors Tidningar 21/11 1846–20/1 1847 i åtta avsnitt, och är utgiven i Hertiginnan af Finland och andra historiska noveller, ZTS V, s. 169–194; kommentar s. 406–417. Berättarfiktionen utgörs av tingsskrivaren Nybom, inbiten rökare, som berättar historien för den blivande juristen Calle vars återgivning av berättelsen läsaren tar del av. Se även inledningen till utgåvan, avsnitten »Berättarfiktioner före Fältskärns berättelser» och »De historiska motiven».

11 En högstämd nationell historieskildring lyser helt med sin frånvaro i »Häradshöfdingen» och »Vernas rosor», medan fortsättningen på den senare, »Stjernan i molnet», starkt understryker folkets trohet mot kungen, i motsats till officerarnas svek. Båda är utgivna i ZTS V, s. 195–323. Se även kommentaren, s. 417 ff. och 428 f.

12 I en tillbakablick i andra berättelsen tar Topelius upp klubbekriget på 1590-talet.

13 De drygt 50 avsnitten är fördelade över nästan hela vårterminen och hela höstterminen 1862. »Källan i Ljungars skog» och »Ljungars vapen» utkom bearbetade under den gemensamma titeln »Ljungars saga» i Vinterqvällar III 1896.

14 Första föreläsningen vårterminen 1865, s. 3, ej daterad (Topelius, Föreläsningar i geografi och historia, utg. Jens Grandell, ZTS XV). – Topelius delade följetongens fjortonde berättelse i två inför utgivningen i bokform.

15 Tredje ståndets frammarsch på adelns bekostnad är ett återkommande motiv i Topelius författarskap. I »Gamla Baron på Rautakylä» (1849) övergår godset till en prästfamilj medan den förment ofrälse arkitekten Lithovius gifter sig till Linnais (»Gröna kammarn på Linnais gård» 1859). Särskilt i den novellen raljerar Topelius med ståndsfördomarna.

16 Om Topelius ibland bortsåg från den traditionella rollen i följetongerna i Helsingfors Tidningar tog han skadan igen när han redigerade dem på 1880-talet för Vinterqvällar; jfr »Fröken Drifva» från 1860 resp. 1882.

17 »[...] Hur många dina systrar funno vägen / Till samma mål, men funno porten stängd / Och funno fördomen som dörrvakt trägen / Och dumheten som skylt på dörren hängd / Och vände sorgsna till sin söm tillbaka / Att drömma, törsta, lida och försaka! / [...] Mod, kätterskor mot gammal häfd i staten!» (»Till Emma Irene Åström», Ljung 1889, s. 122).

18 Om personerna som ett typgalleri, jfr inledningen till Noveller, ZTS IV, s. XXXIV f.

19 Maija Lehtonen är den första som här noterar ett självdestruktivt beteende, i artikeln »Synkkenevä menneisyys» 1997, s. 396. Hon formulerar det försiktigt som att en nutida läsare anar någon form av självförstörelsedrift (nykyajan lukija aavistelee jonkinlaista itsetuhoviettiä) hos Gösta Bertelsköld.

20 Topelius, Planeternas skyddslingar. Tredje delen 1889, s. 250.

21 Vasenius V, s. 171. Valfrid Vasenius omfattande levnadsteckning Zacharias Topelius. Hans lif och skaldegärning I–VI utkom 1912–1930. Till den refereras med författarnamn och del.

22 HT 29/10 1851.

23 Topelius–B. A. Thunberg 26/6 1850; Topelius–Albert Bonnier 12/6 1871, 7/6 och 9/7 1873, 10/9 och 4/11 1879, 20/1 1882 samt 17/1 1889, Topelius, Brev. Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, utg. Carola Herberts, ZTS XX. Topelius planerade länge att komplettera novellerna »Källan i Ljungars skog» och »Ljungars vapen» (1862) med en tredje del, som dock förblev oskriven. I brevet till Bonnier 12/6 1871 ger Topelius ett förslag på dispositionen av sina samlade dikter och skildringar. Där grupperar han romaner under noveller och avser med dem längre berättelser som överstiger 8 tryckark – Fältskärns berättelser grupperar han likväl skilt för sig.

24 Maija Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, not på s. 113; se även Markku Ihonen, »Keskustelu romaanista 1800-luvun puolivälissä» 1999, s. 278 f.

25 Inledningen till Noveller, ZTS IV, s. XIX.

26 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 137. Som ovan har framgått planerade han att Fältskärns berättelser skulle omfatta sju cykler och sluta med Vasa brand 1852 (ibid.). Fortfarande 1858 när den nionde berättelsen började i Helsingfors Tidningar förefaller han ha räknat med att fullgöra planen (HT 6/2 1858).

27 Stefan Johansson, En omskriven historia 2000, s. 14 f.; Åsa Arping, »I samhället – realism och tendens» 2017, s. 228 f. och Johan Svedjedal, Almqvist – berättaren på bokmarknaden 1987, s. 26–34. Svedjedal konstaterar att den ökade utgivningen av svenska original under den här perioden var en följd av förläggaren L. J. Hiertas satsning på billig massutgivning av översatt prosafiktion (ibid.).

28 Ihonen, »Keskustelu romaanista 1800-luvun puolivälissä» 1999, s. 279. Den första svenskspråkiga finländska romanen var Wilhelmina Carstens Murgrönan (1840) och den första finskspråkiga Aleksis Kivis Seitsemän veljestä (1870, Sju bröder).

29 Åsa Arping, »’Men vi måste nödvändigt ha ett företal’. Författare och förord i svensk 1830-talsprosa» 2001, s. 81 och Arping, »I samhället – realism och tendens» 2017, s. 228.

30 Brian Hamnett, The Historical Novel in Nineteenth-Century Europe 2011, s. 25.

31 Pia Forssell i inledningen till Hertiginnan af Finland och andra historiska noveller, ZTS V, s. XI.

32 Lisbeth Larsson, »Den farliga romanen» 1993, s. 320 ff.

33 Ihonen, »Keskustelu romaanista 1800-luvun puolivälissä» 1999, s. 279, 283.

34 Topelius, »Romanen och Romanvurmen», HT 13–17/9 1845.

35 Topelius, »Literatur», HT 6/5 1846. Topelius beskriver genrens utvecklingsskeden med hjälp av de fyra världsåldrarna: »[Romanen] har börjat med herdediktens guldålder, sedermera genomgått silfveråldern i riddareromanen, kopparåldern i den historiska romanen och slutligen jernåldern i röfvareromanen, tills den hamnat utom alla fyra i dess sjelfständigaste form: tendensromanen.»

36 Fredrika Bremer, »Romanen och Romanerna», HT 27/5 1848.

37 Båda är historiska romaner och ingick i serien »Läsebibliotheket i Finland».

38 Topelius, »Literatur», HT 7/3 1849. Bland de yngre romanförfattarna nämner Topelius Karl Anders af Kullberg, Julius Axel Kiellman-Göranson, Louis De Geer och Carl Fredrik Ridderstad; bland de äldre Gustaf Henrik Mellin, Pehr Sparre och Carl von Zeipel. Han noterar att den svenska historien är rik på både situationer och karaktärer som lämpar sig för skönlitterär behandling, och hoppas att författarna inte ensidigt skall hålla sig enbart till ett tidevarv. Den fulländade historiska romanen bygger i Topelius mening på en balans mellan karaktärer, situationer och tidsteckningar.

39 Se avsnittet »Utgivningshistorien», s. LIV f.

40 Topelius, »Romaner och Romanläsning», HT 27–30/8 1856.

41 Utöver Walter Scott nämner Topelius flera engelskspråkiga författare vars romaner i konstnärligt avseende är »tillfredställande, och många oöfverträffliga»: Edward Bulwer-Lytton, Frederick Marryat, James Fenimore Cooper, Charles Dickens, Currer Bell (Charlotte Brontë), William Makepeace Thackeray och Harriet Beecher Stowe.

42 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 37.

43 Av allt att döma avser Topelius Bremers feministiska familjeroman Presidentens döttrar (1834), som utgör första delen i samlingen med denna titel; Topelius, Dagböcker, utg. Pia Asp, ZTS XXI, 6/2 1835. I fortsättningen hänvisas till utgåvan med Dagboken och datum för anteckningen.

44 Dagboken 25/9 1836.

45 Årtalen anger de första svenska upplagorna, som Topelius förmodligen läste; Dagboken 19–20/3 1836, 1–2/6 och 1–3/10 1837 samt 16/3 1838.

46 »[F]örrän jag skrev ’Fältskärn’ hade jag länge och uppmärksamt studerat Walter Scott, som för dessa berättelser blev min förebild och efterlämnade spår däri», säger Topelius 1883 (Självbiografiska anteckningar 1922, s. 139). Scott var förstås den mest prestigefyllda förebilden som en författare av historiska romaner på 1800-talet kunde hänvisa till, och på 1850-talet förefaller Topelius beundran ha varit genuin. I recensionen av Runebergs novellsamling Smärre berättelser (1854) uppträder Topelius som Betty och låter henne säga att hon under lång tid inte kunde tåla Scott och inte begrep sig på honom, men senare har ändrat åsikt och numera böjer sig »oändeligen djupt» inför Scott (»Bref från Betty. (Om ’Smärre Berättelser af Runeberg.’)», HT 8–11/3 1854).

47 Dagboken 1–2/1, 20/1, 23/3, 19/10, 3–9/11, 12/11, 4/12, 16/12 och 20/12 1833; 27/1, 16/2, 22–23/3, 29/3 och 17/11 1834; 7/2 och 11/2 1835 samt 12/5 1836; se även Eliel Kilpeläs inledning till dagboksutgåvan, s. XXXII, och Pia Forssells inledning till Noveller, ZTS IV, s. XXIII–XXVI. – Henrik Knif har gjort utgivaren uppmärksam på flera av dessa iakttagelser om Topelius ungdomsläsning.

48 Zacharias Topelius d.ä.–Topelius 14/2 1829 och Sofia Topelius–Topelius 24/9 1829 samt 12/10 1831, Topelius, Brev. Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna, utg. Eliel Kilpelä, ZTS XX; se även avsnittet »Skolgången i Uleåborg» i Eliel Kilpeläs inledning till utgåvan. I fortsättningen hänvisas till brevutgåvorna med avsändare–mottagare och datum.

49 Topelius medger dock att hans tidiga kontakt med betydande mängder litteratur av olika slag kan ha bidragit till att han blev författare (Självbiografiska anteckningar 1922, s. 37 ff.).

50 Elmgren använder även benämningen novellsamling (»Litteraturöfversigt. 18, 44. Fältskärns berättelser af Z. Topelius», Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning 1853:4, s. 111 f.).

51 »Zachr. Topelius i dess sednare arbeten», Åbo Tidningar 10/1 1856.

52 J. V. Snellman, »Inhemsk Litteratur», Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning 1862:9, s. 387 (även i Samlade Arbeten XI.1, s. 3) och Kaarlo Bergbom, »Kotimaan Kirjallisuutta. Välskäärin Juttuja», Kirjallinen Kuukauslehti 1867:10, s. 261 samt ibid., »Neljä vuotta Suomen kirjallishistoriasta. I», Kirjallinen Kuukauslehti 1870:2, s. 29.

53 Aftonbladet 30/12 1853; »Litteratur. Fältskärns Berättelser af Z. Topelius», Aftonbladet 4/12 1858 och »Litteratur-tidning. Fältskärns berättelser. Af Z. Topelius. Fjerde cykeln», Aftonbladet 4/11 1864.

54 Hans Forssell, »Roman och Historia», Svensk literatur-tidskrift 1868, s. 38–58.

55 Se t.ex. Kalmar 4/6 och 8/11 1884, Barometern 18/12 1884 och Aftonbladet 12/12 1891 samt 14/3 1898.

56 »Den inhemska literaturen 1883. II», Åbo Tidning 6/1 1884 och Hjalmar Söderberg, »Zakarias Topelius», Svenska Dagbladet 14/1 1898 (även i Söderberg, Litteratur och litteratörer 1, Samlade skrifter 11, s. 551). – I Bonniers annonser för den illustrerade upplagan, exempelvis i Aftonbladet 20/9 1883 och Dagens Nyheter 25/1 1884, karakteriseras Fältskärns berättelser som »historia, tidsmålning och roman på samma gång».

57 Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 91 och Hatavara, Historia ja poetiikka 2007, s. 214, 229 f. Benämningen roman används även av bland andra Matti Klinge, Idyll och hot 2000; Pia Forssell, »Fältskärns förvandlingar» 2009 och Camilla Storskog, »Klio i periferin och utanför anatomisalen» 2011.

58 Elisabeth Wesseling, Writing History as a Prophet 1991, s. [27] f.; Jerome de Groot, The Historical Novel 2010, s. 14, 17 f. och Ann Rigney, »The historical novel» 2018, s. [114]. – Scotts inflytande begränsar sig inte enbart till den historiska romanens utveckling, utan till romanens överlag. Flera konventioner som i första hand förknippas med den realistiska romanen kan i själva verket spåras till Scott, exempelvis tekniken att låta berättelsen framföras av en allvetande, heterodiegetisk berättare, och strävan att ge en helhetsbild av samhället under en viss historisk period. Han fick även en stor betydelse för den samtida historieskrivningen i England, Tyskland och Frankrike (Wesseling, ibid., s. 53 f.).

59 »The formula for the historical novel had become predictable», säger Brian Hamnett om den historiska romanens nedgång i England och på kontinenten vid seklets mitt (The Historical Novel in Nineteenth-Century Europe 2011, s. 175). Se även t.ex. Rigney, »The historical novel» 2018, s. 115.

60 Stefan Johansson, En omskriven historia 2000, s. 88 f. Fältskärns berättelser hör inte till Johanssons material eftersom han begränsar sig till svenska verk av författare i Sverige. Därtill anser han att Fältskärns berättelser visserligen haft stor betydelse för det svenska nationalmedvetandet, men att verket i första hand skildrar det finska folkets historia (ibid., s. 73).

61 Förstörelsen av Majniemi slott i åttonde berättelsen kan tolkas symboliskt i linje med den här historieuppfattningen, liksom berättarens anakronistiska upplysning om att det »nu» finns en »liten välmående bondgård» där slottet en gång stod (s. 608).

62 Om Scotts gestaltning av historien: Georg Lukács, The Historical Novel 1965 [1937], s. 53.

63 Motsatsparet representeras av symbolerna svärdet och plogen, jfr titeln på andra berättelsen och Aron Bertilas utläggning om vad respektive verktyg uträttar (s. 83 f.).

64 Lukács, The Historical Novel 1965, s. 53 och de Groot, The Historical Novel 2010, s. 25, 29.

65 Denna tanke förefaller Topelius ha hämtat ur upplysningsfilosofen Adam Fergusons An Essay on the History of Civil Society (1767) vars svenska översättning Försök till historien om borgerligt samhälle (1790) han ägde (Museiverkets förteckning över Topelius boksamling).

66 Jfr även bilden av »häfdernas genius» som en »evigt blomstrande flicka» i företalet (s. 15).

67 Syntesens två skeden påpekas av Keijo Kettunen, »Kuninkaan sormus» 1998, s. 75.

68 Se bl.a. Yrjö J. E. Alanen, Kansamme tien viitoittajia 1944, s. 279; Mauri Noro, Kaitselmusaate Topeliuksen historianfilosofiassa 1968, s. 40, 53 och Matti Klinge, Suomen sinivalkoiset värit 1981, s. 276 f. samt Idyll och hot 2000, s. 239, 254 ff., 268–[281]. Senare omfattade Topelius en pessimistisk, cyklisk historieuppfattning (Lehtonen, »’Tidens rätta väsende är evig ungdom.’ Om tiden i Topelius’ berättelser», 1987, s. 372 ff. och Klinge, Idyll och hot 2000, s. 255 f.).

69 Vorlesungen über die Geschichte der Philosophie (1833–1836) och Vorlesungen über die Philosophie der Geschichte (1837).

70 E. N. Tigerstedt, »Topelius-studier» 1943, s. 12, 54–59, 84 f., 107; se även Dagboken 13/10, 13 och 20/11 1837 samt 5–8/1, 6–10/5 och 11–12/11 1840.

71 T.ex. Bernhard Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 130 f.

72 Carl Arvid Hessler, »’Aristokratfördömandet’» 1943, s. 259 ff., 264 och Anders Burman, »C. J. L. Almqvists stora berättelse» 2001, s. 40 f.

73 Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 130 f. Akademiska läseföreningen inledde verksamheten 1847.

74 Se i synnerhet kapitel 7 »Reduktionen» (s. 396–403) och 10 »Kronofogden» (s. 422–434) i sjätte berättelsen.

75 Klinge i inledningen till Hertiginnan af Finland och andra historiska noveller, ZTS V, s. XVI och Klinge, Suomalainen ja eurooppalainen menneisyys 2010, s. 134 ff.; Topelius, »Literatur. Urkunder upplysande Finlands öden och tillstånd», HT 16–20/3 1844.

76 Originalupplagorna Histoire des classes ouvrières et des classes bourgeoises och Histoire des classes nobles et des classes anoblies utkom 1837 resp. 1840.

77 Klinge, Idyll och hot 2000, s. [161], 167, 273 och inledningen till ZTS V, s. XVI.

78 Noro, Kaitselmusaate Topeliuksen historianfilosofiassa 1968, s. 66 f.; Dagboken, 11 och 30/9 1839.

79 Se t.ex. Rigney, »The historical novel» 2018, s. [114]; Hamnett, The Historical Novel in Nineteenth-Century Europe 2011, s. 4, 6 f. och Torsten Pettersson, »Mahdottoman genren sitkeä elinvoima» 1999, s. 75.

80 Hamnett, The Historical Novel in Nineteenth-Century Europe 2011, s. 7.

81 Lehtonen, Aaveita ja enkeleitä, lapsia ja sankareita 2002, s. 185; se även Henrik Knif, »Läseböckerna i idéhistorisk belysning» i inledningen till Naturens Bok och Boken om Vårt Land, ZTS XVII, s. XXVIII–XXXI.

82 Rigney, »The historical novel» 2018, s. 115. Jfr fältskärn: »jag hyser den mening, att uti en berättelse är menniskan hufvudsak» (s. 127).

83 Se t.ex. sjunde berättelsen s. 546 och kapitel 6 »Slaget vid Nördlingen» i tredje berättelsen (s. 154–158) samt kommentarer till det (s. 1508).

84 Se bl.a. kapitel 1 »Kung Carls jagt» i femte berättelsen (s. 288) och kapitel 17 »Våren 1722» i tionde berättelsen (s. 790); se även Hannu Syväoja, »Suomalaisuus Sakari Topeliuksen historiallisissa romaaneissa» 1999, s. 56 f.

85 Forsgård, I det femte inseglets tecken 1998, s. 118 f.

86 Hatavara, Historia ja poetiikka 2007, s. 229; även Klinge, Idyll och hot 2000, s. 239. Hatavara påpekar att denna syntes av stånden är förenlig med den fennomanska tanken att bondeståndet skulle spela en central roll vid nationens uppkomst (ibid.).

87 Maija Lehtonen noterar att det kanske är en av orsakerna till att språkfrågan över huvud taget inte aktualiseras i Fältskärns berättelser (»Synkkenevä menneisyys» 1997, s. 395).

88 Klinge, Idyll och hot 2000, s. 239.

89 En annan episod som också skall ställas i samband med Topelius samtid och dess rädsla för revolutioner är Neptunus Gasts attentatsförsök mot familjen Larsson och kungen i Vasa i »Prinsessan af Wasa» (tolfte berättelsen, s. 1126 f.). Maija Lehtonen tolkar incidenten symboliskt som underklassens strävan att rasera monarkin och borgerskapet. Därtill konstaterar hon att Topelius gör en åtskillnad mellan »folket» och den av honom föraktade »massan» (»Synkkenevä menneisyys» 1997, s. 398 f.). Med det senare menar Topelius folkhopar som gör upplopp och är lätta att förleda (se t.ex. s. 1339–1343).

90 Topelius lyfter fram det finska »lagbundna samhällsskicket» även i »Ödemarkernas vår» i beskrivningen av det interregnum som rådde mellan den ryska och den finska förvaltningen efter freden i Nystad 1721 (tionde berättelsen, s. 744).

91 Gunnar Castrén, »Finlands folk i Topelius’ verk» 1918, s. 356–359 och Hannu Syväoja, »Suomalaisuus Sakari Topeliuksen historiallisissa romaaneissa» 1999, s. 58–62.

92 Erik Lindström, Walter Scott och den historiska romanen och novellen i Sverige intill 1850 1925, s. 40, 46 ff., 57.

93 Ruben G:son Berg, »Traditionella situationer och konstruktionsmotiv i Fältskärns berättelser» 1935, s. 110.

94 Under studietiden samlade Topelius ivrigt växter och insekter, och han deltog flitigt i övningarna i universitetets kemiska laboratorium. Han blev också medlem i Societas pro Fauna et Flora Fennica (Dagboken, bl.a. 19/2, 22/4, 9/5, 13/5 1835, 19/2 1836, 28/6 1837).

95 Se Lehtonen, »Den topelianska världsbildens mörka sida» 1995, s. 12, 22 och not på s. 27. För Topelius källor till häxprocessen i femte berättelsen, se s. XLIX.

96 Stig Jägerskiöld, »August Nordenskjöld», Svenskt biografiskt lexikon. Nordenskjöld var född i Finland och hade studerat i Åbo.

97 Penningens makt över människan är ett vanligt tema i 1800-talslitteraturen, också hos Topelius; förutom i Fältskärns berättelser förekommer det bl.a. i journalistiken, novellen »Guldspöket» (1857) och Planeternas skyddslingar (1886–1888), se Pia Forssells inledning till Noveller, ZTS IV, s. XXXI ff. och Maija Lehtonen, »Mammons makt. Ett tema hos Zachris Topelius» 1999, s. [257]–263.

98 Se även avsnittet om receptionen 1900–1950, s. LXXVII och not 218 på s. XCV.

99 Se exempelvis s. 885 f. och kommentar s. 1604.

100 Lindström, Walter Scott och den historiska romanen och novellen i Sverige intill 1850 1925, s. 47 f., 74 f., 93 f. och Ruben G:son Berg, »Walter Scott och Fältskärns berättelser» 1925, s. 106.

101 Jfr t.ex. kapitel 1 »Förvaltaren» i sjätte berättelsen, s. 349–357.

102 Sveriges apotekarhistoria I 1910, s. 63–67.

103 Den fullständiga titeln på verket är Konungens lyckliga resa från Stockholm öfwer Ålands haf, genom Nyland, Tavastehus, Åbo- och Biörneborgs läner; som ock Öster- Nor- och Westerbotn, Ångermanland, Medelpad, Helsinge- Gestrike- och Upland, til Drottningholm. Börjad d. 12 Junii, fulländad d. 10 Aug. 1752.

104 Alla identifierade citat och anspelningar kan studeras i punktkommentarerna, från s. 1488.

105 Eirik Hornborg, »Fältskärns berättelser» 1943, s. 3 f.

106 Torsten Pettersson, »Mahdottoman genren sitkeä elinvoima» 1999, s. 73 f., [77]; Hamnett, The Historical Novel in Nineteenth-Century Europe 2011, s. 35 ff., 98 och Wesseling, Writing History as a Prophet 1991, s. 41, 86 ff., [117].

107 Klinge, Idyll och hot 2000, s. 246. Redan Selma Lagerlöf kallar Hertiginnan af Finland en »direkt förelöpare» till »storverket» (Zachris Topelius 1920, s. 312).

108 Se t.ex. kapitel 10 »Kronofogden» i sjätte berättelsen (s. 422–434) och avsnittet »Topelius historiska motiv och miljöer», s. XXII f.

109 Pettersson, »Mahdottoman genren sitkeä elinvoima» 1999, s. 74.

110 Mari Hatavara noterar att filosofen Georg Lukács och litteraturvetaren Harry E. Shaw, som båda forskat i Scotts historiska romaner, har tänkt i liknande banor (Historia ja poetiikka 2007, s. 235 f.).

111 Klinge, Idyll och hot 2000, s. 266.

112 Hatavara, Historia ja poetiikka 2007, s. 213, 237 f., 255, 319. Jfr tredje berättelsen där Aron Bertila först förkunnar en evig fiendskap mellan stånden och strax därpå talar om en försoning »efter hundrade eller tvåhundrade år» (s. 203).

113 Paul Nyberg, »Förord», Topelius, Fältskärns berättelser 1944, s. 6 f. och Nyberg, »Fältskärns berättelser – Ett hundraårsminne», Hufvudstadsbladet 9/12 1951.

114 Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 113.

115 Se avsnittet »Samtida mottagande», s. LXIV f., LXXII.

116 Likheten med berättarsituationen i A Legend of Montrose påpekas av Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 99 f., och den i Törnrosens bok av Lehtonen, ibid.; Berg, »Walter Scott och Fältskärns berättelser» 1925, s. 105, samt en anonym recensent i Åbo Tidningar 10/1 1856. Hos Scott förekommer fiktiva berättare i drygt hälften av Waverly-romanerna (Wesseling, Writing History as a Prophet 1991, s. 36 ff.).

117 Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 100 ff.

118 Nyberg, »Förord», Topelius, Fältskärns berättelser 1944, s. [5] f.

119 Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 89, 92, 112 och Lehtonen, »’Tidens rätta väsende är evig ungdom.’ Om tiden i Topelius’ berättelser» 1987, s. 369. Lehtonens uppfattning om ramberättelsen skiljer sig anmärkningsvärt från Klinges, som menar att dess största funktion är ett slags alienering – att påminna om att verket trots allt bara är »berättelse, historia, roman». Klinge anser också att fältskärn »alldeles i onödan» har en personlig historia (Idyll och hot 2000, s. 250, 253). Se även Hatavara, Historia ja poetiikka 2007, s. 222–226.

120 Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 89.

121 Ibid., s. 96 ff. Se även Åsa Arping, »’Men vi måste nödvändigt ha ett företal’. Författare och förord i svensk 1830-talsprosa» 2001, s. 81 ff.

122 William Nelles, Frameworks. Narrative Levels and Embedded Narrative 1997, s. 5, 59.

123 Hatavara, Historia ja poetiikka 2007, s. 219–222.

124 Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 131–139; jfr Paul Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 337 och Rainer Knapas, »Historieprofessorns historiesyn» 2015, s. 57 f.

125 Bl.a. genom Litteraturbanken (litteraturbanken.se), Project Runeberg (runeberg.org), Nationalbibliotekets digitala samlingar (digi.kansalliskirjasto.fi) och Google Books (books.google.fi); se »Elektroniska resurser», s. 1656 f.

126 Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 131–135. För en analys av Topelius sätt att dels i detalj och ordalag nära följa, dels inspireras av och bygga vidare på Fryxell, se ibid.

127 Topelius hade studerat Geijers tredelade verk redan som student (Dagboken, 11 och 30/9 1839).

128 Utlånings Bok 1850–1858, Universitetsbibliotekets tjänstearkiv Ba 5.1.1. Tidigare forskning har inte använt utlåningsjournalen för att dokumentera Topelius läsning.

129 Estlander har sannolikt inte haft Lundblad tillgänglig eftersom han menar att Nordberg är huvudkällan (»Topelius som historiker» 1918, s. 135 f.).

130 Museiverkets förteckning över Topelius boksamling.

131 »Hofvet 1752», DelaGardiska Archivet 17 1842, s. 26 ff.

132 Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 138 och Museiverkets förteckning över Topelius boksamling. Estlander uppger att Topelius ägde första upplagan av Dalins historiska arbete (1747–1761). I Museiverkets förteckning finns endast upplagan från 1758 antecknad.

133 Eliel Vest, Zachris Topelius 1905, s. 191 ff.; även Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 337.

134 Tidningen utkom med två nummer i veckan, på onsdagar och lördagar.

135 Självbiografiska anteckningar 1922, s. 165.

136 HT 22/12 1855.

137 Helsingfors Tidningars censor vid denna tid var Ludvig Heimbürger.

138 I anteckningarna under rubriken »Finlands krönika» noterar Topelius att han i november 1856 hade fått en utskällning av den temperamentsfulle Berg som hotade med att dra in tidningen (NB 244.137, s. 76).

139 Bonnier–Topelius 8/12 1856.

140 Se Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 3/8 1857 och Nya Wermlandstidningen 5/8 1857. Jfr avsnittet »Topelius källor» ovan, s. L.

141 Bonnier svarar: »Af Fryxells Berättelser är 25:te häftet det sist utkomne, hvilket jag gissar Tit länge sedan har. Jag vet icke med någon visshet huru snart ett nytt häfte kan vara att vänta – men skall sända det till Tit ifall det utkommer på vintern.»

142 Tidningsdebatten blev livlig i början av 1860-talet, inte minst p.g.a. att lantdagsinstitutionen återupplivades, och aktuella artiklar gick före följetongen. Utnämningen till ordinarie professor i maj 1863 medförde att Topelius, från att ha hållit aderton föreläsningar i terminen, från hösten höll 40 föreläsningar per termin. Han drabbades också av personliga motgångar. Våren 1862 dog den tvååriga dottern Rosa, våren 1863 insjuknade han själv i malaria.

143 Se inledningen till Noveller, ZTS IV, s. XXVII f. och noter.

144 Emilie Topelius–Sofia Topelius [måndagen] 4/12 1865, NB 244.100.

145 Topelius–Bonnier 18/6 1867.

146 Se inledningen till Noveller, ZTS IV, avsnittet »Penningens makt» och särskilt s. XXXII f. om Topelius löneutveckling och om bidragen till andra tidningar efter redaktörsåren.

147 Topelius återkom tillfälligt som redaktör för Helsingfors Tidningar i slutet av november 1861 och kvarstod till slutet av året; hans efterträdare August Schauman återtog då redaktionen.

148 Priset står i proportion till häftenas omfattning: åtta, sex och nio oktavark. Prisuppgifter för andra och tredje häftet i Wasenius bokhandelsannonser i Helsingfors Tidningar 1/6 och 13/7 1853, priset för hela cykeln: 1 rubel 5 kopek framgår av Arvid Hultin, »Den svenska skönliteraturen i Finland till och med år 1885. En bibliografisk förteckning» 1888, s. 300.

149 Topelius uppger i Självbiografiska anteckningar (s. 138) att berättelserna 1853 »befunnos av en förläggare, Constantin Öhman i Borgå, förtjänte att tryckas som bok. 1855 begärde Albert Bonnier i Stockholm trycka en svensk upplaga», vilket i båda fallen är missvisande. Bonnier hade redan 1854 tryckt den första upplagan som utkom i Sverige. Alexander Constantin Öhman, som engagerade Topelius för Finland framställdt i teckningar, hade avlidit redan 1848 och i början av 1850-talet flyttade förlaget till Helsingfors där verksamheten sköttes av Paavo (Paul) Tikkanen och Herman Kellgren 1853. Kellgren lämnade förlaget 1854 och Tikkanen avvecklade verksamheten under senare delen av 1850-talet. Förlaget var inget alternativ 1856; Bonnier gav ut Fältskärns berättelser, och läseboken Naturens Bok förlade Topelius själv.

150 Bonnier meddelade redan den 2 mars att han såg fram emot att få texten »så snart Tit har den i ordning och som tryckningen ju i alla fall erfordrar sin tid vore jag till och med tacksam att succesift erhålla berättelserna såsnart Tit kan».

151 Om honoraren och diskussionerna om dem, se Carola Herberts inledning till Topelius korrespondens med Bonniers förlag och själva korrespondensen, samt sammanställningen av Topelius utkomna verk hos Bonnier, med uppgifter om honorar.

152 Självbiografiska anteckningar 1922, s. 138. Dispositionsrätten återgick till Topelius 1889.

153 Topelius–Bonnier 6/10 1872.

154 Topelius meddelar att han har skickat fjärde cykeln »med rättelser» i korsband 7/6 1873, varpå Bonnier tackar och frågar hur mycket han får »kreditera Tit för genomseendet?» 11/6 1873; Bonnier tackar för reviderat ex av andra cykeln 7/2 1874; Topelius meddelar att han skickar ett korrigerat ex av tredje cykeln med korsband 1/7 1874.

155 Bonnier–Topelius 22/8 1873.

156 Bonnier nämner fortsättningen i brev 10/9 1868 och återkommer till den med jämna mellanrum, långt in på 1880-talet. Från Cannes ber Topelius om femte cykeln av Fältskärns berättelser, för att »möjligen försöka, men för all del intet ord åt någon derom; det är alltför ovisst» (Topelius–Bonnier 28/11 1875).

157 Om illustrerad upplaga: Bonnier–Topelius 11/4 1877 och 7/6 1881; om normalupplaga Topelius–Bonnier 23/7 1881.

158 För flera exempel, se Pia Forssell, »Fältskärns förvandlingar» 2009, s. 127 ff. Varianterna kan studeras i fulltext i den digitala utgåvan när visningen av dem aktiveras.

159 Jfr Hjalmar Söderbergs omdöme, receptionen s. LXXI.

160 Se Carola Herberts inledning till Topelius korrespondens med Bonniers förlag.

161 En översikt av de förkortade, bearbetade och illustrerade upplagorna finns i Forssell, »Fältskärns förvandlingar» 2009, s. 130–139.

162 J. V. Snellman, »Inhemsk Litteratur», Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning 1862:9, s. 387; även i Samlade Arbeten XI.1, s. 3.

163 S. G. Elmgren, »Litteraturöfversigt. 18, 44. Fältskärns berättelser af Z. Topelius», Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning 1853:4, s. 111 f.

164 Redaktören påpekar att artikeln hade insänts ett år tidigare av en skribent som sedermera ingått i tidningens redaktion.

165 En liknande iakttagelse framförs i en notis i den svenskspråkiga Vasatidningen Ilmarinen 15/11 1851 om följetongen som börjat i Helsingfors Tidningar: efter företalet blir fältskärn »en ’Fänrik Stål’, vars sägner H. T. i fortsättningen lofvar referera».

166 »Zachr. Topelius i dess sednare arbeten», Åbo Tidningar 10/1 1856.

167 »Litteratur. Fältskärns Berättelser af Z. Topelius», Aftonbladet 4/12 1858.

168 Här i betydelsen skönlitterär.

169 »Litteratur-tidning. Fältskärns berättelser. Af Z. Topelius. Fjerde cykeln», Aftonbladet 4/11 1864.

170 Hans Forssell, »Roman och Historia», Svensk literatur-tidskrift 1868, s. 55–58.

171 Kaarlo Bergbom, »Kotimaan Kirjallisuutta. Välskäärin Juttuja», Kirjallinen Kuukauslehti 1867:10, s. 261 f. – En positiv anmälan av samma översättning, men med anmärkningar mot den finska språkdräkten, ingick i Ilmarinen 12/7 1867.

172 Bergbom, »Neljä vuotta Suomen kirjallishistoriasta. I», Kirjallinen Kuukauslehti 1870:2, s. 28 f.

173 »Stockholm den 18 Juni», Aftonbladet 18/6 1872.

174 »Literatur», Dagens Nyheder 23/12 1879. En sammanfattning på svenska av denna recension ingick i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 24/12 1879.

175 Liknande kommentarer är vanliga både i den finska och i den svenska samtida pressen.

176 Juuso Hedberg, »Wälskärin kertomuksia. Jutellut Z. Topelius», Kirjallinen Kuukauslehti 1880:1, s. 18 f.

177 Bernhard Fredrik Godenhjelm, »Kotimaan kirjallisuutta. Välskärin Kertomuksia. Jutellut Z. Topelius», Valvoja 1882:5, s. 114 ff.

178 »Huomiota ansaitseva kirjallinen yritys», Uusimaa 15/11 1895. Översättningen, med illustrationer av både Carl Larsson och Albert Edelfelt, utkom i häftesform varannan vecka till ett pris av 55 penni styck.

179 »Tidnings-revy», Ilmarinen 5/11 och 12/11 1851. Topelius mor Sofia Topelius vittnar också om intresset i ett brev till sonen: »novellen är intresant. jag roade mig åt gubben Berger han var så intreserad han tycktes ha noga reda på 30 åriga kriget men ändå han de Munken han va en karibel m. m. d. [med mera dylikt] sade han» (14/12 1851). Karibel är ett dialektalt ord för skälm. Carl Johan Berger var rådman och skeppsredare i Nykarleby.

180 »Litteratur. Fältskärns berättelser af Z. Topelius», Post- och Inrikes Tidningar 23/12 1856.

181 »Norrköping den 31 maj», Norrköpingskuriren 31/5 1861.

182 »Kalmar», Kalmar 28/4 1866.

183 »Till Helsingfors Tidningars redaktion», HT 28/4 1864.

184 A., »Literatur. Finlands historia från den äldsta tiden in till våra dagar af Yrjö Koskinen, professor i Helsingfors», Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 28/1 1875; kursiveringar i citaten återfinns i originalen om inte annat anmärks.

185 Aftonbladet 20/9 1883 och Dagens Nyheter 25/1 1884. Samma annons, men utan den anspråksfulla rubriken, påträffas i Dagens Nyheter så sent som den 10 mars 1888. Termen nationalverk betecknade litterära arbeten som var av betydelse för hela nationen och förekommer även i den finska förläggaren Werner Söderströms julkatalog (Werner Söderströmin Joulukirjallisuus) 1895 i en annons för Juhani Ahos finska översättning av den illustrerade upplagan (1895–1898).

186 Aftonbladet 20/9 1883.

187 Dagens Nyheter 25/1 1884.

188 T.ex. i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 26/9 1883, Kalmar 21/11 1883 och Barometern 18/12 1884.

189 Kalmar 21/11 1883, 4/6 och 8/11 1884.

190 Georg Brandes essäsamling Det moderne Gjennembruds Mænd utkom samma år som utgivningen av den illustrerade upplagan av Fältskärns berättelser började, 1883. Brandes hade dock redan på 1870-talet framfört synpunkter på litteraturens uppgift i föreläsningsserien Hovedstrømninger i det nittende Aarhundredes Litteratur.

191 Georg Nordensvan, »Ströftåg i vår unga literatur. 7. ’Historiskt’», Ny Svensk Tidskrift 1883, s. [525]–538; anmälan i Kalmar 21/11 1883 hänvisar till denna artikel.

192 »Konst och Literatur. En minnesrik dag för Z. Topelius», Aftonbladet 12/12 1891.

193 J. A. Runström, »Zachris Topelius», Aftonbladet 13/1 1898 och Hjalmar Söderberg, »Zakarias Topelius», Svenska Dagbladet 14/1 1898.

194 Runström, Aftonbladet 13/1 1898 och »Zachris Topelius», Dagens Nyheter 14/1 1898.

195 Oscar Levertin, »Zacharias Topelius», Svenska Dagbladet 13/3 1898.

196 Eliel Aspelin, »Z. Topeliuksen muisto» 1898, s. 722.

197 »Z. Topelius», Aftonbladet 14/3 1898, »Zachris Topelius», Dalpilen 15/3 1898 och »Zachris Topelius», Dagens Nyheter 14/3 1898.

198 Hjalmar Söderberg, »Zakarias Topelius», Svenska Dagbladet 14/1 1898. – Flera kulturpersonligheter som i sin barndom på 1870-, 1880- och 1890-talet läste eller hörde Fältskärns berättelser beskriver i senare skrifter denna upplevelse och det starka intryck romansviten gjorde på dem, se Selma Lagerlöf, Zachris Topelius 1920, s. 316 f.; Ivar A. Heikel, Minnen från min barndom och skoltid 1945, s. 79 f. och Tor Bonnier, Längesen 1972, s. 40.

199 R. F. von Willebrand, »Topelius såsom novellförfattare» 1884, citaten s. 166, 178, 185 f.; om fältskärn och ramberättelsen s. 168.

200 Se sjätte berättelsen s. 428 och kommentar s. 1537, samt tionde berättelsen s. 717.

201 Hellen Lindgren, »Zachris Topelius» 1893, s. 460–467.

202 Svarta Jane, Nils Janssen och Eva Rhenfelt är några av de exempel som Vasenius anför.

203 Valfrid Vasenius, »Ur ett lif i sång och saga» 1888, s. 13–17.

204 Eliel Vest, Zachris Topelius 1905, s. 189–195.

205 Zachris Schalin, »Majniemi slott i Topelii ’Fältskärns Berättelser’» 1917, s. [78]–112. – Schalin har även författat ett stycke »fanfiction» i form av en fritt fabulerad fortsättning på Fältskärns berättelser med titeln Var det konungens ring? (1936).

206 Ernst von Wendt, Där Fältskärns berättelser föddes 1929.

207 Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 130–142; jfr femtonde berättelsen, s. 1381. – Beträffande tidsskildringen är Yrjö J. E. Alanen av motsatt åsikt; i synnerhet skildringen av trettioåriga kriget finner han alltför romantiserad (Kansamme tien viitoittajia 1944, s. 277).

208 Berg avser här framställningen av personerna och den religiösa förkunnelsen i femte cykeln.

209 Ruben G:son Berg, »Walter Scott och Fältskärns berättelser» 1925, s. 105 ff.

210 Berg, »Traditionella situationer och konstruktionsmotiv i Fältskärns berättelser» 1935, s. 100–103, 106–112, 116.

211 Vasenius V, s. 210, 219–222, 236, 258.

212 Gösta Attorps, En resa i Finland 1937, s. 49–69; även i Attorps, Ungdomsskeppen 1944, s. 80–95.

213 Hornborg påpekar bl.a. att patronymikon som Larsson inte användes som släktnamn på 1600- och 1700-talet, samt att episoden med bonderevolten på Majniemi i åttonde berättelsen kunde ha motvägts av skildringar av det rättsskydd som de svenska lagarna gav (»Fältskärns berättelser» 1943, s. 3 f.).

214 Ibid., s. [1]–8.

215 E. N. Tigerstedt, »Topelius-studier» 1943, s. 102–106; se även kommentar s. 1632.

216 Yrjö J. E. Alanen, Kansamme tien viitoittajia 1944, s. 278 ff.

217 Eino E. Suolahti, »Historiallinen romaanimme» 1948, s. 156 f.

218 Paul Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. [331]–342, 635 f. – Petrus Nordmann (»Konungens ring» 1918, s. 27) och Yrjö J. E. Alanen (Kansamme tien viitoittajia 1944, s. 301) är av samma uppfattning om konungens ring i femte cykeln, medan Karl Warburg (Illustrerad svensk litteraturhistoria IV:1 1915, s. 472 f.), i likhet med Hans Forssell (»Roman och Historia» 1868, s. 58), menar att Topelius tar övertron »på rama allvaret». I artikeln »Fältskärns berättelser – ett hundraårsminne» i Hufvudstadsbladet 9/12 1951 betonar Nyberg än en gång att ringen inte är ett uttryck för Topelius egen livsåskådning, utan att han driver gäck med övertron när han låter ringen vara smidd exakt 500 år före sin egen födelse under en fiktiv stjärnkonstellation som återkommer med samma tidsintervall.

219 Klinge, Idyll och hot 2000, s. 237, 239, 260–266, 275 f. Klinge kommenterar den dialektiska ståndsmotsättningen och Fältskärns berättelser som släktroman redan i Suomen sinivalkoiset värit 1981, s. 276 f.

220 Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. [87]–114. – För Lehtonens andra artiklar, se litteraturförteckningen.

221 Mauri Noro belyser även hur Topelius negativa inställning till upplysningen och Voltaire i femte cykeln återgår på hans tidiga läsning av bland andra Geijer (»Topelius ja Voltaire» lectio precursoria 1968, s. 415–421).

222 Nils Erik Forsgård, I det femte inseglets tecken 1998, s. 118 f.

223 En av de frågor som Syväoja studerar i avhandlingen, karakteriseringen av finskhet, återkommer han till för Topelius historiska romaners del i artikeln »Suomalaisuus Sakari Topeliuksen historiallisissa romaaneissa» (1999, s. [53]–68). Artikeln innehåller ett sammandrag på svenska.

224 Keijo Kettunen, »Kuninkaan sormus» 1998, s. 61–84.

225 Helene Ehriander, »Tågen över Bälten skildrade av Kai Söderhjelm och Zacharias Topelius» 1998, s. 30–40.

226 Jfr Klinge som anser att försynen förenas med Topelius historieuppfattning först senare, när Topelius ser historien som en cyklisk snarare än dialektisk utveckling (Idyll och hot 2000, s. 255 f.). Jfr även Forsgård ovan.

227 Hatavara, Historia ja poetiikka 2007, s. 237 ff., 255.

228 Ibid., s. 240–245, 249–255 och Hatavara, »Free Indirect Discourse in Early Finnish Novels by Fredrika Runeberg and Zacharias Topelius» 2007, s. 29–38. Före avhandlingen har Hatavara i två artiklar undersökt hur Topelius historiska romaner framställer och konstruerar den finsknationella historien: »History, the Historical Novel and Nation» 2002, s. [1]–15 och »Suomen historian kirjoittaminen» 2003, s. 505–516.

229 Irja Bergman, »Välskärin kertomuksien naishahmoja» 2008, s. 187–199.

230 Pia Forssell, »Fältskärns förvandlingar» 2009, s. 129, 138.

231 Camilla Storskog, »Klio i periferin och utanför anatomisalen» 2011, s. 53 f.

232 Hatavara, »Välskärin kertomuksia historiallisena romaanina ja jatkokertomuksena» 2015, s. 14–30.

233 Bergman, »Maskuliininen ja feminiinen prinsiippi Välskärin kertomuksessa» 2015, s. 35, 44.

234 Rainer Knapas, »Historieprofessorns historiesyn» 2015, s. 46–62.

235 Kustaa H. J. Vilkuna, »Topelius, suuri Pohjan sota ja isoviha» 2015, s. 64–85.

236 Pentti Paavolainen, »Välskärin kertomukset ja teatteri» 2015, s. 148 ff. Artikeln behandlar Topelius Regina von Emmeritz (1853) och senare uppsättningar av Fältskärns berättelser, på svenska och finska, från 1911 till 2006.

237 Anna Bohlin, »Magi och nation. Häxor i finländsk och svensk 1800-talslitteratur» 2018, under utgivning.

238 Karl Warburg, Illustrerad svensk litteraturhistoria IV:1 1915, s. 470–473.

239 Henrik Schück & Karl Warburg, Illustrerad svensk litteraturhistoria VI 1930, s. 151–154.

240 Otto Sylwan, »Den finländska litteraturen. Topelius» 1919, s. 509 ff. och 1929, s. 532 ff.

241 Gunnar Tideström, »Runeberg och den finlandssvenska litteraturen» 1956, s. 484 f. och 1967, s. 491 ff.

242 Ruth Hedvall, Finlands svenska litteratur 1917, s. 205–208.

243 E. N. Tigerstedt, Svensk litteraturhistoria 1948, s. 339 f., 353 och 1960, s. 346, 360.

244 Erik Ekelund, »Sakari Topelius» 1964, s. 306 ff. och Finlands svenska litteratur 2 1969, s. 194 ff – i grunden är det fråga om en och samma artikel.

245 Bernt Olsson & Ingemar Algulin, Litteraturens historia i Sverige 1987, s. 271.

246 Kai Laitinen, Finlands litteratur 1988, s. 90.

247 Arne Melberg, »Den historiska berättelsen» 1988, s. 81 ff. och Bengt Holmqvist, »Runeberg och romantiken i Finland» 1988, s. 136.

248 Johan Wrede, »Zachris Topelius – barnatro och fosterland» 1999, s. 325 och Wrede, »Zacharias Topelius – Kansallishistorioitsija» 1999, s. 258 ff.

249 Åsa Arping, »I samhället – realism och tendens» 2017, s. 230 f. och Kristina Malmio, »Finländsk litteratur» 2017, s. 417.

250 Johannes Salminen, »1830–1860: Finland» 1972, s. 419; Pertti Lassila, Geschichte der finnischen Literatur 1996, s. 69; George C. Schoolfield, »National Romanticism – A Golden Age?» 1998, s. 338 ff. och Peter Stadius, »Topelius, Zacharias (Zachris)» 2018, s. 562.

251 Klinge, »Poliittisen ja kulttuurisen Suomen muodostaminen» 1980, s. 37.

252 Forsgård, »Zacharias Topelius» 2002, s. 465.

253 Allan Tiitta, »Zacharias Topelius» 1996, s. 66.

Textkritisk redogörelse

Denna utgåva av Fältskärns berättelser är baserad på förstaupplagorna av romanens fem cykler som utkom 1853, 1856, 1858, 1864 respektive 1867. Den första cykeln utkom på Öhmanska Bokhandelns förlag i Helsingfors, de senare på Albert Bonniers förlag i Stockholm. Fältskärns berättelser hade gått som följetong i Helsingfors Tidningar mellan oktober 1851 och maj 1866, ibland med långa pauser. Inför bokutgivningen införde Topelius ändringar i romanen, och han fortsatte att korrekturläsa och revidera senare upplagor på 1870- och 1880-talet. Samtliga skillnader mellan följetongen och upplagorna 1872–1874 samt 1883–1884 i förhållande till förstaupplagorna framgår av variantvisningen i den digitala utgåvan. En sammanfattande redogörelse för variansen ingår nedan.

Inga manuskript eller korrektur till Fältskärns berättelser har påträffats.

Grundtexter

Grundtext för första cykeln, i tre häften, är ett exemplar i Åbo Akademis bibliotek (signum B23/697, B23/698 och B23/699). Grundtextexemplaret kollationerar 8:o: π2 1–78 82 9–138 142 15–238; det första bladet i lägg 9 och 15 utgör titelblad för andra respektive tredje häftet (i dessa lägg står arksignaturen på det andra bladet).1 Grundtexter för andra och tredje cykeln är två exemplar i Topeliussamlingen i Svenska litteratursällskapet i Finlands bibliotek (signum Sne62286 och Sne62287), exemplaren kollationerar 8:o: π8 2–278 respektive 8:o: π8 2–68 712 8–238. Grundtext för fjärde cykeln är ett exemplar i Helsingfors universitets bibliotek (Osakuntakokoelma, OS XII A Topelius [568], streckkod: 103 023 4641), det kollationerar 12:o: π12 2–2612 276 27*3. Grundtext för femte cykeln är ett exemplar i Topeliussamlingen i Svenska litteratursällskapet i Finlands bibliotek (signum Sne62289). Exemplaret kollationerar 12:o: π12 2–1912 204.

Första kollationeringen har utförts med hjälp av programvara mot exemplar i Topeliussamlingen i Svenska litteratursällskapet i Finlands bibliotek (signum F6897, F6899, F6900, F6901 och F6902), ursprungligen ägda av Fanny Toppelius. Andra kollationeringen har gjorts okulärt, manuellt, mot ett exemplar av första cykeln i Heikki Reenpääs samling i Nationalbiblioteket (i tre häften som saknar signum, men är märkta I kpl 1, II och III) och exemplar i Topeliussamlingen i Svenska litteratursällskapet i Finlands bibliotek (andra till femte cykeln, signum F20085, F20086, Sne62288 och F34956).

Tryckvarians har upptäckts på ett textställe i tredje cykeln och på två i den femte:

s. 552, r. 37   det i sådan koll.ex. 1 & 2: det sådan

1170, 9   Studera koll.ex. 2: 8tudera

1314, 22   vårt parti, grundtext: vårt vårt parti,

Textetablering

Den etablerade texten återger grundtexten. Uppenbara sättningsfel och tryckfel har korrigerats. Därtill har utgivarändringar gjorts med stöd av följetongen i Helsingfors Tidningar och i enstaka fall med stöd av upplagorna 1872–1874 och 1883–1884 som Topelius införde korrigeringar i.2

Av allt att döma har den fraktursatta följetongen, kompletterad med Topelius ändringar, varit sättningsförlaga till förstaupplagan eftersom en del lapsusar i transponeringen av frakturstilens w till antikva förekommer och pronomenet »I» återges i huvudsak som det ålderdomliga »J».3

Textetableringen stöder sig ställvis på följetongen eftersom den förefaller mer omsorgsfullt korrekturläst än grundtexten, och Topelius hade större möjligheter till kontroll över texten i följetongen än i den första bokupplagan. Topelius hade kunnat läsa korrektur på följetongen i Helsingfors Tidningar, men sannolikt inte alltid haft tid till det. Av de relativt få felen att döma har han ändå i stor utsträckning gjort det. Korrekturläsningen av bokupplagan, bortsett från första cykeln, försvårades av att den sattes i Stockholm. Vid textetableringen och granskningen av varianterna har det uppdagats att förstaupplagan lider av många sättningsfel; fel i tredje cykeln påpekades i en notis i Helsingfors Tidningar den 4 juni 1859, och Bonnier fann det påkallat att införa en – visserligen långt ifrån heltäckande – erratalista i fjärde cykeln. Dessutom fäste Topelius 1872 uppmärksamhet vid en mängd tryckfel och andra textfel i en senare upplaga som sannolikt är satt efter förstaupplagan. Detta är ett indicium på att åtminstone en del av felen har introducerats redan i förstaupplagan. Att följetongen saknar en stor del av felen som förekommer i förstaupplagan tyder på att Topelius förmodligen inte läste korrektur på den senare, med undantag av femte cykeln.4

Majoriteten av utgivarändringarna (totalt 1 134) har gjorts med stöd av följetongen. Det är fråga om interpunktion, inkonsekvenser, ordformer samt banala, typiska sättningsfel. Utgivarändringarna med stöd av de korrigerade senare upplagorna är relativt få och omfattar främst korrigering av grovt missvisande fel, som ändringen Bobbos → Neros i sjätte berättelsen (s. 386, r. 27; det framgår av sammanhanget att det är fråga om morianen Nero, inte om markattan Bobbo). Sakfel har korrigerats bara om det är fråga om sannolika sättningsfel (t.ex. ändringen av årtalet 1642 till 1682 på s. 426, r. 13), i andra fall har textställena försetts med punktkommentarer (se t.ex. kommentaren till s. 921, r. 31).

Knappt en tredjedel av utgivarändringarna gäller interpunktion: ändring av . → , eller : → ; och vice versa, samt komplettering och korrigering av skiljetecken vid parentetiska inskott och meningars slut. Överflödiga skiljetecken har avlägsnats, de förekommer mer sällan. Största delen av interpunktionsändringarna har gjorts med stöd av följetongen. Den är inte heller felfri, men uppvisar betydligt färre interpunktionsfel än förstaupplagan.

Två lakuner har återställts med stöd av följetongen: i början av ramfiktionen före tolfte berättelsen (s. 957, r. 2–26) och i slutet av kapitlet »Konsten att göra guld» i trettonde berättelsen (s. 1182, r. 27–38). Den senare lakunen förefaller bero på att sättaren har varit ouppmärksam på att texten i följetongen fortsätter i en ny spalt (HT 1/12 1865). Grundtexten har supplerats även på 29 andra ställen. Typiska haplografier där sättaren fortsatt på ett likalydande textställe och därmed hoppat över ord finns till exempel i första (s. 24, r. 20–21), tredje (s. 192, r. 10) och trettonde berättelsen (s. 1197, r. 36).

Inkonsekvent stavade namn på personer och orter har normaliserats. Till exempel förekommer personnamnet Janssen 65 gånger varav 8 förekomster i formen Jansen har ändrats till Janssen, och orten NyCarleby förekommer 19 gånger varav 12 förekomster i formen Ny-Carleby och 2 i formen Ny Carleby har ändrats till NyCarleby. Vanligen har den mest förekommande formen i grundtexten varit normgivande (Janssen), eller så har den dominerande formen i följetongen valts (NyCarleby). Namnet på Eugen/Eugène av Savojen har normaliserats på cykelnivå eftersom namnet förekommer i tre former i grundtexten: i tredje cykeln 2 förekomster av Eugen, i fjärde 1 Eugène och 2 Eugén (normaliserade till Eugène), och i femte 1 Eugène. Två personer vars namn undantagsvis inte har normaliserats är ramberättelsens Anne Sofi, som från sjunde berättelsen heter Anne Charlotte, och grevinnan Ebba Bertelsköld, som introduceras med namnet Cecilia i sjätte berättelsen, kallas Ebba Cecilia i sjunde berättelsens första kapitel, och Ebba från tredje kapitlet. Topelius bytte namn på dem redan i följetongen, men där förekommer Anne Charlotte första gången i fjärde berättelsen och sedan genomgående från sjätte berättelsen, medan Ebba Bertelsköld benämns så från sjunde berättelsen.

De relativt få ingreppen i ortografi och ordformer har gjorts med stöd av följetongen och andra förekomster av orden i grundtexten samt i Topelius andra texter som ingår i Zacharias Topelius Skrifter (ZTS). Till exempel har 2 förekomster av formen verldsalt i grundtexten ändrats till verldsallt, som är den enda förekommande formen i följetongen och det hittills utgivna ZTS-materialet, bortsett från några senare varianter från 1870- och 1880-talet (de fallen beror på kortlivade ortografiska reformer). Predikatsverb i singularis till pluralt subjekt har rättats på 4 ställen med stöd av följetongen och på 4 ställen (i åttonde berättelsen som inte ingick i Helsingfors Tidningar) med stöd av senare textvittnen. En handfull motsvarande singularformer i följetongen och grundtexten kvarstår eftersom de är rättade till pluralis först i senare textvittnen. Bristerna i transponeringen av frakturstilens w i följetongen till antikva i grundtexten har åtgärdats, t.ex. äfwentyr. → äfventyr. (s. 61, r. 7) och gevinnt → gewinnt (s. 542, r. 2). Stavningen i brevet från Hedvig Sofia till Karl XII i sjunde berättelsen (s. 487, r. 8–s. 488, r. 4, se även kommentaren till textstället) har justerats efter följetongens lydelse (HT 20/10 1855), eftersom avvikelser i grundtexten från det historiska dokumentets text tyder på problem för sättaren att återge ett äldre stavningssätt.

I fråga om diakritiska tecken i ord på främmande språk, i huvudsak franska, har ingen anpassning till strikt modern normering gjorts.

Tecknen för fotnoter har placerats på samma sätt som i grundtexten, men inte själva fotnoterna. I den digitala utgåvan har fotnoten som är markerad med *) på s. 181 delats upp på tre fotnoter. Fotnoten som är markerad med *) på s. 1173 är en sammanslagning av tre fotnoter (i den digitala utgåvan är den liksom i grundtexten uppdelad i tre).

Utgivarnas ändringar gentemot grundtexterna kan studeras i förteckningen på s. 1462–1487 och i lästexten i den digitala utgåvan när visningsalternativet Utgivarändringar är aktiverat.

Typografisk normalisering

Typografiska citattecken (”) återges med gåsögon (»). Citat i citat anges med enkla citattecken (’). Citattecken före blockcitat eller verser satta med indrag i originaltrycken återges inte. Den inbördes ordningen mellan citattecken, tankstreck och skiljetecken har normaliserats enligt nuvarande praxis. Detta gäller främst skiljetecken som placerats innanför eller utanför avslutande citattecken i originalet.

I grundtexterna för cyklerna 1–3 anges repliker med citattecken, i cyklerna 4–5 med inledande tankstreck och i regel också med tankstreck mellan replik och anföringsverb. I utgåvan har detta normaliserats så att citattecken som inleder replik har ersatts av tankstreck, och citattecken som avslutar replik har tagits bort. Replik som inleds utan citattecken eller tankstreck har kompletterats med tankstreck. Tankstreck mellan replik och anföringssats har tagits bort om repliken slutar med ett skiljetecken. I företalet om fältskärns liv har grundtextens citattecken för repliker däremot normaliserats till gåsögon i utgåvan. Detta återspeglar dels berättarsituationen, dels praxis i den sista upplagan Topelius redigerade, den från 1883, som annars har tankstreck för repliker.

Överflödiga citattecken och tankstreck har tagits bort som normaliseringsåtgärd, inte bara i repliker utan överlag. Saknade citattecken och tankstreck, vanligen i repliker före eller efter inskjuten anföringssats, har kompletterats.

Grundtexternas typografiska markörer av direkt återgivna tankar, som vanligen åtföljs av anföringssatsen »tänkte NN vid sig sjelf», har till viss del normaliserats. I cyklerna 1–3 återges grundtexten: antingen saknas markörer eller så är tankarna markerade med citattecken. I cyklerna 4–5 har grundtexternas tankstreck före och efter tankar avlägsnats förutom på några ställen, där inledande tankstreck bibehållits för att avgränsa från en replik. Enstaka ställen där tankar återges utan typografiska markörer eller där de markeras med citattecken återges som i grundtexten.

Två punkter som signalerar paus eller avbrott har normaliserats till tre (...). Är punkterna fler än tre står de däremot kvar så som i originalet.

Originaltryckens förstaradsindrag efter rubrik eller vid nytt avsnitt återges inte. Brev, biljetter o.d. återges för läsbarhetens skull som blockcitat även när de i originalet inte avviker från andra textstycken beträffande indrag. Denna regel har dock inte tillämpats på längre brev som utgör egna kapitel.

Grundtexternas rubrikstilar, där t.ex. första cykelns berättelse- och kapitelrubriker är satta med fraktur, återges inte i utgåvan. Placeringen och lydelsen av berättelserubrikerna har normaliserats. De återspeglar dels förstaupplagan av första cykeln med avseende på rubrikerna »Fältskärns n:te berättelse», dels förstaupplagorna av tredje, fjärde och femte cykeln med avseende på placeringen av berättelsernas titlar strax efter ramberättelsens avsnitt.

Spärrad stil har ersatts med kursiv. Tusental har normaliserats: 1 000 i stället för 1000 eller 1,000. Tecknet ***) för fotnot har ersatts med †).

Blanksteg mellan bokstäver, mellan bokstäver och skiljetecken samt mellan skiljetecken har avlägsnats stillatigande. Tillägg eller borttagning av blanksteg i samband med normalisering av citattecken och skiljetecken har gjorts stillatigande. Där ord i grundtexten har avstavats utan bindestreck har ordleden sammanfogats stillatigande.

På ett antal ställen har två stycken slagits ihop stillatigande. Det är fråga om stycken där det första slutar med kolon och det andra börjar med replik, eller där en replik av samma person fortsätter i det andra stycket.

Typografiska normaliseringar upptas inte i förteckningen över utgivarändringar. De visas i lästexten i den digitala utgåvan när visningsalternativet Konsekvensändringar/Normaliseringar är aktiverat. – Interna hänvisningar i grundtexten har ändrats i enlighet med pagineringen i utgåvan och upptas inte i förteckningen över utgivarnas ändringar.

Varians

Variansen mellan olika upplagor av Fältskärns berättelser har kartlagts genom att jämföra förstaupplagan med de upplagor som utkom under Topelius livstid och som han enligt uppgift reviderade: följetongen i Helsingfors Tidningar 1851–1866, de ovannämnda upplagorna 1872–1874 och den s.k. illustrerade upplagan 1883–1884 (se not 2 på s. 1461). Därtill har Bonniers första upplaga av första cykeln från 1854 ingått i granskningen. Varianterna är identifierade och kategoriserade med programvara och resultatet har därefter granskats manuellt och korrigerats vid behov. Varianterna som visas i den digitala utgåvan är indelade i fyra kategorier: skillnad i stavning, skillnad i interpunktion, substantiell skillnad (så som tillägg, strykningar, ändringar i ordval) och sättnings- eller tryckfel. Fördelningen mellan de tre förstnämnda variantkategorierna presenteras i tabell 3. Därefter följer en kort redogörelse av arten av ändringar med enstaka exempel. För studier på detaljnivå hänvisas till variantvisningen i fulltext i den digitala utgåvan.

Tabell 3. Översikt av antalet ändringar i Fältskärns berättelser i förhållande till förstaupplagan5

Textvittne | Cykel | Stavnings-varianter | Interpunktions-varianter | Substantiella varianter
HT [1854] | 1 | 209 [294] | 235 [321] | 226 [136]
| 2 | 987 | 1 316 | 200
| 3 | 490 | 296 | 262
| 4 | 1 819 | 984 | 1 066
| 5 | 1 177 | 1 350 | 1 298
| ∑ | 4 682 | 4 181 | 3 052
1872–1874 | 1 | 1 166 | 657 | 272
| 2 | 917 | 586 | 371
| 3 | 935 | 996 | 468
| 4 | 1 001 | 817 | 324
| 5 | 633 | 201 | 96
| ∑ | 4 652 | 3 257 | 1 531
1883–1884 | 1 | 1 921 | 1 336 | 1 131
| 2 | 1 766 | 1 019 | 1 193
| 3 | 1 569 | 1 173 | 869
| 4 | 2 143 | 1 376 | 625
| 5 | 1 114 | 316 | 279
| ∑ | 8 513 | 5 220 | 4 097

Magnus Nylund konstaterar i utgåvan av Topelius Naturens Bok och Boken om Vårt Land att Topelius läseböcker återspeglar det faktum att svenskan länge saknade en enhetlig och allmänt erkänd stavningsnorm.6 Det gör även Fältskärns berättelser. Stavningen varierar mellan de olika upplagorna och den är inkonsekvent i en och samma upplaga. Skillnaderna mellan förstaupplagan och de andra textvittnena utgörs till största delen av stavningsvarianter: i både följetongen och upplagorna 1872–1874 är de drygt 4 650, i den illustrerade upplagan ca 8 500. Det stora antalet i den senare beror på att upplagan stavades enligt SAOL.7 Där förstaupplagan t.ex. har skämtsama och föreställde (s. 12, r. 26; 31, 36), har den illustrerade upplagan skämtsamma och förestälde. Antalet stavningsvarianter i följetongen visar att förstaupplagan av första cykeln, som utkom i Helsingfors, på det stora hela är stavad så som följetongen, däremot är stavningsändringarna betydligt fler i de följande cyklerna, som utkom i Stockholm, även när man tar i beaktande att den första cykeln är den kortaste. Stickprov indikerar att stavningen i följetongen i många fall är lika konsekvent som i den illustrerade upplagan, om än olik (se tabell 4).

Tabell 4. Exempel på stavningsvarians i jämförda textvittnen, antal förekomster av respektive

| HT | 1 uppl. | 1872–1874 | 1883–1884
vexer | 17 | 12 | 14 | 0
växer | 0 | 5 | 2 | 16
stadnar | 13 | 13 | 4 | 15
stannar | 1 | 2 | 11 | 0
yxe/yxen | 21 | 26 | 27 | 1
yxa/yxan | 8 | 8 | 10 | 36
halstarrig- | 14 | 6 | 4 | 3
halsstarrig- | 0 | 9 | 11 | 12
straxt | 1 | 79 | 6 | 6
strax | 180 | 107 | 180 | 180

I fråga om interpunktion ligger upplagorna 1872–1874 av alla textvittnen närmast förstaupplagan (ca 3 250 varianter), medan skillnaden är störst mellan förstaupplagan och den illustrerade upplagan (ca 5 200 varianter). Här beror det stora antalet interpunktionsvarianter delvis på en rigorösare tillämpning av den grammatiska kommateringsprincipen som föreskriver att varje sats avskildes med kommatecken.

Antalet substantiella varianter i följetongen avslöjar att Topelius har gjort få ändringar till originalupplagans tre första cykler, men fjärde och femte cykeln har han reviderat mer ingående. De många ändringarna i femte cykeln hänger delvis ihop med att Topelius delade upp följetongens fjortonde berättelse i två inför utgivningen i bokform. Därtill har han gjort flera både längre och kortare tillägg. I upplagorna 1872–1874 är de substantiella skillnaderna relativt få, särskilt i den femte cykeln. Den illustrerade upplagan har Topelius reviderat i större utsträckning, men han har koncentrerat sig på de två första cyklerna: av de knappt 4 100 substantiella ändringarna återfinns över hälften i första och andra cykeln. Även här är ändringarna i femte cykeln rätt få –Topelius verkar ha varit nöjd med redigeringen inför förstaupplagan.

Största delen av de substantiella varianterna utgörs av ändringar av enskilda ord och uttryck, men mer omfattande ändringar finns också, i synnerhet mellan följetongen och förstaupplagan samt förstaupplagan och den illustrerade upplagan.

En viss minskning av dialektala inslag är skönjbar redan mellan följetongen och förstaupplagan, t.ex. har strök i »strök honom som en katt» (s. 368, r. 5) ändrats från det i svenskan i Finland förekommande slätade. Andra exempel på ändringar som Topelius har gjort inför utgivningen i bokform är att han i första berättelsen har lagt till fyra stycken som beskriver följderna av slaget vid Lützen och avslöjar sin källa till ringmotivet (s. 72, r. 13–s. 73, r. 5); han har omarbetat och lagt till flera stycken i trettonde berättelsen, bl.a. alla omnämnanden av Johan Henric Kellgren (t.ex. s. 1172, r. 1–9); och i fjortonde berättelsen har han på många ställen ökat de franska inslagen i Bernhard Bertelskölds repliker. Topelius har även ändrat flertalet kapitelrubriker.

I upplagorna 1872–1874 och i den illustrerade upplagan har de flesta sakfelen i följetongen och förstaupplagan korrigerats, t.ex. inkonsekventa uppgifter om personers ålder. I tolfte berättelsen har Penna (Istvan) gjorts mer finsk än i de tidigare textvittnena – Bertelsköld uttalar han Pertensöld.

I den illustrerade upplagan har Topelius avlägsnat eller mildrat svordomar: han har t.ex. kraftigt reducerat antalet f–n och d–n, och ändrat »attan tusan» (s. 478, r. 1) till »Kajsa Varg» samt »hin håle» till »den onde», »den lede» eller »den fule». I en av första cykelns starkaste scener, när tavastlänningen Witikka skär öronen av Hieronymus (s. 23), förlorar denne bara det vänstra örat och blir inte identifierad som jesuit utan kallas enbart munken eller fången. Överlag har Topelius infört ändringar som knyter jesuiternas mordkomplott mot Gustav II Adolf snarare till den fanatiske Hieronymus person än den orden han representerar. Ställvis har romanen gjorts mer förståelig för en svensk publik genom att byta ut i svenskan i Finland förekommande ord och uttryck samt kulturella egenheter, bl.a. har ordet »helt» avlägsnats som förstärkningsord framför adjektiv (t.ex. s. 124, r. 10), uttrycket »karl den» (s. 796, r. 15) ändrats till »karl är den» och »Alina Frasas dansskola» (s. 310, r. 27–28) ersatts med »drottning Kristinas dansskola».

En annan skillnad mellan förstaupplagan och den illustrerade upplagan gäller Topelius användning av tredje personens personliga pronomen i genitiv: hans, hennes, deras i stället för reflexiva pronomen: sin, sitt, sina. På många textställen i förstaupplagan använder Topelius – i likhet med andra samtida – de förra för att syfta på ett led inom samma sats, d.v.s. på textställen där reflexiva pronomen vanligen skulle användas. En specialgranskning av dessa ställen i första cykeln visar att tredje personens personliga pronomen i genitiv i förstaupplagan har ersatts med reflexiva pronomen på ett tiotal ställen i den illustrerade upplagan, exempelvis på s. 17, r. 7–8; 38, 13; 97, 13 och 119, 16. Följetongen och upplagorna 1854 och 1872 är i stort sett identiska med förstaupplagan. Genitivformer i stället för reflexiva pronomen förekommer även i förstaupplagans senare cykler, se t.ex. 410, 38; 653, 5–6; 745, 9; 1302, 32 och 1357, 18. Också i dessa stickprov har genitiverna i förstaupplagan ändrats till reflexiva pronomen i den illustrerade upplagan, medan följetongen och upplagorna 1872–1874 är identiska med förstaupplagan.

Topelius revideringar är vanligen inte uppseendeväckande. Ett textställe fick ändå en anmärkningsvärd ändring 1874 och 1883 i andra cykeln, fjärde berättelsen, där händelserna utspelar sig under Karl X Gustavs tid. Om hans krigståg i Polen frågar Topelius retoriskt

hvad stod nu åter för ärelystnadens snikna hand? Minnet af bragder och våldsgerningar, några glänsande, men blodiga blad i historiens bok, en till döden utmattad fiende vid sidan af det egna hemlandets omåttliga ansträngningar, trötthet och vanmakt. Bittra lexa för eröfraren, eviga lärdom för svärdets tyranni, som endast kan nedhugga en fiendes makt, men aldrig uppresa en varaktig egen!

Efter den här tidlösa reflexionen fortsätter han: »Och af alla de tusende Svenskar och Finnar, som tågat ut till det besegrade Polen, huru många stodo väl åter nu för framtida bedrifter, för fäderneslandets tjenst och egen lefnads lycka?» (s. 270, r. 1–9). Cykeln utkom i bokform 1856 och det citerade avsnittet hade ingått i Helsingfors Tidningar den 15 juni 1853. Tio år senare utbröt det polska upproret mot Ryssland (tsaren var kung i det s.k. Kongress-Polen, tillkommet i samband med Wienkongressen). Upproret kuvades hårdhänt av rysk militär, där både officerare och manskap från Finland ingick. Polen hade blivit politiskt känsligt och föranledde Topelius, dåmera professor i historia, att tona ner den inte mindre aktuella tanken i upplagan 1874: »Bittra lexa för eröfraren, eviga lärdom för svärdets tyranni, som tågat ut till det besegrade Polen! Huru många stodo väl åter nu för framtida bedrifter, för fäderneslandets tjenst och egen lefnads lycka?» En ytterligare justering gjorde han 1883: »Bittra lexa för eröfraren, eviga lärdom för svärdets tyranni. Huru många af dem, som tågat ut till det besegrade Polen, stodo väl åter nu för framtida bedrifter, för fäderneslandets tjenst och egen lefnads lycka?»

För ytterligare exempel på varians, se kommentarerna till enskilda textställen och Pia Forssells artikel »Fältskärns förvandlingar» i Bokens materialitet (2009).

Redovisningsprinciper för kommentarerna

Kommentarerna till enskilda textställen (punktkommentarerna, från s. 1488) innehåller ordförklaringar, språkliga kommentarer, hänvisningar till Topelius källor, förklaringar till allusioner i texten, biografiska upplysningar och andra realkommentarer. Där uppseendeväckande/större skillnader finns eller ändringar har införts av utgivarna i förhållande till följetongen eller senare upplagor får textställena en kommentar. I ordförklaringarna översätts ord och uttryck på främmande språk, och ålderdomliga ord förklaras. Ordens etymologi kommenteras inte. Ord som förekommer med samma betydelse som i Svensk ordbok utgiven av Svenska Akademien (2009, numera fritt tillgänglig digitalt) kommenteras i allmänhet inte; undantagen gäller huvudsakligen ord som enligt ordbokens beteckningar är ålderdomliga eller förekommer inom ämnessfären historia. Ordförklaringar upprepas högst en gång per berättelse. Av de 1 222 belägg ur Fältskärns berättelser som finns i Svenska Akademiens ordbok (artiklarna a–vret, 14/8 2018) kommenteras endast de som enligt ovanstående principer har ordförklaringar. Samtliga belägg kan fås fram på www.saob.se genom en fritextsökning med »Topelius Fält.» som söksträng.

Om historiska händelser och personer ges kortfattade upplysningar i kommentarerna i de fall där textsammanhanget kräver det och Topelius inte själv ger tillräckliga uppgifter. Upplysningar om samtliga identifierade historiska personer är tillgängliga i den digitala utgåvan när visningsalternativet Personer är aktiverat.

Ordförklaringar och kommentarer av allmän karaktär är vanligen baserade på ordböcker och uppslagsverk. Dessa uppges i allmänhet inte i de enskilda kommentarerna, men däremot i litteraturförteckningen. För ordförklaringar och översättningar har främst följande källor använts: Svenska Akademiens ordbok (SAOB) i digitalt format, A. F. Dalins Ordbok öfver svenska språket I–II (1850, 1853), Ordbok över Finlands svenska folkmål i digitalt format, Norstedts latinsk-svenska ordbok (2 uppl., 11 tr., 2001), Norstedts franska ordbok (3 uppl., 2 tr., 2001) och Ferdinand Schulthess Fransk-svensk ordbok (1891/1898). För realkommentarerna har på motsvarande sätt använts framför allt Nationalencyklopedin, Nordisk familjebok 1–2 upplagan och Uppslagsverket Finland. Person- och militärhistoriska uppslagsverk och matriklar framgår också av litteraturförteckningen. Där mer specifika verk har anlitats uppges källan i kommentaren. Titlar på litterära verk som nämns i texten eller i kommentarerna har kontrollerats mot posterna i libris.kb.se ifall de fysiska böckerna eller digitala faksimil inte har varit tillgängliga.

Rättelser i fjärde cykeln enligt originalupplagans förteckning över tryckfel

[position i tryckta utgåvan: s. 727, r. 32 | text i ZTS: klöfvar, | ← | text i grundtexten: klöfver,]

727, 32 | klöfvar, ← klöfver,
741, 12 | pohjan ← polyan
743, 5 | sinne, ← minne,
762, 21 | fodra ← fordra
770, 20 | ha ← har
840, 25 | Märs! ← Mårs!
856, 10 | prestgårdens ← gårdens
874, 8 | för ← föra
960, 3 | grammatikan, ← grammatiken,
960, 9 | rö, ← rör,
971, 37 | dristig ← driftig
982, 31 | mitt ← ditt
989, 29 | – Hvad nu, slyngel; hör du ej hvad jag säger? återtog grefven. ← [saknas]
992, 7 | afvakta svar, ← afvakta på svar,
998, 26 | med ← om
1012, 37 | surprenerade ← surprinerade
1036, 23 | fägnetal ← sägnetal
1088, 11 | brukade ← brakade

En rättelse som innehåller ett sättningsfel har ersatts med en utgivarändring (1067, 36 fuktades, ← fuktafies,).

Utgivarnas ändringar gentemot grundtexterna

[position i tryckta utgåvan: s. 5, r. 18–19 | text i ZTS: lefnadsöden. | ← | text i grundtexten: lefnadsöden]

Första cykeln
Företalet, som handlar om Fältskärns person och lefverne
5, 18–19 | lefnadsöden. ← lefnadsöden
7, 32 | grund. ← grund
7, 35 | framställdt ← framställt
9, 7 | Sveriges ← Sverges
10, 36 | Gyllenstjerna ← yllenstjerna
12, 30 | vandrande ← vandrade
14, 19 | elektricitetsmachin ← elektricitetsmaschin
Första berättelsen. Konungens Ring
18, 26 | sanning, ← sanning
18, 29 | utmana ← utmanna
19, 32 | var ← vara
20, 1 | vackla. ← vackla
20, 7 | första ← största
21, 34 | skämtande ← skämande
22, 17 | genmälte ← gemälte
23, 23 | öfriga hären ← öfriga af hären
24, 11 | åtsittande ← åsittande
24, 20–21 | – Son af gamle Aron Bertila i Kyro? / – Ja, ers majestät. ← [saknas]
25, 37 | knäböjande ← knöböjande
26, 21 | Flemings ← Flemmings
30, 28 | fröken ← Fröken
30, 38 | slottets ← slottes
32, 2 | kanoner. ← kanoner,
33, 18 | störst. ← störst,
39, 7 | också ← ochså
41, 8 | afundsvärde, ← afvundsvärde,
43, 20 | Baden-Durlach, ← Baden Durlach,
45, 13 | Baden-Durlach, ← Baden Durlach,
47, 6 | vördnadsfullt ← vörnadsfullt
48, 18 | henne. ← henne
49, 4 | Också ← Ochså
49, 38 | alltför ← allför
53, 13 | verldsliga ← verdsliga
55, 25 | jag ← jag jag
61, 7 | äfventyr. ← äfwentyr.
61, 24 | ryttarne ← ryttarene
61, 27 | Witikka. ← Wittika.
61, 33 | Witikka ← Wittika
62, 8 | förra. ← förra
62, 14 | småskogen. ← småskogen
62, 37 | fick, ← fick
64, 22 | ugnen. ← ugnen,
65, 34 | är i mina ← är mina
70, 18 | utropade: ← utropade,
71, 6 | hvarefter ← hvarefter,
71, 22 | Isolani, ← Isolani
71, 28 | hämma ← hämna
72, 12 | betäckte ← betäcke
72, 35 | hvilken ← hviken
73, 1 | hans ← bans
Andra berättelsen. Svärdet och Plogen
75, 5–6 | ylleshawl ← ylleshavl
76, 35 | Inter arma ← Interarma
78, 16 | kanoner. ← kononer.
78, 24 | Würtzburg, ← Würzburg,
79, 3 | lemna i deras ← lemna deras
80, 7 | nejd, ← nejd
80, 16 | andaktsfull. ← andaktfull.
83, 14 | utdikad ← utdikgad
91, 3 | umgås ← umgåns
91, 4 | sorterna. ← sorterna,
92, 13 | förrädaren. ← förrädaren
92, 26 | Flemingens ← Flemmingens
94, 25 | kapitel ← kapittel
98, 26 | vättar, ← vätrar,
99, 2 | dig. ← sig.
99, 2 | vilddjuren ← vildjuren
99, 10 | nära stående ← närastående
101, 23 | Köpmansgatan, ← köpmangatan,
105, 17 | konungen? ← konungen.
105, 22 | klacken? ← klacken.
105, 31 | hemlighetsfulla ← hemligtsfulla
106, 14 | fru ← Fru
107, 28 | motstånd, ← motsånd,
107, 28 | af de små ← af små
108, 14 | Paulus. ← Paulus,
108, 28 | stilla, ← stilla
108, 32 | melankolisk ← mellankolisk
111, 2 | småningom ← småningon
111, 24 | intryck; ← ntryck;
112, 9 | stridslystna ← stridlystna
112, 16 | det ← den
112, 22 | 4:to) ← 4:to
112, 24 | murar. ← murar
114, 2 | svenska. ← svenska?
114, 18 | laedaris*). ← laedaris.*).
114, 35 | skrifvet: ← skrifvet.
115, 3 | Flemingens ← Flemmingens
115, 37 | kålstjelkar, ← kolstjelkar,
116, 27 | längesedan ← längsedan
117, 2 | iklädt sig rekrytjackan, ← iklädt sig i rekrytjackan,
118, 4 | gärdsgårdsstörarne, ← gärdsgårdstörarne,
119, 22 | skullror ← skullor
120, 9 | himmelen ← himmelcn
121, 24 | nästa ← nästan
Tredje berättelsen. Eld och Vatten
124, 22 | isstyckena, ← istyckena,
127, 22 | Vatten». ← vatten.“
128, 10 | svärdet ← Svärdet
129, 11 | någon, ← någon
131, 2 | halfförgrusade ← halförgrusade
132, 18 | blitzdonnerwetterkreutzpappenheim, ← blitzdonnervetterkreutzpappenheim,
132, 25 | skenet ← skenet,
133, 36 | missam*), ← missam*)
133, 37 | till ← ill
135, 7 | nunnans ← nunnas
136, 4 | uppfinningsrike ← uppfinnigsrike
136, 6 | sexöresslant. ← sexöreslant.
137, 11 | Kätchen ← Käthen
138, 37 | hvilken ← hviken
139, 20 | uppställa ← uppställda
142, 12 | vän, ← vän
148, 21 | mannamod. ← manamod.
148, 22 | fru ← Fru
148, 27 | spis. ← spis
149, 3 | fru ← Fru
149, 12 | ramlade ← ramade
150, 33 | sydländskan ← sydlänskan
154, 7 | vid ← vidd
154, 21 | Bertilas ← Berttilas
155, 7 | 33 000. ← 33,000,
156, 28 | då en ny ← då en en ny
160, 28 | helgdagsaftonen ← heldagsaftonen
162, 1 | fot! ← fot! ..
168, 26 | bekänna, ← bekänna
169, 10 | ofvanför ← ovanför
171, 9 | Men, ← Men
172, 25 | soluppgången, ← solnedgången,
174, 18–19 | ungdomsstyrka. ← ungdomstyrka.
174, 25 | isskorpa ← iskorpa
175, 6 | studsa. ← studsa
175, 8 | Wernstedt. ← Wernstedt
175, 33 | Sveriges ← Sverges
175, 34 | Sveriges ← Sverges
177, 26 | Vid ← Wid
178, 26 | veden. ← veden
178, 33 | brännässla. ← brännässla“ ..
178, 38 | vilja. ← vilja
179, 12 | nu mera, ← numera,
180, 12 | skall, ← skall
180, 35 | till ← til
181, 5 | anlitades ← anlitas
182, 13 | ock ← och
183, 9 | finnas ← finnes
183, 19 | vanmakt. ← vannmakt.
185, 31 | – för ← för –
186, 5 | Nåväl, ← Nåvål,
187, 1 | återtog ← åsertog
188, 18 | om aftonen ← om en aftonen
189, 19 | honom ← honm
190, 16 | alltför väl ← alltförväl
191, 20 | Sanningen! ← Saningen!
191, 29 | abi! ← abi,
192, 5 | 14. ← 12.
192, 6 | morgon ← morgonen
192, 9–10 | utropade hon och [...] sjuknade hon plötsligt ← utropade hon plötsligt
192, 11 | hastigt ... ← hastigt .,.
192, 20 | jungfru, ← jungfru
192, 31 | tårarna ← tårararna
194, 25 | nöjd. ← nöjd
194, 30 | 15. ← 13.
195, 28 | mig ← dig
197, 19 | sydländska ← sydlänska
198, 1 | 16. ← 14.
198, 1 | Vatten. ← vatten.
198, 37 | gårdsfolket, ← gårdsfolket
199, 30 | fädernesland, ← fädersland,
199, 32 | återvända. ← återvända
201, 36 | betraktade ← betrakrade
Andra cykeln
Fjerde berättelsen. Rebell mot sin lycka
211, 16 | passade ← passade,
215, 35 | Christinas ← Kristinas
217, 5 | ögonblick! ← ögonblick?
219, 35 | abborre ← abbore
223, 10 | nyckfullt ← nyckfyllt
227, 22 | försedt ← förseddt
232, 24 | trollpacka, ← trollpacka
236, 19 | öfverstänkt ← öfverstänkte
239, 35 | häftigare, ← häfti tigare,
240, 34 | förgäfves: ← fögäfves:
243, 27 | fred. ← fred
244, 16 | Sinclairs ← Sinklairs
245, 32 | tappraste ← trappraste
245, 36 | hären ← ären
247, 9 | Ostpreussen. ← Ostpreussen
247, 9 | Schakalen ← Schakalen,
252, 4 | gevärsskott ← gevärskott
255, 1 | 8. ← 7.
256, 6 | armé ← armée
259, 21 | Wilna ← Vilna
261, 36 | öfverrumplades ← öfverumplades
264, 1 | 9. ← 8.
269, 28 | 10. ← 9.
272, 16 | lyckan? ← lyckan.
274, 16 | Odense, ← Odensee,
275, 11 | Christinas ← Kristinas
275, 37 | Norge ← Norige
280, 17 | sqvadronerna ← sqadronerna
281, 2 | Roskilde ← Roskild
Femte berättelsen. Hexan
287, 5 | jagt. ← Jagt.
294, 29 | prestfrun. ← Prestfrun.
295, 7 | men ← med
295, 26 | kungliga, det ← kungliga, voro det
298, 19 | fura; ← fura:
299, 2 | är det detsamma ← är detsamma
299, 11 | voro ← vore
301, 14 | Sveriges ← Sverges
301, 33 | mig. ← mig
305, 37 | säg ← Säg
311, 18 | ropade: ← ropade.
315, 3 | ha ← har
315, 4 | befolkade, ← befolkad,
316, 8 | blef ← blef,
318, 24 | andlige, ← adlige,
322, 24 | försök ← försökt
327, 32 | fattade ← fatade
330, 31 | Gezelii ← Gezellii
331, 9 | sorgdrägt. ← sorgdrägt
332, 17 | Svar. ← Svar,
332, 23 | Fråga. ← Fråga
335, 22 | trollqvinnan ← trollqvinnnn
335, 31 | Wallenius,*) ← Vallenius,*)
336, 10 | mist ← misst
336, 18 | Wallenii ← Vallenii
339, 20 | hans, ← hans
Sjette berättelsen. Majniemi slott
345, 10 | förr än nu, ← nu än förr,
347, 38 | Sveriges ← Sverges
348, 8 | pfaltzgrefvinnan ← pfatzgrefvinnan
348, 17 | slott. ← Slott.
350, 24 | bekantskap ← bekatskap
350, 27 | Pehr, ← Per,
351, 35 | reparerades, ← repererades,
352, 34 | Sofi ← Sofie
353, 10 | grefvinnan! ← grafvinnan!
354, 14 | Janssen ← Jansen
354, 27 | sällskapet. ← sällskapet,
355, 1 | Janssen ← Jansen
355, 27 | anspråkslösare ← anpråkslösare
356, 33 | 233, ← 233.
372, 7 | faror. ← Faror.
372, 31 | öfverensstämma ← öfverenstämma
373, 21 | Janssen, ← Jansen,
373, 34 | Janssen ← Jansen
374, 4 | tillskjuta ← tillkjuta
374, 11 | Janssen ← Jansen
374, 27 | Janssen ← Jansen
376, 9 | festen ← festen,
378, 31 | voro ← vore
379, 2 | en annan ← en och annan
384, 27 | Janssen ← Jansen
386, 27 | Neros ← Bobbos
389, 6 | f–n ← F–n
390, 3 | Janssen ← Jansen
391, 14 | belysning ← belysning,
392, 38 | Merkurius; ← merkurius;
393, 1 | Linderoth ← Linderot
394, 32 | papper. ← papper
396, 22 | hvars ← hvas
397, 4 | fordrar ← fordar
397, 16 | konungs ← koungs
399, 22 | Wachtmeistrar, ← Vachtmeistrar,
400, 4 | statshvälfningarna, ← statshvälfningar,
400, 24 | Gamla Carleby; ← Gamla-Carleby;
400, 25 | NyCarleby, ← Ny-Carleby,
401, 18 | Sveriges ← Sverges
405, 38 | mig ← mig,
409, 23 | befallningar ← befallninnar
412, 10 | fortfor: ← fortfor.
417, 6 | styrka. ← styrka,
421, 6 | gestalten var ← gestalvar
424, 18 | han ← hans
426, 13 | 1682 ← 1642
426, 20 | alarm ← allarm
426, 20 | inkomster ← inkomster,
426, 24 | borgarne, ← borgrarne,
427, 29 | han ej ← ej han
428, 30 | borgare ← horgare
429, 10 | sätt: ← sätt.
430, 9 | förekommande ← förekommade
433, 2 | rädd? ← rädd!
438, 3 | Michaëli ← michaëli
441, 19 | Janakkala ← Janakhala
441, 26 | NyCarleby ← Ny Carleby
442, 24 | andan ← anden
443, 9 | der ← dock
445, 30–31 | nöden på vapenmakt. ← nöden vapenmakt.
446, 24 | Gustaf ← Gusaf
446, 34 | tillstädes, ← tilltädes,
448, 13 | barndomshem. ← bardomshem.
448, 33 | denne ← han
455, 13 | slott. ← Slott.
457, 22 | exekutor ← exsekutor
457, 30 | exekutor ← exsekutor
459, 13 | några år förut ← några år
460, 31 | gevär. ← gevär
460, 37 | Och ← och
461, 18 | exekutiva ← exsekutiva
462, 2 | återstod ← återtod
462, 25 | hjerta ← bjerta
463, 7 | ring. ← Ring.
464, 25 | hon ... Jane ← hon. »Jane
466, 7 | och ← ocb
466, 18 | och ← oah
Tredje cykeln
Sjunde berättelsen. De blå
478, 27 | för mycket ← förmycket
480, 13 | ha ← har
481, 17 | Marlborough; ← Malborough;
485, 19 | anställd ← anstäld
487, 16 | antré ← antrè
487, 17 | iagh ← iag
487, 17 | mit ← mitt
487, 17 | utij ← uti
487, 20 | utav ← utaf
487, 21 | öfvr ← öfver
487, 22 | åm ← om
487, 22 | assamblé ← assamblè
487, 22 | vi ← vij
487, 24 | att ← ath
487, 25 | lüklijgen ← lücklijgen
487, 27 | underdånnijgste ← underdånijgste
487, 29 | dhen ← dhem
487, 32 | Sophie. ← Sophie,
488, 4 | iagh ← jagh
489, 6 | behag ← behag,
489, 22 | kanoner ← kanoncr
490, 30 | Återkommen ← Återkomne
491, 16 | likasom ← likascm
491, 20 | droppar. ← droppar,
491, 32 | fester. ← fester:
492, 22 | Tönningen, ← Tönningen
492, 34 | Birnau. ← Brinau.
493, 16 | Hård, ← Hård
493, 22 | långa, ← långa
493, 33 | Nej, ← Nej
496, 19 | bestods, ← bestods
496, 30 | naturmenniskan, ← naturmenniskan
497, 1 | allongeperuk, ← alongeperuk,
497, 1 | kronprins ← kronprins,
498, 38 | förakt. ← förakt-
499, 35 | spanskt ← Spanskt
502, 7 | excuse ← oxcuse
502, 32 | ärlig ← årlig
504, 37 | Rungsteds ← Rungstedts
505, 36 | Enerum, ← Enorum,
505, 36 | Rungsted ← Rognsted
506, 24 | och ← oeh
508, 15 | Åbolänningar ← Åleslänningar
509, 21 | man; ← man:
509, 32 | finnandes; ← flnnandes;
510, 15 | intet nu får se ← nu får se
510, 28 | tältet, ← tältet
510, 32 | rhenska ← rehnska
512, 8 | ni ← vi
512, 15 | folk?» ← folk»
513, 25 | Königsmark, ← Königsmak,
513, 29 | vore ← voro
513, 37 | palatser; ← palatser:
514, 6 | särdeles ← serdeles
516, 29 | Nordberg, ← Nordberg
517, 35 | och ← oeh
518, 2 | fullt ← fallt
519, 15 | uppträda, ← uppträder
519, 15 | XII:s ← XII-s
519, 25 | hänförelse ← hänförelser
519, 30 | barrskog. ← barrskog,
519, 32 | Grefvinnan, ← Grefvinnan
520, 22 | pfaltziska ← pfaltzsiska
522, 16 | snabbt, ← snabbt
522, 19 | tält, ← tällt,
523, 24 | de ← det
524, 8 | Wielopolski, ← Wieopolski,
524, 26 | säger att ← säger att han
527, 25 | vad ← hvad
529, 6 | bokstäfver ← bostäfver
529, 12 | stormning ← storming
530, 1 | och ← oeh
530, 22 | 25 ← 24
530, 26 | verlden, ← verlden:
531, 11 | här om ← här-om
532, 24 | flamma? ← !flamma?
533, 9 | Gösta, ← Götsta,
536, 2 | 1706». ← 1706»
536, 2 | Medaljen, ← Medaljen.
536, 11 | Marlborough, ← Malborough,
536, 37 | Flemming. ← Fleming.
537, 26 | hvars ← hvar
537, 30 | dem ← de
538, 2 | major. ← major
538, 31 | Och ← och
539, 16 | herrar, ← herrar
540, 15 | uppmärksamhet ← upppmärksamhet
541, 6 | Flemming, ← Fleming,
541, 7 | oss, ← oss.
542, 2 | gewinnt ← gevinnt
542, 27 | Flemmings ← Flemings
543, 20 | men aldrig ← menaldrig
544, 5 | nådige herre säga ← nådige säga
544, 9 | Holofzin ← Holofzin:
544, 21 | afträda. ← afträda
544, 34 | går ← gå
545, 17 | Lewenhaupts ← Levenhaupts
545, 38 | morgon! ← morgon?
548, 17 | marsch ← march
548, 29 | gingo», ← gingo.»
Åttonde berättelsen. Flyktingen
552, 37 | lägga ← ägga
553, 8 | alltför ← allför
554, 9 | okufvelig, ← okufvelig.
554, 26 | bedragen ← bedragne
555, 7 | excellens ← excellens’
556, 32 | ha ← har
556, 32 | bli ← blir
559, 12 | magnificence, ← magnificense,
559, 30 | Peldan, ← Peldane,
561, 22 | kroppsstyrka, ← kroppstyrka,
567, 2 | våld. ← våld
568, 14 | resten. ← resten
568, 26 | åkrar. ← åkrar
569, 26 | Gamla ← gamla
570, 38 | kanondundret ← kanondundret,
570, 38 | Wiborg, ← Wiborg
572, 20 | landet. ← landet
574, 31 | dig, ← dig!
578, 12 | ditsläpade ← ditsläpande
578, 24 | Lewenhaupt ← Levenhaupt
584, 33 | Storkyro, ← Stokyrro,
585, 16 | sig. ← sig!
585, 36 | återtåg ← återtåg,
589, 34 | det vi ← det de vi
591, 17 | kny ← gny
592, 25 | steg, ← steg
593, 4 | gåfvo ← gaf
594, 3 | som ← sam
595, 31 | czaren! ← Czaren!
596, 32 | kosackerne ← kossackerne
597, 11 | tredje, ← tredje
597, 13 | raseri. ← raseri
597, 34 | sadeln ← sadel
598, 27 | eldsvåda ← eldvåda
599, 13 | Pehr, ← Per,
600, 14 | dem i stora ← dem stora
608, 6 | Hvarom ← hvarom
608, 8 | Pehr. ← Pehr!
612, 38 | kosackerne ← kossackerne
613, 32 | svenskas.» ← svenskas»
614, 11 | officerarne ← offlcerarne
615, 20 | skramla ← skramlar
Nionde berättelsen. Skuggan af ett namn
617, 3 | fältskärns ← föltskärns
617, 11 | gestalt, ← gcstalt,
617, 15 | hopkrympta ← hopkrymta
620, 7 | som d–n ← som – d–n
621, 9 | ämnar ← änmar
621, 22 | görningen, ← görningan,
621, 29 | svarade ← svavade
622, 7 | vice ← vise
623, 12 | Leijonmarck, ← Leijonmark,
623, 20 | Leijonmarck ← Leijonmark
623, 26 | Leijonmarck ← Leijonmark
623, 37 | Leijonmarck, ← Leijonmark,
624, 1 | läppar. ← läppar
624, 2 | han, höjande ← han – höjande
624, 2 | uppmärksamma, – de ← uppmärksamma – »de
624, 10 | framgång, ← framgång
624, 35 | Leijonmarck. ← Leijonmark.
625, 5 | Lewenhaupt. ← Levenhaupt.
626, 7 | Leijonmarck ← Leijonmark
626, 30 | befordran ← befodran
626, 37 | han, ← han
627, 19 | partimännen, ← partimännnen,
636, 31 | aristokraten ← aristokratien
639, 23 | att ← ett
639, 26 | derinne. ← derinne
639, 37 | Rhenfelt! ← Rehnfelt!
640, 2 | Rhenfelts ← Rehnfelts
642, 16 | excellens’ ← exellens
643, 20 | enthusiasm. ← enthusiasm
645, 19 | slag; ← slag
645, 26 | Rhenfelt ← Rehnfelt
645, 30 | märkbar ← märbar
646, 5 | rättfram ← rätt fram
646, 22 | undsättning. ← undsättning,
646, 29 | Westerbotten. ← Vesterbotten.
647, 8 | bord ... ← bord .,.
648, 16 | excellens ← exeellens
648, 23 | låte ← låter
649, 8 | enskildheterna ← enskildtheternas
651, 19 | sinsemellan ← sinsemellen
652, 7 | Clissow, ← Clissov,
654, 1 | »Würgen ← »Vürgen
657, 2 | för väl, ← förväl,
657, 9 | Leijonmarck ← Leijonmark
658, 5 | möjligt, ← möjligt
658, 25 | Demotika ← Demotica
659, 3 | tillhopa, ← tillhopa.
659, 19 | Leijonmarck ← Leijonmark
660, 1 | galenskap? ← galenskap.
661, 16 | landvindar, ← landvindar
662, 26 | Det ← Der
662, 35 | finns ← fins
662, 37 | finns ← fins
663, 19 | kosacker, ← kossacker,
665, 9 | för väl ← förväl
666, 15 | man ← men
667, 38 | klättrade ← klättra
668, 7 | Bassewitz ← Bassevitz
669, 8 | upp! ← upp?
670, 21 | finns ← fins
670, 27 | förskräckelse. ← förskäckelse.
671, 29 | Westerbotten, ← Vesterbotten,
671, 31 | Westerbotten ← Veterbotten
671, 34 | kosacker ← kossacker
673, 5 | Westerbotten ← Vesterbotten
674, 27 | eder ← der
675, 12 | Gamla Carleby, ← GamlaCarleby,
675, 14 | svenska ← Svenska
675, 16 | Gamla Carleby. ← GamlaCarleby.
675, 25 | Gamla Carleby ← GamlaCarleby
676, 37 | emot ← emo
677, 18 | fodrade ← fordrade
677, 34 | cykeln, sid. ← cykeln, svenska upplagan sid.
682, 38 | rodnaden ← rodnanden
682, 38 | åter ← å er
683, 19 | väl ... ← väl ,..
684, 8 | törst. ← törst
684, 9 | Kivekät, ← Kivikät,
690, 36 | Görtz ← Goertz
691, 29 | fruntimmer ← fruntimmer,
691, 30 | grefve. ← grefve
692, 36 | funnos ← fannos
694, 37 | fruntimren. ← fruntimmren.
695, 5 | tänderna, ← tänderma,
696, 17 | Militäretiketten ← Militärettiketten
699, 4 | återställa ← åtetställa
699, 10–11 | kosackernes ← kossackernes
700, 4 | fångenskapen. ← fångenskaskapen.
700, 14 | Norge ← Norige
703, 19 | grefvinnan ← grefvinran
703, 21 | Torsten, ← Torsten.
705, 2 | Norge ← Norige
705, 11 | Norges ← Noriges
706, 4 | Norge. ← Norige.
707, 27 | Norges ← Noriges
708, 8 | utmattade i snön ← utmattade snön
709, 18 | mycket ← myckat
709, 23 | norska ← norrska
709, 38 | Norge. ← Norrige.
710, 3 | Norge ← Norige
Fjerde cykeln
Tionde berättelsen. Ödemarkernas vår
717, 36 | häfdatecknare, ← häfdatecknare
718, 33 | stark ← stark,
720, 4 | NyCarleby ← Ny-Carleby
720, 7 | kosackerne; ← kossackerne;
720, 32 | jättefolket ← Jättefolket
723, 18 | Nystad, ← Nystad.
723, 22 | Sveriges ← Sverges
730, 12 | kommando, ← kommande,
730, 17 | kivekät, ← kivikät,
731, 1 | Emellertid ← Emelertid
734, 36 | han. ← han,
734, 38 | vara ← var
735, 16 | hufvudet, ← hufvudet
736, 21 | utom ← utan
737, 13 | stöd? ← stöd.
737, 29 | raseri? ← raseri.
738, 7 | der ← det
740, 17 | Pehrson ← Pehrsson
741, 21 | Schmidtfelt ← Schmidtfeld
741, 26 | besoffen im ← besoffenim
742, 7 | Burchard ← Burchhard
742, 35 | oskadligt, ← oskadlig,
743, 21 | Schmidtfelts ← Schmidtfelds
743, 35 | folket ← fölket
744, 3 | välmenande ← välmenade
744, 12 | starkt ← stark
744, 13 | samhällsskicket, ← samhälsskicket,
744, 37–38 | omhänderhafda ← om händerhafda
745, 13 | Ahlgren, ← Ahlgren
745, 14 | Laihela, ← Laihela
745, 22 | nemligen ← nemlingen
747, 12 | Marie ← Maria
748, 2 | värdelösa ← värdeslösa
748, 12 | Väggarne ← Wäggarne
749, 4 | Norge, ← Norige,
749, 5 | andre, ← andre
749, 27 | Sparrfelt: ← Sparrfelt;
750, 29 | smärta, ← smärta
753, 33 | syskon, ← syskon
754, 22 | Marie ← Maria
754, 24 | tillhjelp ← tillhjelp,
754, 30 | Oravais, ← Orawais,
754, 30 | Marie ← Maria
755, 9 | Loilax) ← Lojlax)
755, 10 | NyCarleby ← Ny-Carleby
755, 22 | Marie ← Maria
755, 27 | Marie, ← Maria,
755, 34 | mig, ← mig
756, 3 | blänkte, ← blänkte
756, 3 | Maries ← Marias
756, 8 | Loilax. ← Lojlax.
756, 9 | NyCarleby, ← Ny-Carleby,
756, 10 | 1714 ← 1714,
756, 18 | NyCarleby ← Ny-Carleby
756, 34 | Loilax ← Lojlax
757, 4 | Marie ← Maria
757, 5 | Loilax ← Lojlax
757, 9 | Loilax ← Lojlax
757, 12 | Marie ← Maria
757, 19 | Loilax. ← Lojlax.
757, 30 | Loilax ← Lojlax
758, 17 | Loilax. ← Lojlax.
758, 33 | Loilax ← Lojlax
759, 12 | Marie ← Maria
759, 14 | Marie ← Maria
759, 20 | Marie ← Maria
759, 25 | Marie ← Maria
759, 28 | Marie? ← Maria?
759, 37 | Maries ← Marias
760, 9 | Marie. ← Maria.
760, 11 | NyCarleby ← Ny Carleby
760, 26 | Loilax, ← Lojlax,
760, 31 | NyCarleby ← Ny-Carleby
761, 35 | Loilax. ← Lojlax.
763, 10 | Maries ← Marias
763, 37 | Marie, ← Maria,
764, 23 | mållös ← mållås
764, 30 | Marie! ← Maria!
764, 30 | hafva ← hatva
764, 30 | Marie? ← Maria?
764, 34 | dabei. ← dabei,
764, 34 | marsch ← march
765, 2 | vid ← vjd
765, 8 | silkesstrumporna ← silkesstrumperna
765, 15 | excellens’ ← exellens’
765, 21 | rojalist ... ← rojalist – – – –
765, 32 | NyCarleby ← Ny Carleby
766, 10 | mörknade. ← mörknade:
767, 8 | legitima ← legitime
768, 6 | Bertelsköld. ← Bertelskiöld.
768, 21 | botpredikant. ← hofpredikant.
770, 10 | hela ← heta
770, 30 | föredrager ← fördrager
771, 34 | skämta ... ← skämta – – –
772, 25 | en ← cn
772, 37 | Er ← Ers
773, 18 | lemnade ← lemnnde
774, 2 | infinna ← inflnna
776, 4 | färden. ← färden,
777, 19 | Marie, ← Maria,
777, 21 | Marie ← Maria
777, 32 | tillbaka ← tillbakal
777, 34 | Till ← Tilt
777, 34 | gått ← gåts
777, 35 | Elias ← Elia
778, 4 | matsäck, ← matsäck.
778, 27 | Maries ← Marias
779, 1 | öken, ← öcken,
779, 32 | Marie ← Maria
781, 20 | uppvuxit ← uppuxit
782, 20 | rådet, ← rådet;
784, 10 | alltid, ← alltid
785, 6 | purpursammets-fåtöljen. ← purpursammets fåtöljen.
786, 37 | sire! ← sir!
787, 5 | det, ← det
787, 38 | sjelfbeherrskning: ← sjelfbeherrskning;
791, 23 | NyCarleby ← Ny-Carleby
792, 3 | Brita, ← Lena,
792, 5 | Marie ← Maria
792, 13 | Marie ← Maria
792, 25 | Marie ← Maria
792, 25 | kommo ← komma
792, 29 | Marie, ← Maria,
793, 3 | NyCarleby, ← Ny-Carleby,
793, 6 | freden, ← freden
793, 26 | Marie ← Maria
793, 27 | ni, ← ni
794, 7 | Marie ← Maria
794, 9 | Marie, ← Maria,
794, 20 | försvunnit, ← försvunnit.
Elfte berättelsen. Borgarekungen
795, 19 | Loilax ← Lojlax
798, 14 | Fredrik ← Fredriks
800, 21 | åldern, ← åldern;
803, 9 | hallon- ← hallon
804, 20 | kristne. ← kristne,
806, 26 | är ← år
807, 19 | fjorton, ← fjorton
807, 20 | gräns; ← gräns:
807, 30 | somrar, ← somrar.
809, 16 | utropade ← utropadc
810, 5 | ord, ← ord
810, 9 | Eugènes ← Eugéns
811, 20 | krig. ← krig?
811, 35 | Jakobstad. ← Jakobsstad.
811, 36–37 | possessioner ← posessioner
812, 2 | nämnde ← nämde
812, 31 | personer ← personor
813, 22 | revange. ← revange
814, 2 | préfererar ← préferar
817, 5 | gård? ← gård.
818, 13 | NyCarleby, ← Ny-Carleby,
818, 35 | attackerat ← atackerat
819, 22 | attackerar ← attackarerar
820, 38 | Öfverallt ← Ötverallt
821, 22 | storstöflar ← storstöflor
825, 9 | våraftonen. ← vår-aftonen.
826, 19 | försvinnande, ← förvinnande,
829, 7 | åtanken ← åtankan
829, 10 | Victor ← Viktor
830, 11 | visste ← viste
831, 8 | det, ← det.
831, 38 | gick ← gisk
832, 12 | ängarna, ← ängarna
832, 15 | mjuka, ← mjuka
834, 21 | Uhu ← Uhn
835, 20 | farhågor. ← farhågor
836, 2 | efter ← efter,
837, 16 | lefvande varelse, ← lcfvande vsrelse,
837, 33 | eldens ← elden
838, 4 | Ariadnes ← Åriadnes
838, 8 | hårdt ← hördt
847, 37 | sidan. ← sidan
849, 14 | sig så ← sig såg så
851, 14 | jättekumlet, ← jettekumlet,
851, 32 | vara? ← vara.
851, 38 | galgfågel, ← galgfogel,
853, 8 | »Gråjackan» ← »gråjackan»
853, 32 | Gråjackan, ← gråjackan,
855, 28 | Sverige ← Sverge
855, 29 | Marie ← Maria
856, 3 | det ← de
856, 11 | håle ← håla
856, 37 | kommo ← komma
857, 10 | Gråjackan ← gråjackan
862, 26 | fin ← fln
862, 30 | kalla ← kalla,
864, 6 | frågar: ← frågar
864, 12 | ni, ← ni
865, 22 | älskvärde ← älskvärdige
866, 19 | skeppsvarf ← skeppshvarf
866, 23 | någon gång ← någång
868, 28 | Var ← War
869, 2 | fötter, och båda, dame ← fötter, dame
869, 32 | Lillkyro ← Lillkyrko
870, 6 | gratie?» ← gratie.»
873, 4 | välsigne ← välsigna
873, 26 | artig ← artig,
876, 3 | samlingen. ← samlingen,
876, 34 | banken. ← banken,
877, 32 | excellens ← ezcellens
878, 6 | excellens ← excellence
880, 29–30 | redan i yttre rummet. Men Lovisa var försvunnen. ← redan försvunnen.
880, 31 | rummet, ← rummet;
882, 32 | kungen, eller ← kungen eller,
884, 38 | maskraderna ← makraderna
885, 10 | trymåerna, ← trymåerna
885, 38 | gunstlingen, ← gunstligen,
888, 1 | bort! ← bort?
888, 6 | Masken! ← Masken
890, 16 | kosacker, ← kossacker,
890, 30 | kosackerna ← kossackerna
891, 5 | hågkomster, ← hogkomster,
891, 16 | mig? ← mig.
893, 27 | kammarkollegium, ← kommarkollegium,
893, 37 | spejaren ← spejaran
896, 24 | blick ← blickar
898, 11 | barn, ← barn.
898, 28 | 354. ← 355.
899, 14 | försigtigt. ← fötsigtigt.
900, 14 | upplystes ← upplystos
902, 7 | alldeles ← alldelcs
909, 29 | Bevare ← Bevara
912, 17 | andra ← andrt
913, 29 | hvilken ← hvilket
914, 8 | fäderneslandets ← fåderneslandets
914, 31 | dessa ← dess
915, 7 | fältherresnillet, ← fältherrresnillet,
915, 8 | Lewenhaupt ← Levenhaupt
917, 12 | till ← til
917, 29 | Horn återvände, ← Horn, återvände
918, 27 | skickades förbud nedåt ← skickades nedåt
920, 23 | sparat åt Ester ← sparat Ester
921, 8 | enkla, ← enkla
921, 18 | mödernegods ← mödernegods.
922, 14 | rättare, ← rätfare,
923, 2 | håret ← håren
923, 15 | älskvärda, ← älsvärda,
923, 24 | brud ← hrud
923, 31 | grefvinnan ← grefvinnans
924, 6 | sig ← dig
925, 2 | ansvar? ← ansvar.
925, 21 | desinteresserad, ← dessintereserad,
926, 22 | då. ← då?
926, 36 | Nåväl? ← Nåväl.
930, 25 | med ← mot
930, 35 | ord! ← ord?
931, 24 | Norge; ← Norige;
933, 14 | Liewen; ← Lieven;
937, 35 | hviskade: ← hviskade;
937, 38 | lång, ← lång
938, 35 | förvåning ← förvåning,
939, 36 | alltnog, ← alltnog
940, 15 | inträda ← inträdda
940, 35 | förut. ← förtut.
941, 12 | och ← oeh
942, 26 | veknade ← vaknade
942, 30 | stolta, ← stolta
945, 14 | Norge, ← Norige,
945, 25 | dotter! ← ddotter!
945, 27 | Norges ← Noriges
946, 3 | fjällar ← fjeller
947, 2 | anmälde, ← anmälda,
947, 3 | baron ← Baron
947, 31 | hemställer ← hemställar
948, 18 | hånat ← hånadt
950, 19 | afbrutet. ← oafbrutet.
952, 38 | ut med ← utmed
955, 9 | borgarne ← borgrarne
Tolfte berättelsen. Prinsessan af Wasa
957, 2–26 | – Anne Charlotte! [...] 1808 års krig. ← [saknas]
958, 16 | annat ← anoat
958, 18 | Stockholm, ← Stockhom,
961, 17 | Anne ← Anna
962, 4–5 | barndomsminnen, ← barndomsminnnen,
962, 16 | räckte ← räcktc
962, 19 | regementet. ← regimentet.
965, 1 | låt ← lät
967, 16 | Löfvings ← Löwings
968, 13 | jag, ← jag
969, 25 | du. ← du,
970, 5 | Linnæus. ← Linnæus
970, 20 | berömd ← bcrömd
973, 17 | Erika ← Erica
974, 29 | seder, ← seder
977, 20 | Wien, ← Wien
978, 16 | gerna ← gernat
980, 3 | påskrifvet ← påskrifvit
981, 31 | vård; ← vård!
987, 4 | convolvulus ← convulvulus
988, 31 | Christinas ← Kristinas
991, 11 | förmaningar ← förmaningar,
992, 8 | hjelper ← hjelpar
992, 32 | halten. ← Halten.
994, 1 | förstår, ← förstår
994, 37 | drottning ← Drottning
995, 5 | hyn ← hon
997, 3 | att ← stt
1002, 19 | convolvulus ← convolvolus
1005, 21 | kammartjenaren ← kammartjenarnn
1007, 14 | vapen ← vapen,
1008, 15 | Pehrson, ← Pehrsson,
1008, 20 | vackra ← vaekra
1008, 28 | åhörare ← åhörare,
1011, 6 | lycka ← lyeka
1011, 24 | Erika ← Erica
1011, 34 | för mycket ← förmycket
1012, 33 | öfverlästa, ← öfverlästa
1013, 23 | dansörerna ← dansöserna
1018, 36 | för mycket ← förmycket
1018, 38 | sjelf, ← sjelf
1019, 7 | medbrottsling, ← medbrottsling
1021, 17 | Riddarholmen? ← Riddarholmen.
1022, 20 | talade ← talede
1022, 29 | denne ← denna
1026, 16 | slägte, ← slägte
1026, 22 | stiltje: ← stiltje;
1029, 23 | Gasten ← gasten
1030, 31 | förlig, ← förlig
1031, 24 | laddat ← laddadt
1032, 28 | Westerbotten, ← Vesterbotten,
1035, 28 | Lochteå ← Lockteå
1036, 21 | taratantara ← tarantantera
1052, 10 | stilla, ← stilla
1053, 27–28 | riksdagsmannen ← riksdagsmannon
1055, 30 | krångel? ← krångel.
1056, 25 | Eugène ← Eugén
1056, 32 | vore ← voro
1056, 34 | Istvan ← Istwan
1056, 35 | Istvan, ← Istwan,
1056, 36 | Istvan, ← Istwan,
1057, 4 | Istvan, ← Istwan,
1058, 36 | min. ← mig.
1059, 30 | storskrytare, ← storskrytare
1060, 25 | Kornhamnstorg. ← Kornhamstorg.
1061, 1 | Gasten ← gasten
1061, 21 | det! ← det:
1062, 24 | Larsson. ← Lars on.
1063, 4 | Ingenting, ← Ingenting
1063, 18 | trasa – eller ← trasa eller
1065, 18 | man ← man,
1065, 22 | staden. ← staden,
1065, 32 | sin, ← sin
1066, 19 | vexel, ← vexel
1066, 27 | blifva ← b ifva
1066, 28 | bön. ← bön
1066, 31 | hvartill ← hvartil
1067, 1 | innan jag ← innanjag
1067, 7 | den ← den.
1067, 36 | fuktades, ← fuktafies,
1071, 2 | jag, ← jag
1071, 5 | hårda, ← hårda
1071, 18 | Istvan. ← Istwan.
1072, 28 | springa? ← springa.
1079, 35 | durkdrifna ← durckdrifna
1082, 22 | Taflan ← Täflan
1082, 29 | sirar ← firar
1084, 22 | helsade ← helsado
1086, 13 | fortfor: ← fortfor?
1087, 9 | föll ← för
1087, 20 | öfverlästa, långa, ← öfverlästa långa
1087, 37 | sig ← sig,
1088, 30 | förmåga att, ← förmåga, att
1090, 9 | fadren, ← fadren
1091, 9 | streck, ← streck
1092, 3 | Istvan? ← Istwan?
1094, 28 | färskaste, ← färskaste
1096, 6 | Arelius ← Aurelius
1096, 35 | Istvan, ← Istwan,
1097, 13 | fena ← sena
1097, 28 | olyckligtvis ← olyckligtsvis
1097, 33 | promenera – och sätt ← promenera och sätt
1097, 38 | Istvan ← Istwan
1098, 18 | Istvan ← Istwan
1098, 20 | Istvans ← Istwans
1099, 2 | blickar, ← blickar
1099, 8 | Istvan ← Istwan
1099, 34 | ensamt, ← ensamt
1101, 3 | hand, ← hand
1101, 27 | har ← hade
1103, 12 | vet ... ← vet –
1103, 33 | hvilken ← hv lken
1103, 38 | gång? ← gång.
1106, 23 | honom ... ← honom –
1107, 9 | gifva ← g fva
1107, 24 | tårar, ← tårar
1109, 9 | på, ← på
1110, 5 | och ← osh
1113, 4 | Erika ← Erica
1113, 24 | att ← attt
1114, 6 | grefvinna, ← grcfvinna,
1114, 23 | som ← om
1116, 20 | herrar ← herrnr
1117, 2 | gestalt ← gestalt,
1118, 20 | en ← cn
1121, 17 | skulle låta mata ← skulle mata
1121, 32 | som ← tom
1123, 25 | westfaliska ← vestfaliska
1123, 36 | nedifrån, ← nedifrån
1124, 1 | långa, ← långa
1126, 7 | förkunnade, ← förkunnade
1126, 25 | beskref ← heskref
1128, 27 | Istvan. ← Istwan.
1130, 1 | Apropos, ← Åpropos,
1131, 9 | NyCarleby, ← Ny-Carleby,
1132, 30 | stärcka. ← stärcka
1132, 31 | O. s. v. ← o. s. v.
1133, 12 | NyCarleby ← Ny-Carleby
1134, 26 | svida. ← svida..
1136, 25 | borgarekungen ← bcrgarekungen
1136, 26 | sega ← sena
1137, 28 | fullkomligt ← fullkemligt
1138, 4 | används, ← användts,
1138, 29 | kärlek, ← kärlek.
1138, 36 | Pehrson ← Pehrsson
1138, 36 | Loilax ← Lojlaks
1139, 3 | Erika ← Erica
1139, 9 | Erika ← Erica
1139, 26 | Pehrsönerne ← Pehrssönerne
1139, 34 | Erika ← Erica
Femte cykeln
Trettonde berättelsen. Fritänkaren
1147, 23 | Sveriges ← Sverges
1147, 28 | Sveriges ← Sverges
1147, 29 | kungamakt, ← kungamagt,
1148, 11 | hur, ← hur’,
1150, 6 | huru ← huru:
1155, 20 | derifrån, ← derifrån
1157, 26 | hand ← hand,
1157, 28 | Rosemaj! ← Rose Maj!
1157, 32 | beundran ← beundran,
1157, 36 | kuporna. ← kuporna
1158, 5 | utropar ← utropade
1158, 12 | Sveriges ← Sverges
1159, 2 | opificiaria ← optificiaria
1159, 12 | Sverige ← Sverge
1160, 31 | förträffligt ← förträflligt
1163, 14 | säger ej: ← säger: ej
1163, 24 | då? ← då!
1165, 9 | Victor ← Viktor
1168, 13 | kamreraren. ← kamereraren.
1171, 10 | förmodligen ← förmodigen
1171, 29 | trodde sig vara ← trodde vara
1172, 20 | Mennander ← Menander
1172, 22 | Mennanders ← Menanders
1173, 5 | tänkare. ← tänkare
1173, 23 | rerum ← reum
1173, 36 | Må väl, studera! ← [saknas]
1176, 36 | i de hemliga konsterna ← i hemliga konsterna
1178, 6 | förblifva ← blifva
1178, 12 | doktorn ← docktorn
1178, 32 | han ← hans
1178, 32 | Hans ← Han
1181, 13 | verldsalltet. ← verldsaltet.
1182, 27–38 | Paul sönderslog degeln. […] de vises sten! ← [saknas]
1184, 22 | Willmanstrand, ← Wilmanstrand,
1186, 9 | skall ← kall
1190, 6 | uttryck ← uttryck,
1190, 34 | drängkammaren; ← drängkammaren:
1192, 36 | skryt af ← skryt i af
1193, 24 | alldeles ← aldeles
1194, 8 | dukaten, ← dukaten.
1194, 37 | guldfabrikation. ← guldfabrikation,
1197, 36 | till hälften skämtsama, ← [saknas]
1198, 4 | Seléen ← Seleen
1198, 20 | Justander ← Juslander
1198, 28 | Clewberg. ← Clevberg.
1198, 32 | framställning ← framställnig
1201, 32 | idé ← ide
1206, 20 | ... et pereat ← ... pereat
1206, 23 | var ← vara
1206, 29 | betala ← oetala
1207, 24 | spektakel. ← spektakel
1208, 20 | stycke ← styeke
1209, 22 | fortfor ← fortfort
1209, 30 | for ← för
1215, 31 | blink ← blick
1216, 11 | skänks? ← skänks!
1216, 37 | flaska, ← flaska.
1218, 20–21 | döden skall löst varda, och edert aftal med ← [saknas]
1219, 25 | klara ← svarta
1220, 13 | såsom med ett kläde, ← såsom ett kläde,
1220, 16 | bergen, ← bergen
1223, 31 | Clewberg, ← Clevberg,
1223, 35 | de. ← de
1225, 30 | bestämdt. ← bestämdt?
Fjortonde berättelsen. Aftonstormar
1230, 13 | 33 ← 23
1230, 25 | dess ← dessa
1230, 32 | façader, ← facader,
1233, 15 | drängen. ← drängen
1247, 30 | lugn? ← lugn!
1249, 33 | der. ← der,
1251, 15 | ögonblick! ← ögonblik!
1251, 17 | 7. ← 8.
1252, 23 | antydde ← antyddde
1253, 23 | honom; ← honom:
1257, 24 | trapporna? ← trapporna!
1264, 23 | frågar, ← frågar.
1265, 24 | spelman? ← spelman.
1269, 3 | helsa. ← hela.
1269, 27 | och jag är, ← och är,
1269, 33 | Kom, ← Kom
1273, 10 | tron! ← tron?
1273, 29 | mamma? ← mamma!
1275, 26 | plantor ← plantor.
1276, 3 | befallning. ← befallning
1279, 26 | ordlös ← ordlös,
1280, 1 | förgjorder! ← förgjorder?
1280, 18 | sad’ ← sad
1281, 35 | mor? ← mor!
1281, 37 | Men ← Men,
1282, 21 | bibehålla ← bihehålla
1285, 25 | tillika? ← tillika.
1286, 14 | mor! ← mor?
1286, 20 | hvilken ← hviken
1289, 20 | alltmera ← allmera
1290, 33 | Carnall ← Caruall
1290, 36 | Sprengtporten ← Sprengtporten,
1290, 37 | Cederskjöld, ← Cedcrskjöld,
1290, 38 | Benzelstjerna. ← Bentzelstjerna.
1291, 34 | det, ← det;
1298, 7 | sina ← deras
1298, 24 | Larsson ← Larssen
1304, 10 | tillräckligt? ← tillräckligt!
1306, 1 | förfinade ← förfinande
1306, 13 | sådana likt citroner ← sådana citroner
1307, 1 | Botten» ← Botten»,
1307, 13 | få ← får
1308, 15 | Jag ← jag
1310, 17 | lycka. ← lycka
1310, 28 | dödlige, ← dödlige
1311, 30 | 24. ← 24
1312, 29 | henne. ← henne
1314, 22 | vårt ← vårt vårt
1315, 12 | som genom ett ← som ett
1316, 17 | af en Nero, ← af Nero,
1319, 24 | noggranna ← nogranna
1319, 35 | Vera: ← Vera ...
1321, 29 | Stockholm? ← Stockholm.
1322, 27 | Ekolsund. ← Ekolssund.
1324, 28 | Vänta ← Vänta,
1326, 6 | riksrådet ← riksrådet,
1326, 27 | närvarande ← nävarande
1327, 5 | kallande ← kallade
1327, 9 | Botten. ← botten.
1327, 14 | fyra. ← fyra).
1327, 34 | ihåg ← ihog
1328, 4 | Han har, ← Han, har
1331, 17 | Bernhard ← Bernhurd
1336, 13 | meg, ← meg
1337, 15 | hit! ← hit;
1338, 10 | gjort ← gjor
1341, 9–10 | sönderkrossande ← sönderkrossande,
Femtonde berättelsen. Morgonljusning
1347, 2 | maka, ← maka
1347, 33 | fältskärn. ← fältskärn,
1353, 18 | möda? ← möda.
1354, 26 | verldsalltet. ← verldsaltet.
1357, 33 | älskling, ← älskning,
1364, 10 | klippingen ← klippningen
1366, 30 | redd? ← redd.
1368, 33 | männen, ← männen
1370, 2 | som om ingenting ← som ingenting
1370, 32 | vilja ← vilja,
1371, 5 | ut, ← ut;
1373, 2 | hans ← han
1374, 8 | anförtro ← anörtro
1376, 29 | knallen ← knalln
1378, 29 | Skeppsbron ← skeppsbron
1381, 26 | er. ← er?
1382, 21 | Söder ← söder
1384, 14 | forsande ← forssande
1392, 3 | genmälde ← gemälde
1392, 13 | kanslipresidenten ← kanslipresidenton
1395, 1 | blomdoft; ← blomdoft:
1396, 4 | sig ← sig,
1400, 1 | kiselstenar; ← kiselstenar:
1400, 5 | XII; ← XII,
1400, 20 | konungen. ← konungen,
1403, 21 | Botten». ← botten».
1408, 18 | ville ← vill
1410, 10 | excellens ← Excellens
1410, 18 | yngling. ← yngling,
1410, 31 | dessutom, ← dess utom,
1424, 25 | namn. ← Namn.
1427, 15 | stadfästelse. ← stadfästelse,
1427, 33 | hunnit ← hunnnit
1429, 32 | gräsand? ← gräsand.
1433, 4 | generalen ← generaln
1434, 36 | det? ← detta?
1440, 35 | händelserna ← hädelserna
1442, 8 | se ← se,
1442, 10 | österns ← östers
1444, 16 | blick. ← blick
1445, 16 | barn, ← barn
1445, 18 | melodi ← melodi,
1446, 7 | herrskapet, ← herrskapet
1447, 9 | ljus. ← ljus,

Förkortningar i redaktionella texter

d. | död
eg. | egentligen
f. | 1) följande sida, 2) född
ff. | de två följande sidorna
HLS | Historiska och litteraturhistoriska studier
HT | Helsingfors Tidningar
illustr. | illustrerad av
kap. | kapitel, kapitlet
koll.ex. | kollationeringsexemplar
NB | Nationalbiblioteket (Helsingfors)
orig. | original, -et
r. | rad
SAOB | Svenska Akademiens ordbok
SAOL | Svenska Akademiens ordlista
SKS | Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
SKST | Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia
SLS | Svenska litteratursällskapet i Finland
sp. | spalt, -erna
SS | Samlade Skrifter
SSLS | Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland
UB | Universitetsbiblioteket (Helsingfors)
WSOY | Werner Söderström Osakeyhtiö
ZTS | Zacharias Topelius Skrifter
ÅT | Åbo Tidningar
övers. | översatt av, översättning

Språk förkortas som i Svensk ordbok utgiven av Svenska Akademien (2009) och bibelböcker på gängse sätt.

Noter

1 Se förtydligandet av kollationeringsformeln i Topelius, Hertiginnan af Finland och andra historiska noveller, ZTS V, s. 327.

2 Det är fråga om femte och sjunde upplagan av cyklerna 1–3 samt andra och fjärde upplagan av cyklerna 4–5.

3 I frakturstilen i Helsingfors Tidningar är trycktypen för »I» och »J» den samma. Åtminstone i manuskripten till föreläsningarna i geografi och historia skriver Topelius pronomenet »I» (se t.ex. föreläsningen 27/10 1863, s. 130, ZTS XV).

4 Se inledningen, avsnittet »Bokupplagorna under 1800-talet», s. LVI ff. Av sättningsfelen att döma i förstaupplagan av femte cykeln var Topelius påstådda korrekturläsning av den inte särskilt noggrann.

5 Talen representerar antalet kodade varianter. Endast grundtexten av förstaupplagan är fullständigt kollationerad, vilket innebär att fel som eventuellt har uppstått vid maskinläsningen (OCR) av de andra textvittnena kan föranleda marginell missvisning i antalet varianter.

6 Magnus Nylund, »Textkritisk redogörelse», ZTS XVII, s. 498. Rättstavningsdebatten inleddes i Sverige 1869 och resulterade i flera stavningsreformer under de följande fyra decennierna (Carl Ivar Ståhle, »Det nordiska rättstavningsmötet 1869 och hundra års svensk rättstavning» 1969, s. 2–8).

7 Se inledningen, avsnittet »Bokupplagorna under 1800-talet», s. LVII f. och Pia Forssell, »Fältskärns förvandlingar» 2009, s. 128.

Källor och litteratur

Förkortningar, se s. 1487.

Källor

Helsingfors

Nationalbiblioteket

Zacharias Topelius arkiv (Topeliussamlingen), NB Coll. 244

244.100 Brev från Emilie Topelius

244.111 »Hans Kongliga Majestäts Suite under resan genom Finland 1752, om sommaren»

244.137 »Finlands krönika»

Universitetsbibliotekets tjänstearkiv

Ba 5.1.1 Utlånings Bok 1850–1858

Svenska litteratursällskapet i Finland, Topeliusredaktionen

Utskrift av Museiverkets förteckning över Topelius boksamling

Elektroniska resurser

Bibliothèque nationale de France, http://catalogue.bnf.fr, http://data.bnf.fr, http://gallica.bnf.fr

Biografiskt lexikon för Finland, SLS 2014, http://www.blf.fi

Dansk Forfatterleksikon, http://danskforfatterleksikon.dk

Deutsche Biographie, https://www.deutsche-biographie.de

Deutsches Textarchiv, http://www.deutschestextarchiv.de

Duden, http://www.duden.de

Encyclopedia of Romantic Nationalism in Europe, http://romanticnationalism.net

Fennica – Finlands nationalbibliografi, https://fennica.linneanet.fi

Finlandssvenska bebyggelsenamn, SLS 2014, URN:NBN:fi:sls-1-1402919849253, http://bebyggelsenamn.sls.fi

Förvaltningshistorisk ordbok, SLS 2016, http://fho.sls.fi

Google Books, https://books.google.fi

HathiTrust Digital Library, https://www.hathitrust.org

Helsingfors universitets studentmatrikel 1640–1852, https://ylioppilasmatrikkeli.helsinki.fi/svenska/

Helsingfors universitets studentmatrikel 1853–1899, https://ylioppilasmatrikkeli.helsinki.fi/1853-1899/

Internet Archive, https://archive.org

Julkaisuarkistopalvelu Doria, http://www.doria.fi

Kansallisbiografia-verkkojulkaisu, https://www.kansallisbiografia.fi

Klassikerbiblioteket, http://klassikkokirjasto.kansalliskirjasto.fi

LIBRIS, http://libris.kb.se

Litteraturbanken, https://litteraturbanken.se

Mediestream, Det Kgl. Biblioteks mediesamlinger, http://www2.statsbiblioteket.dk/mediestream/

Nasjonalbiblioteket, https://www.nb.no

Nationalbibliotekets digitala samlingar, https://digi.kansalliskirjasto.fi

Nationalencyklopedin, https://www.ne.se

Ordbok över Finlands svenska folkmål, URN:NBN:fi:kotus-201330, http://kaino.kotus.fi/fo/

Oxford Dictionaries, English, https://en.oxforddictionaries.com

Project Runeberg, http://runeberg.org

Riddarhusets stamtavlor på cd-skiva, 2002

Riksarkivets Digitalarkiv, http://digi.narc.fi/digi/

Språkbanken, Göteborgs universitet, https://spraakbanken.gu.se

Stora finsk-svenska ordboken, http://finsk-svenska.svenska.gu.se

Svenska Akademiens ordbok, https://www.saob.se

Svenska Akademiens ordböcker, https://svenska.se

Svenska Dagstidningar, http://tidningar.kb.se

Svenskt biografiskt lexikon, https://sok.riksarkivet.se/sbl/

Sveriges periodiska litteratur, Kungl. biblioteket, http://www.kb.se/Sverigesperiodiskalitteratur/

Uppslagsverket Finland, http://www.uppslagsverket.fi

Zacharias Topelius Skrifter, http://topelius.sls.fi

Webbartiklar

Forsius, Arno, »Lääkekauppa Suomessa ennen apteekkilaitoksen järjestämistä» 1999, http://www.saunalahti.fi/arnoldus/laakekau.html (hämtad 16/11 2017)

Korhonen, Teppo, »Peruna tulee tutuksi», Helsingfors universitet 2004, http://www.helsinki.fi/kansatiede/histmaatalous/extrat/erillisartikkelit_peruna.htm (hämtad 11/4 2018)

Larsson, Lars-Olof, »Bländasägnen», Nationalencyklopedin, https://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/lång/bländasägnen (hämtad 22/1 2018)

»läderkanon», Nationalencyklopedin, https://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/lång/läderkanon (hämtad 29/4 2016)

»nödmynt», Nationalencyklopedin, https://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/lång/nödmynt (hämtad 10/1 2018)

Tingström, Bertel, »plåtmynt», Nationalencyklopedin, https://www.ne.se/uppslagsverk/encyklopedi/lång/plåtmynt (hämtad 25/1 2018)

Litteratur

A., »Literatur. Finlands historia från den äldsta tiden in till våra dagar af Yrjö Koskinen, professor i Helsingfors», Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 28/1 1875

»Adolf Ludvig Hamilton», Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män. Sjette bandet, Upsala: Wahlström & Låstbom 1840, s. 49–52

Aftonbladet 30/12 1853

Aftonbladet, »Konst och Literatur. En minnesrik dag för Z. Topelius» 12/12 1891

Aftonbladet, »Litteratur. Fältskärns Berättelser af Z. Topelius» 4/12 1858

Aftonbladet, »Litteratur-tidning. Fältskärns berättelser. Af Z. Topelius. Fjerde cykeln» 4/11 1864

Aftonbladet, »Litterära notiser» 22/3 1856

Aftonbladet 20/9 1883

Aftonbladet, »Z. Topelius» 14/3 1898

»Agricola, Sven. (Lejonmarck)», Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män. Första bandet, Upsala: Palmblad, Sebell & C. 1835–1836, s. 342–346

Alanen, Yrjö J. E., Kansamme tien viitoittajia, Porvoo & Helsinki: WSOY 1944

[Almqvist, C. J. L.], Törnrosens bok eller fria fantasier, berättade på jagtslottet hos herr Hugo Löwenstjerna, Imperial Octav Upplaga, Stockholm: S. J. Laseron 1839

Arping, Åsa, »’Men vi måste nödvändigt ha ett företal’. Författare och förord i svensk 1830-talsprosa», Carl Jonas Love Almqvist – diktaren, debattören, drömmaren, red. Lars Burman, Almqviststudier 3, Hedemora: Gidlunds 2001, s. 81–94

Arping, Åsa, »I samhället – realism och tendens», Nordens litteratur, Lund: Studentlitteratur 2017, s. 228–243

Asker, Björn, »Christoph Carl Schlippenbach», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:6385 (hämtad 13/8 2018)

Asker, Björn, »Johan L Olivekrantz», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:7727 (hämtad 19/10 2017)

Aspelin, Eliel, »Z. Topeliuksen muisto. Esitelmä Porthanin juhlassa 9 p. marrask. 1898», Valvoja 1898:12, s. [705]–726

Attorps, Gösta, En resa i Finland, Stockholm: Norstedt och Helsingfors: Schildts 1937

Attorps, Gösta, Ungdomsskeppen, Stockholm: Wahlström & Widstrand 1944

Barometern, »Nya böcker. Fältskärns berättelser» 18/12 1884

Bellman, Carl Michael, Fredmans epistlar. Text- och melodihistorisk utgåva med musiken i reproduktion efter originaltrycket. 1. Texten, textred. Gunnar Hillbom, melodired. James Massengale, Stockholm: Norstedts 1990

Bellman, Carl Michael, Fredmans epistlar. Text- och melodihistorisk utgåva med musiken i reproduktion efter originaltrycket. 2. Musiken och kommentarer, textred. Gunnar Hillbom, melodired. James Massengale, Stockholm: Norstedts 1990

Berg, Ruben G:son, »Walter Scott och Fältskärns berättelser», Nya Argus 18, 1925:9, s. 105–107

Berg, Ruben G:son, »Traditionella situationer och konstruktionsmotiv i Fältskärns berättelser», HLS 11, SSLS 249, Helsingfors 1935, s. [99]–122

[Bergbom, Kaarlo] K. B., »Kotimaan Kirjallisuutta. Välskäärin Juttuja», Kirjallinen Kuukauslehti 1867:10, s. 261–262

[Bergbom, Kaarlo] K. B., »Neljä vuotta Suomen kirjallishistoriasta. I», Kirjallinen Kuukauslehti 1870:2, s. [25]–29

Bergman, Irja, »Välskärin kertomuksien naishahmoja», Taru ja totuus – Saga och sanning, toim. Elina Pöykkö & Märtha Norrback, Topelius-seuran julkaisuja 3, Topelius-seura 2008, s. 187–199

Bergman, Irja, »Maskuliininen ja feminiinen prinsiippi Välskärin kertomuksessa», Ennen kuulemattomat Välskärin kertomukset, toim. Leena Kirstinä & Laura Finne-Elonen, Topelius-seuran julkaisuja 6, Topelius-seura [2015], s. 32–45

Bergmark, Matts, Från pest till polio. Hur farsoterna ingripit i människornas öden, 3 bearb. uppl., Stockholm: Prisma 1983

Bergroth, Hugo, Finlandssvenska. Handledning till undvikande av provinsialismer i tal och skrift, Helsingfors: Schildts 1917

[Bergstedt, Carl Fredrik] C. F. B., »Om den usla litteraturen», Tidskrift för litteratur 1851, s. 366–380

Bibeln eller den Heliga Skrift, innehållande Gamla och Nya Testamentets canoniska böcker, London: Brittiska och utländska Bibel-sällskapet 1847

Biografiskt lexikon för Finland 1. Svenska tiden, huvudred. Henrik Knif, SSLS 710:1, Helsingfors 2008

Birck, Erik, Nykarleby stads historia. Del II. Tiden 1810–1875, Nykarleby: Nykarleby stads förlag 1980

Biörnstad, Arne, »Svenska flaggans bruk», Fataburen 1967, s. 43–56

Bohlin, Anna, »Magi och nation. Häxor i finländsk och svensk 1800-talslitteratur», HLS 93, red. Anna Biström & Maren Jonasson, SSLS 824, Helsingfors 2018 [under utgivning september 2018]

[Bonde, Gustaf], Sverige, under Ulrica Eleonora och Fredric I, eller ifrån 1718 till 1751. Efter den, af framledne Hans Exellens, Riks-Rådet Herr Grefve Gustaf Bonde författade handskrift med ett Tillägg om fredsunderhandlingarna i Åbo 1741–1742, af R. R. Herr Gr. H. Cedercreutz, Stockholm 1821

Borgå Tidning, »Ur Stefan Löfvings Dagbok» 4–11/11 och 20/12 1843

Bonnier, Tor, Längesen. Sammanklippta minnesbilder, Stockholm: Bonniers 1972

»Bref ifrån Hertiginnan af Holstein till hennes broder Konung Carl XII», Handlingar rörande Skandinaviens Historia. Sjette Delen, Stockholm: Elméns och Granbergs 1818, s. [180]–182

Bremer, Fredrika, »Romanen och Romanerna», Helsingfors Tidningar 27/5 1848

Brillat-Savarin, [Jean Anthelme], Physiologie du gout, Paris: Gonet 1848

[Bulwer-Lytton, Edward], Paul Clifford, Vol. I, London: Henry Colburn and Richard Bentley 1830

Burman, Anders, »C. J. L. Almqvists stora berättelse. Historiespekulation, aristokratfördömande och bondeidealisering», Tidskrift för litteraturvetenskap 30, 2001:2, s. 33–56

Bushkovitch, Paul, Peter the Great. The Struggle for Power, 1671–1725, New York: Cambridge University Press 2001

[Cajan, Johan Fredrik & Elias Lönnrot], Suomen historia, koetteeksi kerrottu lyhykäisessä järjestyksessä, [Helsinki: G. O. Wasenius] 1839–1840

Carlquist, Gunnar, »Carl Gustaf Cederhielm», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:14702 (hämtad 1/12 2017)

Carlsson, Sten, »Kungamaktens självhävdelseförsök», Sten Carlsson & Jerker Rosén, Den svenska historien 6. Frihetstiden 1719–1772, Stockholm: Bonniers 1967, s. 172–177

[Carpelan, Tor], T. C., »Bolliger, Johan», Finsk biografisk handbok, utg. Tor Carpelan, Helsingfors: Edlunds 1903, sp. 223

Castrén, Gunnar, »Sällskapet Aurora», Förhandlingar och uppsatser 14, SSLS 48, Helsingfors 1901, s. [143]–195

Castrén, Gunnar, »Finlands folk i Topelius’ verk. Föredrag vid Svenska Litteratursällskapets i Finland Topelius-fest den 14 jan. 1918», Förhandlingar och uppsatser 31, SSLS 140, Helsingfors 1918, s. [347]–361

Chydenius, Jacob, Förra delen, om Gamle Carleby, Åbo: Jacob Merckell [1754]

Crevier, John Baptist Lewis, The History of the Roman Emperors, From Augustus to Constantine, övers. John Mill, London 1814

Dagens Nyheder, »Literatur» 23/12 1879

Dagens Nyheter 25/1 1884

Dagens Nyheter, »Zachris Topelius» 14/1 och 14/3 1898

Dahlgren, Fredrik August, Förteckning öfver svenska skådespel uppförda på Stockholms theatrar 1737–1863 och Kongl. theatrarnes personal 1773–1863 med flera anteckningar, Stockholm 1866

Dalin, A. F., Ordbok öfver svenska språket I–II, Stockholm 1850, 1853; även elektroniskt: https://spraakbanken.gu.se/swe/resurs/dalin

Dalpilen, »Zachris Topelius» 15/3 1898

DelaGardiska Archivet eller Handlingar ur Grefl. DelaGardiska Bibliotheket på Löberöd. Nionde delen: Biographiska och Statitiska Handlingar, upplysande Svenska Historien i sjuttonde seklet, jemte ett Bihang, rörande K. Carl XII:s död, Blåkullafärder, Svedenborg, Linné och Leopold i adertonde seklet, utg. Peter Wieselgren, Lund 1837

»Egenhändigt bref från Konung Carl den Tolfte till hans Syster Prinsessan (sedermera Drottning) Ulrika Eleonora», Handlingar rörande Skandinaviens Historia. Fjerde Delen, Stockholm: Elméns och Granbergs 1817, s. [283]–299

Ehrenkrona, Henrik, »Troilius, Jakob», Svenska män och kvinnor. Biografisk uppslagsbok 8, red. Torsten Dahl, Stockholm: Bonniers 1955

Ehriander, Helene, »Tågen över Bälten skildrade av Kai Söderhjelm och Zacharias Topelius», Onnimanni 1998:3, s. 30–40

Ekbohrn, C. M., Förklaringar över 100,000 främmande ord och namn m. m. i svenska språket, Ny, omarbetad och tillökad upplaga, Stockholm: Bonniers 1936

Ekelund, Erik, »Sakari Topelius», suom. Simo Konsala, Suomen kirjallisuus III. Turun romantikoista Aleksis Kiveen, toim. Lauri Viljanen, Helsinki: SKS ja Otava 1964, s. 290–320

Ekelund, Erik, Finlands svenska litteratur 2. Från Åbo brand till sekelskiftet, Helsingfors: Söderströms 1969

Ekerwald, Carl-Göran, »Inledning», Zacharias Topelius, Fältskärns berättelser I, illustr. Carl Larsson & Albert Edelfelt, Stockholm: Carlssons 1985, s. I–XXIV

Ellis, Edward S. & Charles F. Horne, The Story of the Greatest Nations with One Thousand of the World’s Famous Events Portrayed in Word and Picture, Vol. 1, New York: Francis R. Niglutch 1913

[Elmgren, Sven Gabriel] S. E., »Litteraturöfversigt. 18, 44. Fältskärns berättelser af Z. Topelius», Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning 1853:4, s. 110–112

Engman, Max, Språkfrågan. Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922, Finlands svenska historia 3, SSLS 702:3, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2016

Ennes, B[arthold]. A[nders]., Biografiska Minnen af Konung Carl XII:s Krigare, samt Andre Embetsmän och Personer, under denna Konungs tid, Fångne i Ryssland, Flygtige i Turkiet, eller Dödskjutne i Fält. Med Bilagor I–II, Stockholm: P. Sohm 1818–1819

Erasmus, Poems, transl. Clarence H. Miller, ed. Harry Vredeveld, Collected Works of Erasmus 85, Toronto/Buffalo/London: University of Toronto Press 1993

Estlander, B[ernhard]., »Topelius som historiker. Studier och reflexioner», Zacharias Topelius hundraårsminne. Festskrift den 14 januari 1918, SSLS 137, Helsingfors 1918, s. [115]–147

»Facta till Revolutions-Historien under Konung Carl XII:s Regering, Drottning Ulrica Eleonoras samt början af Konung Fredrics; med teckning af diverse di[t]hörande personers lynnen», Handlingar rörande Skandinaviens Historia. Sjunde Delen, Stockholm: Elméns och Granbergs 1819, s. 190–299

[Falander, Jakob], »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 5–19/2, 19/3, 9/4, 22/5, 2–9/7, 27/8, 1–8/10, 3/12 och 17–24/12 1789 samt Åbo Tidningar 14–27/6 1791

Finlands Allmänna Tidning, »Diverse Kungörelser» 17/6 1823

Finlands Allmänna Tidning, »Icke-Officiela Afdelningen. Helsingfors. Litterärt» 15/12 1879

Finlands svenska folkdiktning III. Ordstäv, utg. Väinö Solstrand, SSLS 172, Helsingfors 1923

Finlands svenska folkdiktning V, 3. Sånglekar, utg. Otto Andersson, SSLS 423, Åbo 1967

Finsk biografisk handbok, utg. Tor Carpelan, Helsingfors: Edlunds 1903

Forsgård, Nils Erik, I det femte inseglets tecken. En studie i den åldrande Zacharias Topelius livs- och historiefilosofi, diss., SSLS 616, Helsingfors 1998

Forsgård, Nils Erik, »Utopisten Topelius», Finlands svenska litteraturhistoria. Första delen: Åren 1400–1900, utg. Johan Wrede, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 1999, s. 331–336

Forsgård, Nils Erik, »Zacharias Topelius», Suomen kulttuurihistoria 2. Tunne ja tieto, toim. Rainer Knapas & Nils Erik Forsgård, Helsinki: Tammi 2002, s. 465–470

Forsius, H[enrik]., »Om Stapelstaden Helsingfors. Förra Delen», övers. F. J. Rabbe, Suomi 1842:3, s. [3]–43

Forsius, H[enrik]., »Om Stapelstaden Helsingfors. Sednare Delen», Suomi 1842:5, s. [3]–33

[Forssell, Hans] –LL., »Roman och Historia», Svensk literatur-tidskrift 4, 1868, s. 38–58

Forssell, Pia, »Fältskärns förvandlingar. Romanens väg från följetong till textkritisk utgåva», Bokens materialitet. Bokhistoria och bibliografi, red. Mats Malm, Barbro Ståhle Sjönell & Petra Söderlund, Nordiskt Nätverk för Editionsfilologer. Skrifter 8, Stockholm: Svenska Vitterhetssamfundet 2009, s. 120–150, 251

Forssell, Pia, »Inledning», Zacharias Topelius, Noveller, utg. Pia Forssell, ZTS IV, SSLS 770, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2012, s. [IX]–LIII, URN:NBN:fi:sls-6602-1508156409

Forssell, Pia & Matti Klinge, »Inledning», Zacharias Topelius, Hertiginnan af Finland och andra historiska noveller, utg. Pia Forssell, ZTS V, SSLS 782, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2013, s. [IX]–LXIII, URN:NBN:fi:sls-6603-1508156419

Franzén, Frans M., Skaldestycken. Första bandet, Åbo: Joh. Ch. Frenckell 1810

Franz[é]n, Frans M., Skaldestycken. Första bandet, Ny Upplaga, Örebro: N. M. Lindh 1824

»Fredsfördraget i Nystad», Suomi 1843:3, s. [168]–188

von Frenckell, Ester-Margaret, Offentliga nöjen och privata i Helsingfors 1812–1827, diss., Helsingfors: Söderströms 1943

von Frenckell, Ester-Margaret, Sju magra år med Thalia. Offentliga nöjen och privata i Helsingfors 1827–1833, Helsingfors: Söderströms 1952

Fryxell, And[ers]., Berättelser ur Svenska Historien 1–46, 1823–1872

3 Lutterska Tiden. I. Afdelningen. Gustaf I och Erik XIV, Stockholm: Fr. B. Nestius 1828

6 Gustaf II Adolf, Stockholm: L. J. Hjerta 1833

7 Drottning Kristinas Förmyndare. Första Afdelningen, Stockholm: L. J. Hjerta 1838

11 Konung Karl den Tionde Gustaf. Första Afdelningen, Stockholm: L. J. Hjerta 1843

12 Konung Karl den Tionde Gustaf. Andra Afdelningen, Stockholm: L. J. Hjerta 1843

13 Konung Karl den Elftes Förmyndare. Förra Afdelningen, Stockholm: L. J. Hjerta 1846

14 Konung Karl den Elftes Förmyndare. Sednare Afdelningen, Stockholm: L. J. Hjerta 1846

15 Karl den Elftes Historia. Första Afdelningen. Ungdoms- och Krigsåren, Stockholm: L. J. Hjerta 1848

17 Karl den Elftes Historia. Tredje Häftet. Reduktions-Verken, Stockholm: L. J. Hjerta 1852

19 Karl den Elftes Historia. Femte Häftet. Karl den Elfte och hans Samtida af Konunga-Huset och af Högadels- och Råds-Partierna, Stockholm: L. J. Hjerta 1853

20 Karl den Elftes Historia. Sjette Häftet. Karl den Elftes Samtida, Sista Regerings-År och Död, Stockholm: L. J. Hjerta 1853

25 Karl den Tolftes Regering. Femte Häftet. Magnus Stenbocks Sista Fälttåg, Fångenskap och Död samt Sverge och Svenskarna under Konungens Frånvaro 1713–1714, Stockholm: L. J. Hjerta 1857

26 Karl den Tolftes Historia. Sjette Häftet. Vistelsen i Stralsund samt In- och Utrikes Ärenderna, Stockholm: L. J. Hjerta 1858

27 Karl den Tolftes Regering. Sjunde Häftet. Karl den Tolfte och Hans Samtida, Stockholm: L. J. Hjerta 1858

Geijer, Erik Gustaf, Svenska folkets historia. Tredje delen, Örebro: Lindh 1836

Geijer, Erik Gustaf, Teckning af Sveriges tillstånd och af de förnämsta handlande personer under tiden från konung Carl XII:s död till konung Gustaf III:s anträde af regeringen, Erik Gustaf Geijers samlade skrifter. Sednare afdelningen. Femte bandet, Stockholm: P. A. Norstedt & Söner 1854 [orig.uppl. i Svenska Akademiens handlingar ifrån år 1796. Adertonde delen 1838]

Geijer, Erik Gustaf, Skaldestycken. Tal och avhandlingar 1817–1819, Samlade skrifter, ny ökad upplaga ordnad i tidsföljd, genomsedd av John Landquist, Andra delen, Stockholm: Norstedts 1924

[Godenhjelm, Bernhard Fredrik] B. F. G., »Kotimaan kirjallisuutta. Välskärin Kertomuksia. Jutellut Z. Topelius», Valvoja 1882:5, s. 114–116

Grauers, Sven, »Georg Heinrich Goertz», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:13102 (hämtad 10/1 2018)

Grauers, Sven, »Hedvig Sofia», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:12762 (hämtad 9/11 2017)

Grauers, Sven, »Krister Horn», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:13831 (hämtad 14/8 2017)

de Groot, Jerome, The Historical Novel, London & New York: Routledge 2010

Grönblad, Edward, Bidrag till Österbottens historia, diss., Uppsala: Leffler och Sebell 1839

»Gyllenborg, släkt», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:13350 (hämtad 3/8 2018)

Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 3/8 1857

Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, »Litteratur och konst» 24/12 1879

Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, »Bokverlden. Fältskärns berättelser» 26/9 1883

Göteborgsposten 22/3 1884

Hamnett, Brian, The Historical Novel in Nineteenth-Century Europe. Representations of Reality in History and Fiction, Oxford University Press 2011

Hansson, Göran, Såld spannmål av kyrkotionden. Priser i Östergötland under Sveriges stormaktstid, diss., Tabell- och diagrambilaga, Umeå studies in economic history 34, Umeå: Umeå universitet 2006

Hatavara, Mari, »History, the Historical Novel and Nation. The First Finnish Historical Novels as National Narrative», Neophilologus 2002:1, pp. [1]–15

Hatavara, Mari, »Suomen historian kirjoittaminen. Zacharias Topelius ja Fredrika Runeberg», Historiallinen Aikakauskirja 2003:4, s. 505–516

Hatavara, Mari, Historia ja poetiikka Fredrika Runebergin ja Zacharias Topeliuksen historiallisissa romaaneissa, diss., SKST 1128, Helsinki 2007

Hatavara, Mari, »Free Indirect Discourse in Early Finnish Novels by Fredrika Runeberg and Zacharias Topelius», Avain 2007:4, s. 29–47

Hatavara, Mari, »Välskärin kertomuksia historiallisena romaanina ja jatkokertomuksena», Ennen kuulemattomat Välskärin kertomukset, toim. Leena Kirstinä & Laura Finne-Elonen, Topelius-seuran julkaisuja 6, Topelius-seura [2015], s. 14–30

Hedberg, J[uuso]., »Wälskärin kertomuksia. Jutellut Z. Topelius», Kirjallinen Kuukauslehti 1880:1, s. 18–19

Hedvall, Ruth, Finlands svenska litteratur, Skrifter utgivna av Åbo akademikommitté 5, Helsingfors: Schildts 1917

Hegel, Georg Wilhelm Friedrich, Grundlinien der Philosophie des Rechts, Hrsg. Klaus Grotsch & Elisabeth Weisser-Lohmann, Gesammelte Werke 14:1, Hamburg: Felix Meiner Verlag 2009

[Heikel, Ivar A.] I. A. H., »Mesterton, Carl», Finsk biografisk handbok, utg. Tor Carpelan, Helsingfors: Edlunds 1903, sp. 1487

Heikel, Ivar A., Minnen från min barndom och skoltid, Helsingfors: Söderströms 1945

Helsingfors Tidningar, »Spök-Misceller. (Ur Justinus Kerners ’Magikon’ 1843.)» 6/11 1844

Helsingfors Tidningar, »Helsingfors» 28/9 1850, 29/10 1851, 8/4 1854, 13/12 1856, 6/2 1858 och 4/6 1859

Helsingfors Tidningar 22/12 1855

Helsingfors Tidningar, »Till Helsingfors Tidningars redaktion» 28/4 1864

Herberts, Carola, »Inledning», Zacharias Topelius, Brev. Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, utg. Carola Herberts, ZTS XX:1, Helsingfors: SLS 2015, URN:NBN:fi:sls-6604-1508156429

Hessler, Carl Arvid, »’Aristokratfördömandet’. En riktning i svensk historieskrivning», Scandia 15, 1943:2, s. [209]–266

Hietasaari, Marita, Totta, tarua vai narrinpeliä? Lars Sundin Siklax-trilogian (meta)fiktiivinen historiankirjoitus, diss., Acta Universitatis Ouluensis B 100, Oulu: Oulun yliopisto 2011

Hildebrand, Bengt, »Jacob Fabricius», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:15589 (hämtad 15/3 2016)

Hildebrand, Bengt & Pierre de la Blanchetai, »Gustaf Johan Ehrensvärd», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:16739 (hämtad 18/5 2018)

Hildebrand, Bror Emil, Sveriges och svenska konungahusets minnespenningar praktmynt och belöningsmedaljer. Första delen, Stockholm: Kongl. vitterhets historie och antiqvitets akademiens förlag 1874

Hofberg, Herman, Svenskt biografiskt handlexikon, Ny upplaga grundligt genomsedd, omarbetad och till våra dagar framförd af Frithiof Heurlin, Viktor Millqvist och Olof Rubenson, Stockholm: Bonniers 1906

»Hofvet 1752», DelaGardiska Archivet eller Handlingar ur Grefl. DelaGardiska Bibliotheket på Löberöd. Sjuttonde delen, innehållande Handlingar och Upplysningar rörande K. Adolph Fredrik och hans regerings-tid, utg. P. Wieselgren, Lund 1842, s. 26–29

Holm, Pelle, Bevingade ord och andra stående uttryck och benämningar, 5. uppl., Stockholm: Bonnier 1955

Holm, Pelle, Ordspråk och talesätt, 2 uppl., Stockholm: Bonnier 1965

Holmqvist, Bengt, »Runeberg och romantiken i Finland», Den Svenska Litteraturen [3]. De liberala genombrotten. 1830–1890, red. Lars Lönnroth & Sven Delblanc, Bonniers 1988, s. 113–139

Holmström, Israel, Samlade dikter I. Kärleksdikter, förnöjsamhetsvisor, sällskapspoesi, dansvisor, burleska dikter, fabler, gåtor, spådomar, epigram, utg. Bernt Olsson, Barbro Nilsson & Paula Henrikson, Stockholm: Svenska Vitterhetssamfundet 1999

Hornborg, Eirik, »Fältskärns berättelser», Svensk litteraturtidskrift 6, 1943, s. [1]–8

Huldén, Lars, Finlandssvenska bebyggelsenamn. Namn på landskap, kommuner, byar i Finland av svenskt ursprung eller med särskild svensk form, SSLS 635, Helsingfors 2001; även elektroniskt: http://bebyggelsenamn.sls.fi

Hultin, Arvid, »Den svenska skönliteraturen i Finland till och med år 1885. En bibliografisk förteckning», Förhandlingar och uppsatser 3, SSLS 9, Helsingfors 1888, s. [241]–318

Hultman, Johan, »I Jesu Nampn Enfalldige doch Sanfärdige Annotationer och Anmärkningar öfver Den Stormächtigste och Glorwyrdigste i Åminnelse Konung CARL Den XII:tes för hela Världen namnkunnige Hjeltebedrifter under daglig uppwacktning och närvistan hoos hans Högst Sahl. Kongl. Maij:tt uti dess långwarige Krigståg alt ifrån Åhr 1707 intill dess olycklige och högstbeklagliga dödsfall wid Fridrichshall Åhr 1718, med noga flijt under den Tijden dageligen uptecknade och uti diupaste underdånighet framgifne», Handlingar hörande till Konung Carl XII:s Historia. Första Delen, utg. Gustaf Floderus, Stockholm: Zacharias Haeggström 1819, s. [1]–184

Hörmann, »Richter, Christian Friedrich», Allgemeine Deutsche Biographie 28, Leipzig: Duncker & Humblot 1889, s. 452 f.

Ihonen, Markku, »Keskustelu romaanista 1800-luvun puolivälissä», Suomen kirjallisuushistoria 1. Hurskaista lauluista ilostelevaan romaaniin, toim. Yrjö Varpio & Liisi Huhtala, SKST 724:1, Helsinki 1999, s. 278–283

Ihonen, Markku, »Historiallinen romaani», Suomen kirjallisuushistoria 3. Rintamakirjeistä tietoverkkoihin, toim. Pertti Lassila, SKST 724:3, Helsinki 1999, s. 126–132

Ilmarinen, »Kuulumisia kotimaalta. Kirjallisuutta» 12/7 1867

Ilmarinen, »Tidnings-revy» 5/11 och 12–15/11 1851

Jacobson, G., »Fabian Berndes», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:18089 (hämtad 13/8 2018)

Johansson, Stefan, En omskriven historia. Svensk historisk roman och novell före 1867, diss., Acta Universitatis Upsaliensis. Studia Historica Upsaliensia 193, Uppsala 2000

Josephson, C. D., »Nils Dalberg», bidrag av N. Zenz, Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:17213 (hämtad 4/5 2018)

Juslén, Daniel, »Åbo Förr och Nu», övers. F. J. Rabbe, Suomi 1841:2, s. 17–49 och Suomi 1841:3, s. [3]–51

Jägerskiöld, Stig, »August Nordenskjöld», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:8241 (hämtad 13/2 2018)

Jägerskiöld, Stig, »Sven Leijonmarck», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:11180 (hämtad 6/8 2018)

Kalevala. Sednare Delen, övers. M. A. Castrén, Helsingfors: J. Simelii enka 1841

Kalevala, Toinen painos, Uuden Kalevalan 1. laitos, julk. Elias Lönnrot, SKST 14, Helsinki 1849

Kalmar, »Kalmar» 28/4 1866

Kalmar, »Literatur. Albert Bonnier. Fältskärns berättelser» 21/11 1883, 4/6 och 8/11 1884

Kecskeméti, István, »Papperskvarnen i Tomasböle», Nordisk pappershistorisk tidskrift 38, 2009:1, s. 13–16

Kettunen, Keijo, »Kuninkaan sormus. Välskärin kertomusten matka historiaan», Päivän Topelius. Topelius lasten- ja nuortenkirjailijana, toim. Ismo Loivamaa, [Helsinki:] BTJ Kirjastopalvelu 1998, s. 61–84

Kilpelä, Eliel, »Inledning», Zacharias Topelius, Brev. Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna, utg. Eliel Kilpelä under medverkan av Mats Dahlberg, ZTS XX:2, Helsingfors 2018, URN:NBN:fi:sls-6632-1525325973

Kilpelä, Eliel, »Inledning», Zacharias Topelius, Dagböcker, utg. Pia Asp under medverkan av Eliel Kilpelä, ZTS XXI, SSLS 823, Helsingfors 2018, s. [IX]–LIII, URN:NBN:fi:sls-7059-1525330243

Klinge, Matti, »Poliittisen ja kulttuurisen Suomen muodostaminen», Suomen kulttuurihistoria II [Autonomian aika], toim. Päiviö Tommila, Aimo Reitala & Veikko Kallio, Porvoo: WSOY 1980, s. [11]–41

Klinge, Matti, Suomen sinivalkoiset värit. Kansallisten ja muidenkin symbolien vaiheista ja merkityksestä, Helsinki: Otava 1981

Klinge, Matti, »Universitetet som institution», Matti Klinge, Rainer Knapas, Anto Leikola & John Strömberg, Helsingfors universitet 1640–1990​ 1. Kungliga Akademien i Åbo 1640–1808, Helsingfors: Otava 1988, s. [108]–[249]

Klinge, Matti, Idyll och hot. Zacharias Topelius – hans politik och idéer, övers. Nils Erik Forsgård, Stockholm: Atlantis och Helsingfors: Söderströms 2000

Klinge, Matti, Suomalainen ja eurooppalainen menneisyys. Historiankirjoitus ja historiakulttuuri keisariaikana, SKST 1285, Helsinki 2010

Klingenberg, Hilding, Repression och legitimering – rysk maktutövning i Åbo generalguvernement 1717–1721. Civilförvaltningen under en ockupation med jämförande utblickar, diss., Åbo: Åbo Akademis förlag 2009

Knapas, Rainer, »Historieprofessorns historiesyn», Ennen kuulemattomat Välskärin kertomukset, toim. Leena Kirstinä & Laura Finne-Elonen, Topelius-seuran julkaisuja 6, Topelius-seura [2015], s. 46–62

Knif, Henrik, »Läseböckerna i idéhistorisk belysning», Zacharias Topelius, Naturens Bok och Boken om Vårt Land, utg. Magnus Nylund under medverkan av Håkan Andersson, Pia Forssell och Henrik Knif, ZTS XVII, SSLS 816, Helsingfors 2017, s. XXII–XXXI, URN:NBN:fi:sls-6597-1508156359

Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade papper. Första delen, utg. E. G. Geijer, Upsala: Wahlström & Låstbom 1843

»Kårt Beskrifning öfwer Wasa Stad», Blandade Afhandlingar, Såsom et Bihang Til de Af et Sällskap i Åbo utgifne Tidningar, för År 1785 [1785], s. 31–54

Lagerlöf, Selma, Zachris Topelius. Utveckling och mognad, Helsingfors: Schildts 1920

Lagus, Wilhelm Gabriel, Åbo Hofrätts Historia intill den 12 Nov. 1823, då Hofrätten firade Sin andra Secular-fest. Första Delen, Helsingfors: J. C. Frenckell & son 1834

Laitinen, Kai, Finlands litteratur, övers. Kerstin Lindqvist & Thomas Warburton, [Helsingfors:] Söderströms 1988

Larsson, Lisbeth, »Den farliga romanen», Nordisk kvinnolitteraturhistoria [2]. Fadershuset. 1800-talet, Höganäs: Wiken 1993, s. 319–327

Lassila, Pertti, Geschichte der finnischen Literatur, aus dem Finn. von Stefan Moster, Tübingen & Basel: Francke Verlag 1996

Latinska sentenser och citat från två årtusenden, övers. Gerhard Bendz, urval Gerhard Bendz & Norbert Guterman, teckningar Acke Jansson, 2. uppl., Stockholm: Beckman 1968

Lehtonen, Maija, »’Ajan olemus on ikuinen nuoruus’. Ajan kuvioita Topeliuksen kertomuksissa», Parnasso 1984:3, s. 167–175

Lehtonen, Maija, »Mammonan valta. Eräs Topeliuksen teema», Kirjallisuudentutkijain Seuran vuosikirja 38, toim. Anna Makkonen, [Helsinki:] SKS 1985, s. [89]–107

Lehtonen, Maija, »’Tidens rätta väsende är evig ungdom.’ Om tiden i Topelius’ berättelser», Humanismen som salt & styrka. Bilder & betraktelser tillägnade Harry Järv, red. Louise Asklöf et al., Stockholm: Atlantis 1987, s. 365–375

Lehtonen, Maija, »Boken som utformare av vår nationella identitet», övers. Brita Löflund, Boken 500. Den finländska bokens 500-årsjubileumsutställning. Åbo slott 5.2.–31.8.1988, red. Merja Strandén & Margareta Willner-Rönnholm, Åbo: Åbo landskapsmuseum 1988, s. 29–41

Lehtonen, Maija, »Intertextualitet i Topelius’ berättelser», HLS 65, SSLS 560, Helsingfors 1990, s. [49]–79

Lehtonen, Maija, »Den topelianska världsbildens mörka sida. Topelius och skräckromantiken», HLS 70, utg. Helena Solstrand-Pipping, SSLS 590, Helsingfors 1995, s. [7]–27

Lehtonen, Maija, »Brasaftnar i vindskammaren. Fältskärns gestalt och ramberättelsen i Fältskärns berättelser», HLS 72, utg. John Strömberg & Henrik Svahn, SSLS 608, Helsingfors 1997, s. [87]–114

Lehtonen, Maija, »Synkkenevä menneisyys. Välskärin kertomuksista Tähtien turvatteihin», Parnasso 1997:4, s. 394–405

Lehtonen, Maija, »Mammons makt. Ett tema hos Zachris Topelius», Résonances de la recherche. Festskrift till Sigbrit Swahn, utg. Kerstin Jonasson, Bengt Novén, Gunilla Ransbo, Véronique Simon, Lars-Göran Sundell & Maria Walecka-Garbalińska, Studia Romanica Upsaliensia 59, Uppsala: [Acta Universitatis Upsaliensis] 1999, s. [257]–263

Lehtonen, Maija, »Topelius ja kauhuromantiikka», Parnasso 1999:2, s. 180–191

Lehtonen, Maija, Aaveita ja enkeleitä, lapsia ja sankareita. Näkökulmia Topeliukseen, Tampere: Suomen Nuorisokirjallisuuden Instituutti 2002

[Levertin, Oscar] O. L., »Zacharias Topelius», Svenska Dagbladet 13/3 1898

Lewenhaupt, Adam, Karl XII:s officerare. Biografiska anteckningar, Stockholm: P. A. Norstedt & Söner 1920

Lilius, Pirkko, Språkval och ordval i tillfällesdiktningen i Finland 1700–1749, diss., Studier i nordisk filologi 73, SSLS 587, Helsingfors 1994

Linden, B., »Christoffer Burmeister», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:17193 (hämtad 11/8 2017)

Lindgren, Hellen, »Zachris Topelius», Ord och Bild 2, 1893, s. [452]–467

Lindroth, Sten, Svensk lärdomshistoria 2. Stormaktstiden, Stockholm: Norstedts 1975

Lindroth, Sten, Svensk lärdomshistoria. Frihetstiden, Stockholm: Norstedts 1997

Lindström, Erik, Walter Scott och den historiska romanen och novellen i Sverige intill 1850, diss., Göteborg 1925

Linnell, John D. C., Erling J. Solberg, Scott Brainerd, Olof Liberg, Håkan Sand, Petter Wabakken & Ilpo Kojola, »Is the Fear of Wolves Justified? A Fennoscandian Perspective», Acta Zoologica Lituanica 13, 2003:1, s. 27–33

Londh, Herbert, »Ernst Johan Creutz», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:15656 (hämtad 1/12 2017)

Lukács, Georg, The Historical Novel, transl. Hannah & Stanley Mitchell, London: Merlin Press 1965

[af Lundblad, Johan Fredrik], Carl XII:s historia. Första Delen, utg. Knut Lundblad, Christianstad: Schmidt & Comp. 1835

[af Lundblad, Johan Fredrik], Carl XII:s historia. Andra Delen, utg. Knut Lundblad, Christianstad: Schmidt & Comp. 1839

Lundstedt, Bernhard, Sveriges periodiska litteratur. Bibliografi. I. 1645–1812, Stockholm 1895; även elektroniskt: http://www.kb.se/Sverigesperiodiskalitteratur/

Lunelund-Grönroos, Birgit, Zachris Topelius’ tryckta skrifter. Bibliografisk förteckning, SSLS 342, Helsingfors 1954

Luukko, Armas, Vasa stads historia I. 1606–1721, övers. Kurt Jern, Vasa: Vasa stad 1972

Luukko, Armas, Vasa stads historia II. 1721–1808, övers. Kurt Jern, Vasa: Vasa stad 1981

Lähteitä ison vihan historiaan. Handlingar till upplysande af Finlands öden under det Stora nordiska kriget, toim. Yrjö Koskinen, Helsinki: SKS 1865

Malmio, Kristina, »Finländsk litteratur», Nordens litteratur, Lund: Studentlitteratur 2017, s. 411–430

Mansén, Elisabeth, Sveriges historia 1721–1830, Stockholm: Norstedts 2011

Mathesius, Pehr Niclas, »Geografisk Beskrifning om Österbotten», övers. Johan Fredrik Ticklén, Suomi 1843:2, s. [61]–84

Mazzarella, Merete, »Efterord», Z. Topelius, Hertiginnan av Finland, Nya klassikerserien 9, [Esbo:] Schildts 1994, s. [267]–274

[Mearns, James] J. M., »Altenburg, Johann Michael», A Dictionary of Hymnology. Setting forth the Origin and History of Christian Hymns of all Ages and Nations, ed. John Julian, New York: Dover Publications 1957, pp. 54–55

Melberg, Arne, »Den historiska berättelsen», Den Svenska Litteraturen [3]. De liberala genombrotten. 1830–1890, red. Lars Lönnroth & Sven Delblanc, Bonniers 1988, s. 81–84

Mellin, G. H. [& A. P. Cronholm], Trettioåriga kriget. Sjunde häftet, Norrköping: Östlund & Berling 1849

[Millqvist, V.] V. M., »Coyet, Sten», Nordisk familjebok 5, Ny, reviderad och rikt illustrerad upplaga, Stockholm 1906, sp. 826

Minnen ur Sveriges nyare historia, samlade af B. von Schinkel. Första delen. Gustaf III och hans tid. (1771–1788), författade och utgifne af C. W. Bergman, 2 uppl., Stockholm: P. A. Norstedt & Söner 1855

Morgonbladet, »Litteratur. Finsk öfversättningslitteratur» 30/12 1880

Mustelin, Olof, Studier i finländsk historieforskning 1809–1865, diss., SSLS 361, Helsingfors [1957]

Många krokar i långdansen. Finlandssvenska ordspråk och talesätt, utg. Carola Ekrem, SSLS 812, Helsingfors 2017

Mäkelä, Anneli, Vasa stads historia III. 1809–1852, övers. Kurt Jern, Vasa: Vasa stad 1987

Nelles, William, Frameworks. Narrative Levels and Embedded Narrative, American University Studies. Series XIX. General Literature 33, New York: Peter Lang 1997

Nordberg, Jöran Andersson, Konung Carl Den XII:tes Historia. Förre Delen, Ifrån Hans Maj:ts Födelse År 1682 Til slutet af Junii Månad År 1709, Stockholm 1740

[Nordensvan, Georg] G–g N., »Ströftåg i vår unga literatur. 7. ’Historiskt’», Ny Svensk Tidskrift 1883, s. [525]–538

Nordisk familjebok. Konversationslexikon och realencyklopedi 1–20, Stockholm: Expeditionen af nordisk familjebok 1876–1899

Nordisk familjebok. Konversationslexikon och realencyklopedi 1–38, Ny, reviderad och rikt illustrerad upplaga, Stockholm: Nordisk familjeboks förlagsaktiebolag 1904–1926

Nordmann, P[etrus]., »Konungens ring», Arena 1918:1, s. 27–28

Noro, Mauri, Kaitselmusaate Topeliuksen historianfilosofiassa, diss., Helsinki 1968

Noro, Mauri, »Topelius ja Voltaire. Välskärin kertomusten loppulukujen aatetaustaa. Lectio praecursoria 17.2.1968», Teologinen Aikakauskirja 73, 1968, s. 415–421

Norrköpingskuriren, »Norrköping den 31 maj» 31/5 1861

Norstedts franska ordbok, 3 uppl., 2 tr., Norstedts 2001

Norstedts latinsk-svenska ordbok, 2 uppl., 11 tr., Norstedts 2001

Nuorteva, Jussi, »Messenius, Johannes», Biografiskt lexikon för Finland 1. Svenska tiden, SSLS 710:1, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2008, s. 501–505

Nya Wermlandstidningen 5/8 1857

Nyberg, Paul, »Förord», Z. Topelius, Fältskärns berättelser, Helsingfors: Schildts 1944, s. [5]–8

Nyberg, Paul, Zachris Topelius. En biografisk skildring, Helsingfors: Söderströms 1949

Nyberg, Paul, »Fältskärns berättelser – Ett hundraårsminne», Hufvudstadsbladet 9/12 1951

Nyberg, Stig-Björn, »Fältskärns berättelser – en kort historisk presentation», SFV-kalendern 1997, [Helsingfors:] Svenska folkskolans vänner 1997, s. 47–50

Nylund, Magnus, »Textkritisk redogörelse», Zacharias Topelius, Naturens Bok och Boken om Vårt Land, utg. Magnus Nylund under medverkan av Håkan Andersson, Pia Forssell och Henrik Knif, ZTS XVII, SSLS 816, Helsingfors 2017, s. 497–507, URN:NBN:fi:sls-6597-1508156359

[Nyström, Johan Fredrik] J. Fr. N., »Maintenon, Françoise d’Aubigné», Nordisk familjebok 10, Stockholm 1886, sp. 651–652

Olsson, Bernt & Ingemar Algulin, Litteraturens historia i Sverige, Stockholm: Norstedts 1987

Oscarsson, Ingemar, »Med tryckfrihet som tidig tradition», Den svenska pressens historia I. I begynnelsen (tiden före 1830), red. Karl Erik Gustafsson & Per Rydén, Stockholm: Ekerlids 2000, s. 98–215

Paavolainen, Pentti, »Välskärin kertomukset ja teatteri», Ennen kuulemattomat Välskärin kertomukset, toim. Leena Kirstinä & Laura Finne-Elonen, Topelius-seuran julkaisuja 6, Topelius-seura [2015], s. 130–157

[Palmblad, Vilhelm Fredrik] P., »Nordensköld, Anders Johan», Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män. Tionde bandet, Upsala: Wahlström & Låstbom 1844, s. 64–66

[Palmén, Ernst Gustaf] E. G. P., »Collegium raumense», Nordisk familjebok 3, Stockholm 1880, sp. 471

Palmén, E[rnst]. G[ustaf]., »Z. Topelius historioitsijana», Valvoja 18, 1898:1, s. 15–23

Palola, Ari-Pekka, »Stodius, Martinus Henrici», Biografiskt lexikon för Finland 1. Svenska tiden, SSLS 710:1, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2008, s. 644–646

Pentikäinen, Juha, Kalevalan maailma, Helsinki: Yliopistopaino 1989

Pettersson, Torsten, »Mahdottoman genren sitkeä elinvoima eli historiallisen romaanin funktiot», Parnasso 1999:1, s. 73–77

Pipping, Fredr[ik]. Wilh[elm]., »Några historiska underrättelser om boktryckeriet i Finland. Tredje stycket. (Meddeladt Vetensk. Societ. d. 24 Apr. 1846.)», Acta Societatis Scientiarum Fennicæ III, Helsingforsiæ: A. W. Gröndahl 1852, s. [653]–708

Plutarch, Moralia III, with an Engl. transl. by Frank Cole Babbitt, Loeb Classical Library 245, Cambridge, MA: Harvard University Press 1931

Plutarkhos, Levnadsteckningar över namnkunniga greker och romare, övers. Ivar A. Heikel, Helsingfors: Söderströms 1949

Portefeuille. Första delen, [utg. Magnus Jacob Crusenstolpe], Stockholm: L. J. Hjerta 1837

Radloff, Fredric Wilhelm, Beskrifning öfver Åland, Åbo: J. C. Frenckells 1795

Ramsay, Jully, Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden, Helsingfors: Söderströms 1909–1916

Rancken, Gunnar E., Zachris Topeliuksen kuvakielestä ja faabeleista, Acta Universitatis Tamperensis, ser. A vol. 5, Tampere: Tampereen yliopisto 1968

Rein, Gabriel, Föreläsningar öfver Finlands historia. Senare delen, Helsingfors: Edlunds 1871

Rein, Gabriel, Suomi ja suomalaiset ulkomaan kirjallisuudessa 1500-luvulla ja 1600-luvun alkupuoliskolla, Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk 68:2, Helsinki: SKS 1909

Rein, G[abriel], »Reinhold Johan de la Barre», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:17362 (hämtad 5/12 2017)

Rigney, Ann, »The historical novel», Encyclopedia of Romantic Nationalism in Europe I, ed. Joep Leerssen with the assistance of Anne Hilde van Baal and Jan Rock, [Amsterdam:] Amsterdam University Press 2018, pp. [114]–116; även elektroniskt: http://show.ernie.uva.nl/ngSZ5E86eUJO2DfBLTrO2Zrc

Riikonen, H. K., »Eepos, myytti ja historia», Historiallisen romaanin teoriaa ja käytäntöä Georg Lukácsista Umberto Ecoon, toim. Markku Ihonen & Liisa Saariluoma, Kirjallisuuden ja kulttuurin tutkimuksia–Studies in literature and culture 2, Joensuu: Joensuun yliopisto 1986, s. 60–74

Riikonen, H. K., »Topelius och Starbäck: jämförande synpunkter», Romanen og historia. Med bidrag frå seks nordiske forfattarar, red. Hadle Oftedal Andersen, Meddelanden från avdelningen för nordisk litteratur nr 12, Helsingfors: Nordica, Helsingfors universitet 2003, s. 81–93

Rosén, Jerker, »Från Poltava till Fredrikshald», Sten Carlsson & Jerker Rosén, Den svenska historien 5. Karolinska tiden 1654–1718, Stockholm: Bonniers 1967, s. 280–291

Rosén, Ragnar, »Cajanus, släkt», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:16319 (hämtad 2/2 2018)

Rosén, Ragnar, »Samuel Cröell», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:15733 (hämtad 11/8 2017)

[Runeberg, J. L.], Samlade skrifter av Johan Ludvig Runeberg I–XX, Svenska författare utgivna av Svenska Vitterhetssamfundet XVI, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland och Stockholm: Svenska Vitterhetssamfundet 1933–2005

I Dikter I–III, utg. Sven Rinman, SSLS 234, Stockholm 1933

III Episka dikter, utg. Gunnar Tideström, SSLS 329, Stockholm 1950

V Fänrik Ståls sägner, utg. Kerstin Nyqvist, Lars Oljelund, Helena Solstrand & Johan Wrede, SSLS 459, Helsingfors 1974

VII Skönlitterär prosa, utg. Carl-Eric Tors, SSLS 476, Helsingfors 1978

VIII:2 Uppsatser och avhandlingar på svenska. Journalistik, utg. Pia Forssell, SSLS 433:2, Helsingfors 2003

[Runström, J. A.] J. A. R–m., »Zachris Topelius», Aftonbladet 13/1 1898

Ruuth, J. W., Björneborgs stads historia, Helsingfors 1897

[Ruuth, J. W.] J. W. R., »Cröell, Samuel», Finsk biografisk handbok, utg. Tor Carpelan, Helsingfors: Edlunds 1903, sp. 409–411

Rühs, Fried[rich]., Finland och dess invånare. Första Delen, Öfversättning, Andra Upplagan, tillökt och omarbetad af Adolf Iwar Arwidsson, Stockholm: Hæggströms 1827

Salminen, Johannes, »1830–1860: Finland», Nordens litteratur 1. Før 1860, red. Mogens Brøndsted, København: Gyldendals 1972, s. 408–[420]

Samlade vitterhetsarbeten af svenska författare från Stjernhjelm till Dalin. Adertonde delen. Anders Nicander och Samuel von Triewald, utg. P. Hanselli, Upsala: P. Hanselli 1874

Samling af Placater, Förordningar, Manifester och Påbud, samt andre Allmänna Handlingar, hvilka i Stor-Furstendömet Finland sedan 1808 års början ifrån trycket utkommit. Första Delen. 1808–1812, Åbo 1821

»Sanfärdig Berättelse om Klubbe Krijget som skedde uthi Österbottnen på åhr 1596», Handlingar rörande Klubbekriget. Första häftet, Urkunder upplysande Finlands öden och tillstånd i slutet af 16de och början af 17de århundradet. Första Flocken, utg. Edward Grönblad 1843, s. 4–9

Schalin, Zachris, »Majniemi slott i Topelii ’Fältskärns Berättelser’», Finsk Tidskrift, tom LXXXIII, 1917, s. [78]–112

Schalin, Zachris, Var det konungens ring? En fri efterskrift till Z. Topelii »Fältskärns berättelser», Åbo: Edgren i distr. 1936

[von Schéele, Frans Alexander] S–e., »Wolf, Christian», Nordisk familjebok 32, Ny, reviderad och rikt illustrerad upplaga, Stockholm 1921, sp. 985–987

Schiller, Friedrich, Geschichte des dreyßigjährigen Kriegs, Frankfurt und Leipzig 1792

Schiller, Friedrich, Historia om trettio-åriga kriget. Tredje delen, [övers. Johan Adolf Hertzman], Stockholm: Henrik A. Nordström 1797

Schoolfield, George C., »National Romanticism – A Golden Age?», A History of Finland’s Literature, ed. George C. Schoolfield, Histories of Scandinavian Literature 4, Lincoln & London: University of Nebraska Press and The American-Scandinavian Foundation 1998, pp. 298–353

Schulthess, Ferdinand, Fransk-svensk ordbok, Stockholm: Norstedts 1891/1898 (digitalt faksimil på http://runeberg.org/frsv1891/)

Schück, Henrik & Karl Warburg, Illustrerad svensk litteraturhistoria VI. Efterromantiken, utg. Henrik Schück, 3 fullständigt omarb. uppl., Stockholm: Gebers 1930

[Scott, Walter], Quentin Durward I–III, Edinburgh 1823

Shaw, Harry E., The Forms of Historical Fiction. Sir Walter Scott and His Successors, Ithaca & London: Cornell University Press 1983

Sjögren, Otto, »Otto Arnold Paykull», Historisk tidskrift​ 1, Stockholm: P. A. Norstedt & Söner 1881, s. [129]–160

[Snellman, J. V.] J. V. S., »Inhemsk Litteratur. Veljekset, uutelo, kertoeli», Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning 1862:9, s. 387–388

Snellman, J. V., Samlade Arbeten XI.1 1862–1868, Helsingfors: Statsrådets kansli 1998

Stadius, Peter, »Topelius, Zacharias (Zachris)», Encyclopedia of Romantic Nationalism in Europe I, ed. Joep Leerssen with the assistance of Anne Hilde van Baal and Jan Rock, [Amsterdam:] Amsterdam University Press 2018, pp. 562–563; även elektroniskt: http://show.ernie.uva.nl/ZTo

Stora sångboken, [Helsingfors:] Svenska folkskolans vänner, i samarbete med Finlands svenska folkmusikinstitut 2001

Storskog, Camilla, »Klio i periferin och utanför anatomisalen. Historien och historieskrivningens väsen i Zacharias Topelius Fältskärns berättelser», L'uso della storia nelle letterature nordiche. Le lingue nordiche fra storia e attualità. VIII Convegno Italiano di Studi Scandinavi. Milano, 11-13 novembre 2009, a cura di Massimo Ciaravolo e Andrea Meregalli, Quaderni di Acme 123, Milano: Cisalpino 2011, p. [47]–68

Storskog, Camilla, »Topelius i serieformat – interikonicitet som visuell berättarstrategi i Bovils Fältskärns berättelser», De tecknade seriernas språk. Uttryck och form, red. David Gedin, Skrifter utgivna av Avdelningen för litteratursociologi vid Litteraturvetenskapliga institutionen i Uppsala 74, Nacka: Gedin & Balzamo 2017, s. [140]–164

Stråth, Bo, »Erik Gustaf Geijer», Svenska historiker. Från medeltid till våra dagar, red. Ragnar Björk & Alf W. Johansson, Stockholm: Norstedts 2009, s. [171]–182

Ståhle, Carl Ivar, »Det nordiska rättstavningsmötet 1869 och hundra års svensk rättstavning», Språkvård 1969:4, s. 2–12

Suolahti, Eino E., »Historiallinen romaanimme», Suomen kirjallisuuden vuosikirja, toim. Aaro Hellaakoski & Y. A. Jäntti, Porvoo & Helsinki: WSOY 1948, s. 155–164

Svedjedal, Johan, Almqvist – berättaren på bokmarknaden. Berättartekniska och litteratursociologiska studier i C.J.L. Almqvists prosafiktion kring 1840, diss., Skrifter utgivna av Avdelningen för litteratursociologi vid Litteraturvetenskapliga institutionen i Uppsala 21, Uppsala 1987

Svenberg, Emanuel, Översättningar av latinet på svenska kungliga medaljer, red. Peter Sjökvist, Uppsala University Coin Cabinet Working Papers 6, Uppsala: Uppsala universitet 2013, urn:nbn:se:uu:diva-197474

Svensk litteratur 1. Från runorna till 1730, utg. Bernt Olsson, Stockholm: Norstedts 2002

Svensk litteratur 3. Romantiken, utg. Ingemar Algulin & Barbro Ståhle Sjönell, Stockholm: Norstedts 2002

Svensk ordbok utgiven av Svenska Akademien, Stockholm 2009; även elektroniskt: https://svenska.se

Svensk språklära utgifven af Svenska Akademien, Stockholm 1836

Svenska adelns ättar-taflor 1–4, utg. Gabriel Anrep, Stockholm: P. A. Norstedt & Söner 1858–1864

Svenska akademiens handlingar ifrån år 1796. Fyrtionde delen, Stockholm: P. A. Norstedt & Söner 1866

Svenska fornsånger. Tredje Delen, utg. Adolf Iwar Arwidsson, Stockholm: P. A. Norstedt & Söner 1842; faksimilutgåva SSLS 795, Uppsala & Helsingfors 2015

Svenska män och kvinnor. Biografisk uppslagsbok 8, Stockholm: Bonnier 1955

Sveriges apotekarhistoria från Konung Gustaf I:s till närvarande tid I. Apoteksinnehafvare, utg. Alfred Levertin & C. F. V. Schimmelpfennig, Stockholm: Ernst Westerberg 1910

Süe, M. Eugène, Les Mystères de Paris. Prèmiere Partie, nouvelle édition, Paris: Libraire de Charles Gosselin 1843

Sylwan, Otto, »Den finländska litteraturen. Topelius», Svenska Litteraturens Historia. Andra Delen, Stockholm: Norstedts 1919, s. [502]–513

Sylwan, Otto, »Den finländska litteraturen. Topelius», Svenska Litteraturens Historia. Andra Delen, ny omarb. uppl., Stockholm: Norstedts 1929, s. [525]–536

Syrjö, Veli-Matti, »Sallinen, Erkki», Kansallisbiografia-verkkojulkaisu, Helsinki: SKS 1997, URN:NBN:fi-fe20051410 (hämtad 4/12 2017)

Syväoja, Hannu, »Suomen tulevaisuuden näen». Nationalistinen traditio autonomian ajan historiallisessa romaanissa ja novellissa, diss., SKST 694, Helsinki 1998

Syväoja, Hannu, »Suomalaisuus Sakari Topeliuksen historiallisissa romaaneissa», Nordiska vindar, red. Antti J. Pitkänen, Nordistica Tamperensia A2, Tammerfors: Tammerfors universitet 1999, s. [53]–68

»Säker relation om förloppet af den 19 Aug. 1772, rörande den märkvärdiga och lyckliga Regerings-förändringen uti Sverige, författad utur pålitlig Journal till framtida häfdatecknares säkerhet, ingifven till Konung Gustaf III», Hemliga Handlingar hörande till Sveriges Historia efter Konung Gustaf III:s Anträde till Regeringen. Andra Delen, Stockholm 1822, s. [1]–22

Söderberg, Hjalmar, »Zakarias Topelius», Svenska Dagbladet 14/1 1898

Söderberg, Hjalmar, Litteratur och litteratörer 1, utg. Bure Holmbäck, Björn Sahlin & Nils O. Sjöstrand, Samlade skrifter 11, Stockholm: Lind & Co 2017

Talvio, Tuukka, Suomen rahat, kolmas, laajennettu painos, Helsinki: Suomen Pankki 2003

Tarkiainen, Kari, Finnarnas historia i Sverige​ 1. Inflyttarna från Finland under det gemensamma rikets tid, Helsinki: SHS 1990

Tegnér, Esaias, Axel, en romans, Lund 1822

Tengström, Johan Jakob, Biskopen i Åbo stift Johan Gezelii den äldres Minne, Åbo: Chr. Ludv. Hjelt 1825

[Tengström, Johan Jakob], Chronologiska Förteckningar och Anteckningar öfver Finska Universitetets fordna Procancellerer samt öfver Faculteternas Medlemmar och Adjuncter från Universitetets Stiftelse inemot Dess Andra Sekularår, Helsingfors: G. O. Wasenius 1836

Tessin och Tessiniana. Biographie med anecdoter och reflexioner, samlade utur framledne riks-rådet m. m. Grefve C. G. Tessins egenhändiga manuscripter, Stockholm: Johan Imnelius 1819

Tetteris, Karin, »Att skapa ett kulturarv. Om troféfanor och segerparader», Minnet av Narva. Om troféer, propaganda och historiebruk, red. Klas Kronberg & Anna Maria Forssberg, [Lund:] Nordic Academic Press 2018, s. 53–78

Then Swenska Psalmeboken 1582. Utgåva med inledande kommentarer, utg. Otfried Czaika, Skara: Skara stiftshistoriska sällskap och Helsinki: Suomen kirkkohistoriallinen seura/ Helsingfors: Finska kyrkohistoriska samfundet 2016

Theorell, J. P., »Hvad är en ’Historisk Roman’?», Winter-Bladet 25/6 1844

Tideström, Gunnar, »Runeberg och den finlandssvenska litteraturen», Ny illustrerad svensk litteraturhistoria III. Romantiken. Liberalismen, red. E. N. Tigerstedt, Stockholm: Natur och kultur 1956, s. 432–489

Tideström, Gunnar, »Runeberg och den finlandssvenska litteraturen», Ny illustrerad svensk litteraturhistoria III. Romantiken. Liberalismen, red. E. N. Tigerstedt, 2 bearb. uppl., 1967, s. 441–497

Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo, »Öfver Högstsalige Hans Kongl. Maj:ts Konung ADOLPH FRIEDRICHS död» 30/4 1771

Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo, »Nyheter» 31/7 1771

Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo, »Vid Högstsal. Hans Maj:ts Konung ADOLPH FRIEDRICHS Graf» 15/8 1771

Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo, »Öfver Högstsalige Hans Maj:ts Konung ADOLPH FRIEDRICHS död» 30/9 1771

Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo, »Berättelse om Ryska Infallet i Österbotn, åren 1713 och följ.» 16–31/1 1776

Tigerstedt, E. N., »Topelius-studier», HLS 18–19, SSLS 294, Helsingfors 1943, s. [1]–107

Tigerstedt, E. N., Svensk litteraturhistoria, Stockholm: Natur och kultur 1948

Tigerstedt, E. N., Svensk litteraturhistoria, 3 rev. uppl., Stockholm: Natur och kultur 1960

Tiitta, Allan, »Zacharias Topelius», Kansallisgalleria. Suuret Suomalaiset [2.] Demokratisoituva Suomi (1850–1920), [Espoo:] Weilin + Göös 1996, s. 62–69

[Topelius, Zacharias], »Literatur. Urkunder upplysande Finlands öden och tillstånd», Helsingfors Tidningar 16–20/3 1844

[Topelius, Zacharias], »Romanen och Romanvurmen», Helsingfors Tidningar 13–17/9 1845

[Topelius, Zacharias], »Literatur», Helsingfors Tidningar 6/5 1846

[Topelius, Zacharias], »Ett Skärgårdsäfventyr», Helsingfors Tidningar 22/8 1846

[Topelius, Zacharias], »Literatur», Helsingfors Tidningar 7/3 1849

[Topelius, Zacharias], »Leopoldiner-Bref 1», Helsingfors Tidningar 2/2 1850

[Topelius, Zacharias], »Leopoldiner-Bref 2», Helsingfors Tidningar 2/3 1850

[Topelius, Zacharias], »Fältskärns Berättelser», Helsingfors Tidningar 1851–1866

Topelius, Z[acharias]., Sångpartierna i Kung Carls Jagt, Romantisk Opera i tre akter af Fredrik Pacius, Text af Z. Topelius, Första gången uppförd å Helsingfors Theater den 24 Mars 1852, 2 uppl., Helsingfors 1852

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Första cykeln, Helsingfors: Öhmanska Bokhandelns förlag 1853

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Första cykeln, Stockholm: Bonniers 1854

[Topelius, Zacharias], »Bref från Betty. (Om ’Smärre Berättelser af Runeberg.’)», Helsingfors Tidningar 8–11/3 1854

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Andra cykeln, Stockholm: Bonniers 1856

[Topelius, Zacharias], »Romaner och Romanläsning», Helsingfors Tidningar 27–30/8 1856

[Topelius, Zacharias], »Söder om Östersjön. 25. Brüsselspetsarna», Helsingfors Tidningar 11/2 1857

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Tredje cykeln, Stockholm: Bonniers 1858

[Topelius, Zacharias], »Porthans Minnesvård», Helsingfors Tidningar 3/1 1860

[Topelius, Zacharias], »Fröken Drifva», Helsingfors Tidningar 18/2–31/3 1860

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Fjerde cykeln, Stockholm: Bonniers 1864

Topelius, Zach[arias]., Läsning för barn. Första boken. Lekar, Stockholm: Bonniers 1865

Topelius, Zach[arias]., Läsning för barn. Andra boken. Visor och sagor, Stockholm: Bonniers 1866

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Femte cykeln, Stockholm: Bonniers 1867

Topelius, Z[acharias]., Nya blad, Stockholm: Bonniers och Helsingfors: Edlunds 1870

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Första cykeln, 5 uppl., Stockholm: Bonniers 1872

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Fjerde cykeln, 2 uppl., Stockholm: Bonniers 1873

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Femte cykeln, 2 uppl., Stockholm: Bonniers 1873

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Andra cykeln, 5 uppl., Stockholm: Bonniers 1874

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Tredje cykeln, 5 uppl., Stockholm: Bonniers 1874

Topelius, Z[acharias]., Vinterqvällar. Andra Cykeln. Noveller, Skildringar, Sägner. Första Delen, Stockholm: Bonniers och Helsingfors: Edlunds 1881

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Första cykeln, 7 uppl., Reviderad af författaren, Illustrerad af Carl Larsson, Stockholm: Bonniers 1883

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Andra cykeln, 7 uppl., Reviderad af författaren, Illustrerad af Carl Larsson, Stockholm: Bonniers 1883

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Tredje cykeln, 7 uppl., Reviderad af författaren, Illustrerad af Carl Larsson, Stockholm: Bonniers 1884

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Fjerde cykeln, 4 uppl., Reviderad af författaren, Illustrerad af Carl Larsson, Stockholm: Bonniers 1884

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser. Femte cykeln, 4 uppl., Reviderad af författaren, Illustrerad af Carl Larsson, Stockholm: Bonniers 1884

Topelius, Z[acharias]., Ljung, Stockholm: Bonniers och Helsingfors: Edlunds 1889

Topelius, Zacharias, Planeternas skyddslingar. En tids- och karaktersstudie från drottning Kristinas dagar. Tredje delen, Stockholm: Bonniers 1889

Topelius, Zacharias, Självbiografiska anteckningar, utg. Paul Nyberg, Helsingfors: Schildts 1922

Topelius, Z[acharias]., Fältskärns berättelser, Helsingfors: Schildts 1944

Topelius, Zacharias, Fältskärns berättelser, illustr. Carl Larsson & Albert Edelfelt, inledning Carl-Göran Ekerwald, Stockholm: Carlssons 1985

[Topelius, Zacharias], Zacharias Topelius Skrifter I–XXI, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2010–

I Ljungblommor, utg. Carola Herberts under medverkan av Clas Zilliacus, SSLS 742, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2010, URN:NBN:fi:sls-6601-1508156399

IV Noveller, utg. Pia Forssell, SSLS 770, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2012, URN:NBN:fi:sls-6602-1508156409

V Hertiginnan af Finland och andra historiska noveller, utg. Pia Forssell under medverkan av Matti Klinge och Anna Movall, SSLS 782, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2013, URN:NBN:fi:sls-6603-1508156419

XII Finland framställdt i teckningar, utg. Jens Grandell & Rainer Knapas, SSLS 747, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2011, URN:NBN:fi:sls-7228-1552035302

XV Föreläsningar i geografi och historia, utg. Jens Grandell, Helsingfors 2017, URN:NBN:fi:sls-6282-1508152246

XVII Naturens Bok och Boken om Vårt Land, utg. Magnus Nylund under medverkan av Håkan Andersson, Pia Forssell och Henrik Knif, SSLS 816, Helsingfors 2017, URN:NBN:fi:sls-6597-1508156359

XX:1 Brev. Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, utg. Carola Herberts, Helsingfors 2015, URN:NBN:fi:sls-6604-1508156429

XX:2 Brev. Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna, utg. Eliel Kilpelä under medverkan av Mats Dahlberg, Helsingfors 2018, URN:NBN:fi:sls-6632-1525325973

XXI Dagböcker, utg. Pia Asp under medverkan av Eliel Kilpelä, SSLS 823, Helsingfors 2018, URN:NBN:fi:sls-7059-1525330243

Toropainen, Veli Pekka, »’Eskolan äijä’ Josef Petrej Kauhanojan Perholta», Pytty on ennenkin punkassa pesty. Sukujuuret syvässä Loimaan savessa. Vuosikirja 2013, [Turku]: Turun seudun sukututkijat 2013, s. 107–111

Torstendahl, Rolf, »Anders Fryxell», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:14527 (hämtad 11/8 2017)

Torstendahl, Rolf, »Anders Fryxell», Svenska historiker. Från medeltid till våra dagar, red. Ragnar Björk & Alf W. Johansson, Stockholm: Norstedts 2009, s. [192]–200

»Utdrag af Konung Carl XII:s Bref till Enke Drottning Hedvig Eleonora, dat. Bender d. 14 Decemb. 1712», Handlingar rörande Skandinaviens Historia. Fjerde Delen, Stockholm: Elmén och Granberg 1817, s. [300]

Utterström, Gustaf, »Görtz och finanspolitiken», Sten Carlsson & Jerker Rosén, Den svenska historien 5. Karolinska tiden 1654–1718, Stockholm: Bonniers 1967, s. 296–300

Uusimaa, »Huomiota ansaitseva kirjallinen yritys» 15/11 1895

Vasenius, Valfrid, »Ur ett lif i sång och saga», Zachris Topelius, Helsingfors 1888, s. [3]–[19]

Vasenius, Valfrid, Zacharias Topelius. Hans lif och skaldegärning I–VI, Helsingfors: Edlunds I–III 1912–1918, Schildts IV–VI 1924–1930 och Stockholm: Bonniers I–V 1913–1927

Vest, Eliel, Zachris Topelius. En biografisk studie, Helsingfors: Söderströms 1905

Vilkuna, Kustaa H. J., »Topelius, suuri Pohjan sota ja isoviha», Ennen kuulemattomat Välskärin kertomukset, toim. Leena Kirstinä & Laura Finne-Elonen, Topelius-seuran julkaisuja 6, Topelius-seura [2015], s. 64–85

Villstrand, Nils Erik, »Trolldom och häxförföljelser», Rainer Fagerlund, Kurt Jern & Nils Erik Villstrand, Finlands historia 2, 3 uppl., [Esbo:] Schildts 2001, s. 276–277

Villstrand, Nils Erik, Sveriges historia 1600–1721, Stockholm: Norstedts 2011

Villstrand, Nils Erik, »Memorialets makt. Bonderiksdagsmän i det frihetstida Sverige som aktörer i en förskriftligad politisk kultur», Historisk Tidskrift 134, 2014:2, s. [191]–224

Vising, Johan, Fransk-svensk ordbok, Stockholm: Bonniers 1936

Voltaire, Geschichte Carls des Zwölften. Königs von Schweden, Frankfurt am Mayn: Johann Gottlieb Garbe 1756

Wahlgren, Richard, »Carl Linnaeus and the Amphibia», Bibliotheca Herpetologica 9, 2012:1–2, pp. 5–38

Walli, G., »Jacob Benzelius», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:18505 (hämtad 20/4 2018)

Warburg, Karl, Illustrerad svensk litteraturhistoria. Andra delen. Sveriges litteratur under frihetstiden och gustavianska tidehvarfvet, utg. Henrik Schück & Karl Warburg, 2 omarb. och utvidg. uppl., Stockholm: Gebers 1911–1912

Warburg, Karl, Illustrerad svensk litteraturhistoria. Fjärde delen. Svensk litteratur under realismens och efterhumanismens samt naturalismens tid (från senare hälften af 1830-talet till inemot sekelskiftet). Förra bandet, utg. Henrik Schück & Karl Warburg, 2 omarb. och utvidg. uppl., Stockholm: Gebers 1915

Wasa Tidning, »Konung Adolph Fredriks besök i Wasa, år 1752» 9/12 1843

von Wendt, Ernst, Där Fältskärns berättelser föddes. En miljö- och idé-studie, Helsingfors 1929

Werner Söderströmin Joulukirjallisuus 1895

Wesseling, Elisabeth, Writing History as a Prophet. Postmodernist Innovations of the Historical Novel, Utrecht publications in general and comparative literature 26, Amsterdam & Philadelphia: John Benjamins Publishing Company 1991

Wetterberg, Gunnar, Från tolv till ett. Arvid Horn, Stockholm: Atlantis 2006

von Willebrand, R. F., »Topelius såsom novellförfattare. Fältskärns berättelser – Vinterkvällar», Finsk Tidskrift, tom XVI, 1884, s. [165]–191

Wrede, Johan, »Zacharias Topelius – Kansallishistorioitsija», suom. Rauno Ekholm, Suomen kirjallisuushistoria 1. Hurskaista lauluista ilostelevaan romaaniin, toim. Yrjö Varpio & Liisa Huhtala, SKST 724:1, Helsinki 1999, s. 253–264

Wrede, Johan, »Zachris Topelius – barnatro och fosterland», Finlands svenska litteraturhistoria. Första delen: Åren 1400–1900, utg. Johan Wrede, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 1999, s. 317–330

Åbo Nya Tidningar, »Kårt underrättelse om Finnarnes lekar» 30/4 1789

Åbo Nya Tidningar, »Kungörelser» 17/12 1789

Åbo Tidning, »Den inhemska literaturen 1883. II» 6/1 1884

Åbo Tidningar, »Om Trolldom» 30/4, 7/5 och 29/5 1792

Åbo Tidningar, »Lefvernes Beskrifning öfver framl. Kyrkoherden Gabriel Peldan i Ilmola» 5–12/11 1792

Åbo Tidningar, »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697» 16–30/9 och 14/10 1793

Åbo Tidningar, »Ransakning och Dom i Kongl. Åbo Håf-Rätt öfver en förment gammal Trollkarl Erich Johansson, med det tilnamnet PuuJumala» 23/2 1795

Åbo Tidningar, »Förhör anstäldt i K. Åbo Hof-Rätt d. 17 Nov. 1649 med den därstädes til rätta ställde Trollkonan ifrån Tyrwis Walborg Kyni» 18/5 1795

Åbo Tidningar, »Strödde Anteckningar om Finlands tilstånd i sistförflutne Århundrade» 10/10 och 31/10 1796

Åbo Tidningar, »Om Ryssens härjande i Cajana Län: utdraget af ortens Authentike Handlingar» 30/5 1798

Åbo Tidningar, »Eskola Gubbens visor» 25/5 1839

Åbo Underrättelser, »Åbo» 27/12 1860

Åstrand, Sven, »Georg Lybecker», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:9953 (hämtad 15/11 2017)

Östergren, Stefan, »Carl Mörner», Svenskt biografiskt lexikon, urn:sbl:8705 (hämtad 11/8 2017)

Fältskärns berättelser

Första cykeln

Fältskärns Berättelser fördelas i cykler, hvardera innehållande tre berättelser, hvilka sinsemellan stå i närmare sammanhang. Första cykeln innefattar: 1) Konungens Ring; 2) Svärdet och Plogen samt 3) Eld och Vatten.

Företalet,
som handlar om Fältskärns person och lefverne.

Han var född i en af Österbottens småstäder den 15 Augusti 1769, samma dag som Napoleon. Dagen mins jag dessutom så väl, emedan fältskärn alltid brukade fira den med ett litet kalas. Det bestod deruti att två eller tre af hans gamla kusiner som ännu lefde – han kallade alla gamla tanter kusin1 – och två eller tre af hans bröder – han kallade alla bror som kallade honom farbror2 – församlades uppe hos honom i vindskammaren på kringlor och kaffe. Till all lycka var kammaren en af de större, med två höga fönster (och en förfärligt mörk vind utanföre), och det behöfdes, ty förutom de två eller tre kusinerna och de två eller tre bröderna samlades deruppe ett dussin barn, ostyriga pojkar och munviga flickor, som förde ett gränslöst oljud och stjelpte allt öfverända. Ty fältskärn hade här i verlden en obegriplig svaghet för barn och lät oss husera så att gammalt och klokt folk miste öronen. Men jag återkommer till födelsedagen, som dock är den första på alla meritlistor, och fältskärn hade en längre meritlista än mången annan.

Således, fältskärn var född på samma dag som Napoleon, det utgjorde hans lefnads stolthet och blef första uppränningen3 till flera af hans lefnadsöden. Han kunde nemligen aldrig upphöra att deruti se ett förebud af synnerlig märkvärdighet; blef han ock aldrig en stor man, som han kanhända i sin ungdom föreställt sig, så jagades han dock af detta förebud att söka äran och lyckan i mångfaldiga lifvets skepnader. Hans stolthet, likasom hans äregirighet, var af det milda, godsinta slag, som i tysthet ler åt sig sjelf och icke gerna gör en mask för när; den var en af dessa oskyldiga illusioner, som klänga sig fast vid ett af slumpens företräden och hela lifvet igenom fasthålla det som en sak af stor vigt och betydelse, utan att någonsin bringas ur koncepterna4, om än verkligheten tusen gånger visar att allt är en dröm. Den som känner hjertat och lifvet hade långt för detta kunnat förutsäga fältskären att han, med en ärelystnad af detta slag, aldrig skulle komma att spela en lysande roll, om han än hundrade gånger varit född på samma dag som Napoleon. Ty helt annan är den ärelystnad, som genom tusende hinder bryter sig en väg till höjderna af mensklig storhet. Med de omätliga resurserna af snillet, djerfheten och ihärdigheten förenar den oftast likgiltigheten för medlens halt; när räknar den stolte eröfraren alla de offer som blödt för hans ära på slagfälten, alla de tårar, alla de ruiner af menniskolycka, öfver hvilka hans väg går fram till fantomen af en storhet som glänser genom seklerna!

Hade fältskärn på sin ryktbara födelsedag blifvit bragt till verlden af Madame Lætitia Bonaparte5 i Ajaccio, han hade väl då kunnat blifva något annat än fältskär, men föga något större. Väl hörde man Napoleons ryktbare kock i känslan af sin storhet förklara, att »man kan blifva kock, men man födes till stekvändare»6. Dock glömde han, sjelf ett snille, snillets förutbestämmelse; född till stekvändare, blir man sällan i botten annat, om äfven med guld på kragen och diplomer i fickan. Fältskärn var icke född till en Napoleon. Icke för det att han bar det borgerliga namnet Andreas Bäck – han hade läst latin och skref sig Andreas, aldrig Anders – icke heller för det att hans fader var en simpel sergeant som mistat en arm i pommerska kriget7. Utan för det att, med en sådan outtömlig fond af godsinthet och vankelmod som hans, man, äfven med ett briljantare hufvud än det som fallit på fältskärns lott, väl möjligen kan blifva en dristig partigångare8, men aldrig en stor fältherre i lifvets strid.

Fältskärn var i sin barndom, som han sjelf brukade säga, en stor klippare9, men som han visade snäll10 fattningsgåfva, skickades han af sin morbror, en förmögen handlande, till skolan i Wasa11. Vid aderton års ålder hade han bragt det så långt, att han med en bytta smör i kärran och sjutton plåtar12 i fickan reste in till Åbo, för att taga studentexamen. Detta lyckades utan svårighet, och vår nybakade student skulle nu, efter sin morbrors och gynnares önskan, med all gevalt13 sträfva till kappa och krage14. Med hemliga suckar satte han sig vid sin hebraiska kodex15; tankarna flögo verlden omkring, och blickarna rymde alltför ofta från »Bereschit bara elohim»16 till paraderna på torget, der den ståtliga militären mönstrades, innan den tågade ut till kriget. Ack, tänkte den blifvande presten, den som dock vore soldat och stode der så rak i ledet, redo att slåss, som far min, för kung och fädernesland! Men det var något som satte p för den saken: mor hade aldrig kunnat förgäta att far förlorat en arm i kriget, och hon hade tagit det heliga löftet af sonen, att han aldrig skulle ge sig till knekt. Unge Bäck var en god son: han vände således från paraderna till sin kodex tillbaka, men han hade icke hunnit till hälften af Genesis17, innan en bomb slog ned i hela hans tankegång. Denna bomb var en annons i Åbo Tidningar18, undertecknad »Erik Gabriel Haartman, på medicinska fakultetens vägnar», af innehåll, att studenter, hvilka önskade taga tjenst som fältskärer vid lazaretter och regementer under kriget, ofördröjeligen ägde att anmäla sig till privat undervisning i medicinen19, hvarefter de – temligen snart, det förstås, ty kriget var i full låga20 – kunde påräkna att utkommenderas med 5 à 6 riksdaler specie21 i månaden att börja med. Nu stod vår man ej mera att hejda, skref hem att man som fältskär väl brukade aftaga andras armar, men sjelf ej mista några, och erhöll med mycket prut22 det begärda samtycket. I ett nu stod kodexen upp och ned på hyllan, Bäcken studerade icke, han slök kirurgi och var om få månader en fältskär så god som mången annan. Ty på den tiden var man ej så noga; hvem mins icke huru Franzén23 sjunger i sitt ypperliga »Förr och nu»24:

Förr skar en doktor fingrar, tår,

Som icke dugde mera;

Nu hvad han ej i hast förstår

Kurera.

Och det är mycket möjligt att han dervid tänkte på Bäcken. Men vår fältskär lät sig icke bekomma. Han gjorde 1788 och 89 års kampagner25 till lands, men 1790 års till sjöss, var med i mången hård lek, drack tappert om26 (efter hvad han sjelf påstod) och kapade armar och ben, så att det var lust och glädje. Han visste den tiden ännu icke af sitt årsbarn Napoleon, ansåg sig följaktligen då ännu ej ämnad till något stort; men ofta hörde man honom sedan berätta huru han, den äfventyrliga 3 Juli i Wiborgska viken27, passerade med Stedingk på hämeenmaa Styrbjörn28, i spetsen för skärgårdsflottan, fiendtliga batteriet på Krosserorts udde och fick spillran af en sönderskjuten rå mot högra kindbenet, hvaraf han bar märke så länge han lefde. Samma kula som märkte hans kind kom långskepps med stor förödelse, susade förbi chefens29 hufvud och gjorde denne för ögonblicket alldeles döf. Bäcken var flinkt till hands med sin snäppare30 och sitt slagvatten31; om tre minuter hade Stedingk sin hörsel igen. Det var just i den stund då faran var störst och kulregnet som hetast. Kratsch, då stötte Styrbjörn på grund. »Gossar, vi äro förlorade!» skrek genast en röst. »Åh nej», svarade en annan – och det var Henrik Fågel från Ahlais by i Ulfsby* – »kommendera bara alla man i förn, det är aktern som sitter på!» – »Alla man i förn!» kommenderade Stedingk; Styrbjörn blef flott, och hela svenska skärgårdsflottan följde efter i dess kölvatten32. Derom brukade Bäcken sedan säga: »hvad d–n hade det blifvit af flottan, om Stedingk varit döf?» – Och man förstod gubbens mening; han hade räddat hela svenska flottan, det förstås; men drog man litet på mund åt hans oskyldiga skryt, så skrattade han med och tillade godmodigt: »ja ja, ser bror, jag är född den 15 Augusti, bror vet, och det är hela saken, jag rår inte för’et.»

När kriget var slut, begynte Bäcken att vantrifvas på lazaretterna, och då han (efter eget påstående) var särdeles väl inskrifven33 hos Stedingk, gaf han flottan på båten34 och följde sin gynnare till Stockholm – som husläkare, tror jag han någongång påstod, men, efter hvad andra säga, lärer han snarare skött någon skrifvaresyssla. Flink, fyndig och pålitlig man, som han var, förstod han månget halft ord och fick förtroenden, dem han (efter egen utsago) fullkomligt motsvarade. Han stod på den tiden i vidlyftiga relationer med kammartjenare, kammarjungfrur, handsekreterare och dylika personligheter, som i dåvarande politiska intriger mellan de förnäma spelade en betydande roll, ja ofta voro de till utseendet obetydliga, men i sjelfva verket inflytelserika driffjädrarna i mången trasslig kabal35, som spann i mörkret sin spindelväf, tills den hade omsnärjt rikets högsta personligheter och bragt dem på fall. Jag har aldrig fått full reda på den roll fältskären sjelf spelade i dessa ryktbara kabaler; det är möjligt att den icke varit så betydlig, som han någon gång låtit påskina. Men att det varit en ful och falsk roll åtager jag mig att bestrida; dertill var Bäcken för hederlig karl i botten af sitt hjerta. Jag tror således snarare att han gått andras ärender, utan att hafva reda på deras politiska halt, innan han såg följderna i öppen dag. Men visst är att han dessa tider var invigd i mycket sqvaller och om betydande personer, både då och i förflutna dagar, inhämtade mångt och mycket som varit föga bekant och likväl är mycket betecknande.

Fältskärn var en Gustavian i samma betydelse som den tiden en stor del af Stockholms medelklass36: bländad af hofvets glans, som återföll äfven på de låga platserna i dess närhet, hänförd af den nedlåtenhet37, hvarmed Gustaf III så väl förstod att vinna massornas gunst när han behöfde den, var fältskärn sin konung oinskränkt tillgifven. Hvad frågade han efter det politiska missnöje, som redan länge smugit kring thronen och allt mera hotande höjde sitt hufvud i dess närmaste granskap38! Han var ung, han behöfde inga skäl för sin tillgifvenhet. Sådan ståtlig kung! var allt hvad han tänkte; han var den tiden en durkdrifven royalist, och hände det sig att han gick andras ärender i kabalernas tjenst, så var det emedan han, fattig karl, trodde sig göra kungen en tjenst dermed.

En dag i början af Mars 1792 hade fältskärn, då förtiden (efter egen utsago) en vacker gosse, genom en kammarjungfru hos grefvinnan Lantinghusen, hvilken åter (naturligtvis kammarjungfrun) stod på förtrolig fot med grefve Klas Horns39 favoritlakej, fått en dunkel aning om en mordisk komplott mot konungens lif. Fältskärn beslöt att spela försyn i Sveriges öden och upptäcka40 för konungen allt hvad han visste och törhända på köpet litet mer. Han sökte audiens hos majestätet, under förevändning af en supplik41, men afvisades tvärt af tjenstgörande kammarherren De Besche42. Han förnyade sin anhållan andra gången med den framgång att han blef jagad på porten. Tredje gången ställde han sig i vägen för konungens vagn vid slottsporten och höll sin skrifna bekännelse högt i luften. »Hvad vill den karlen?» frågade Gustaf III vid nedstigandet sin uppvaktande kammarherre, och åter ville olyckan att det just var De Besche. »Det är en afskedad fältskär», svarade hofmannen spefullt; »han anhåller att ers majestät allernådigst ville börja ett nytt krig, för att skaffa honom något att göra.» Konungen log, och fältskärn blef stående förbluffad vid porten. Några dagar derefter blef kungen skjuten. »Jag rådde inte för’et», brukade fältskärn säga, när han omtalade sin bravur vid detta tillfälle; »hade inte den s–ns De Besche varit, så ... ja jag säger ej mer.» – Man förstod honom nog: han hade ju räddat svenska flottan vid Wiborg; nu skulle han också ha räddat Gustaf III:s lif, blott icke Om varit i vägen under skepnad af en malitiös43 kammarherre. Det var allt ett litet gry af den 15 Augusti uti honom; åtminstone trodde han så sjelf.

Förmyndarregeringen och Reuterholm44 voro alldeles icke i fältskärns smak. Han hade skiljt sig ur Stedingks tjenst och på egen hand begynnt prakticera i Stockholm. Mer än någonsin var han inne i dagens sqvaller, sjelf en från kund till kund vandrande krönika. Som sådan begagnades han af det gamla hofvets parti att sätta vissa rykten i omlopp. Förr än mången annan kände han i luften när det osade brändt; han varnade (påstod han) herrarna af 1794, men ingen annan än Nordens Alcibiades45 trodde honom. Han hade således tillfredsställelsen att ha räddat Armfelt, likasom han räddat svenska flottan och Gustaf III. Han var den som, tillika med stadskirurgen Fröberg, assisterade på läkarekonstens vägnar vid fröken Rudenskölds schavottering46. Denna grymma exekution47, der snille och skönhet trampades i stoftet, der folket rundtomkring fällde tårar och blott den låga partihämden triumferade, upprörde fältskärns redliga hjerta. Hans tunga, ovan att tiga, spetsades af harmen hvassare än rådligt var, och han frågade högt, så att alla hörde det, »hvarföre fröken ej fick sitta, då likväl hans excellens baron Reuterholms morbror satt på schavotten»*. Detta yttrande kom snart till Reuterholms öron, och får man tro fältskärn, ämnades åt denne föga blidare öde, än åt den olyckliga fröken. Fältskärn, som hade ett öra i hvar gränd och ett öga i hvart kammarfönster, kände något otrefligt i luften och beslöt att i tid undfly den hotande stormen. Med sin snäppare i fickan och sitt bindtyg49 under armen flydde han ombord på en pommersk jakt och var inom få dagar i Stralsund.

Jag ämnar icke mera vara vidlyftig om fältskärns öden. Om någon tid begaf han sig till fots som en vandrande qvacksalfvare på väg till Paris. Här hade direktorium50 nyss kommit till makten; den ena armén uppsattes efter den andra, allt hvad student hette grep till värjan eller lansetten51. Fältskärn kom i ett lyckligt ögonblick, fick en liten anställning vid italienska armén och stod vid Napoleons sida just när lyckans sol rann opp för denne på hinsidan Alperna. Nu först underrättad om betydelsen af sin födelsedag, kände fältskärn en omättlig ärelystnad vakna uti sitt bröst. En vacker natt öfvergaf han sitt lazarett i Nizza och ilade till Mantua. Han ville personligen uppvakta general Bonaparte, han ville utmärka sig, kort sagt, han ville af den 15 Augusti göra sig en stege till odödligheten. Jag kan icke utgrunda huru, alltnog, han påstod sig ha fått audiens hos Bonaparte och framställt för honom sin begäran om en fältläkaretjenst. »Men», suckade fältskärn hvargång han beskref denna märkvärdiga dag i sin lefnad, »Bonaparte hade mycket att göra, han förstod mig icke och frågade en af sina adjutanter hvad jag ville. Medborgare general, svarade adjutanten, det är en kirurg, som anhåller om den äran att vid första tillfälle få afsåga ert ben. I detsamma», tillade fältskärn, »begynte kanonerna dåna, Österrikarne ryckte an, och general Bonaparte bad mig draga för tunnor tusan.»

Fältskärn, som räddat så mången storhet, fick således icke tillfälle att rädda Napoleon. I stället fick han fältsjukan52 och låg ett halft år eländig i Brescia. Derifrån begaf han sig i franska arméns spår till Österrike, rymde så till Schweitz och hamnade för en tid i Zürich. Här förestod han ett apothek, förälskade sig i en liten rödblommig schweitzerflicka och stod på punkten att53 gifta sig, då först Korsakoff, derpå Massena, slutligen Suvoroff öfversvämmade med sina skaror den fredliga staden54. I den villervallan flydde fältskärns fästmö och kom aldrig tillbaka. Sorgsen satt han en dag i fönstret af sitt apothek; då nalkades tvenne kosacker, stego af, grepo honom oaktadt hans motstånd och ilade bort i sporrsträck. Fältskärn trodde sin sista stund vara kommen; han förstod icke det ringaste. Men kosackerne förde honom oskadd till en simpel koja; der sutto några officerare vid punschbålen och bland dem en barsk man i storstöflar. »Kamrat», sade mannen kort och befallande, »fram med din tång, jag har tandvärk!» Det hjelpte icke, fältskärn måste fram med sin tång. Han understod sig att fråga hvilken tand som värkte. »Du resonnerar?» sade mannen otåligt och hotande. »Nej, jag resonnerar icke», svarade fältskärn och ryckte med detsamma ut den första tand han fick fatt med tången. »Bra, min son! marsch!» – och fältskärn affärdades med 10 dukater55 för sitt besvär. Listan på hans meriter hade fått en märkvärdig tillökning: han hade ryckt ut en tand på – hjelten Suvoroff.

Uppmuntrad häraf, beslöt fältskärn att söka sin lycka i Ryssland. Han reste till Petersburg och uppvaktade svenske ministern general Stedingk, broder till hans gynnare amiralen. Här fick han en lazaretts-läkaresyssla, stod sig väl och samlade en liten förmögenhet. Så förgingo fyra eller fem år, då underrättelse kom att Napoleon bestigit kejsarethronen. Fältskärns gamla ärelystnad vaknade nu åter; han tog afsked och återvände 1804 till fäderneslandet. Med sina meriter räknade han på en lysande befordran, men nej, medicinska fakulteterna hade redan fått pretentioner och ville se hans diplom. Förgrymmad gaf han medicinen på båten, framdrog sina attester från Zürich och köpte ett apothek i Stockholm.

Fältskärn var nu fem och trettio år. Han såg tillbaka på det lif han härtills fört och fann det vara temligen pojkaktigt. Han sade till sig sjelf: det är icke nog att hafva räddat svenska flottan, Gustaf III och Armfelt, att hafva haft audiens hos Bonaparte och ryckt ut en tand på Suvoroff; man måste äfven hafva ett mål i lifvet. Och det föll honom in att han hade ett fädernesland.

1808 års krig bröt ut. Fältskärn sålde sitt apothek, råkade åter i krig med fakulteterna och förmådde icke uppsvinga sig högre, än till en underläkaretjenst vid ett af de finska regementerna. Likgodt, han slogs ej mera för äran och den 15 Augusti; vid armén funnos löjtnanter med grånade mustascher; hvarföre kunde ej fältskärn med tjugu års meriter blifva underläkare? Han deltog som sådan i 1808 och 1809 års kampagner; hans plats var i alla affärer56 tätt invid slagfältet i någon stuga vid vägen. Der kämpade han på sitt sätt manligt och ärligt mot eländet, sjukdomen och döden, sågade armar och ben, förband, plåstrade, tröstade, delade med den blesserade57 soldaten sin flaska, sitt bröd, sin börs, och hvad som var mer, sitt ständigt glada lynne, under tusende befängda anekdoter från hans vandringar i främmande land. I halfva armén var han känd under namn af »tupakka tohtori», tobaksdoktorn, sannolikt emedan han, som genom sina relationer i Stockholm ständigt var försedd med goda »blader», alltid var färdig att dela med soldaten sin pipa och sin buss58. Man kan vara kristlig äfven i tobak. Så förnäm var icke fältskärn, att han, lik Konows korpral, gick

med två tuggbussar af högfärd blott,59

tvärtom gick han hellre utan, när nöden var stor och en sårad kamrat fått sista biten af rullen i fickan på hans långa gula nankinsvest60. Derföre älskade soldaten »tupakka tohtori», och Fieandt61 gaf sig tusan d–r i våld uppå att han skulle promovera honom till arkiater62, ty näst kulor och krut funnes intet i verlden så förtjent af en menniskas aktning, som en ärlig buss och fem blåa bröder63.

Fältskärns äfventyr under kriget kunde beqvämligen64 fylla en hel julkalender65. Men jag tiger dermed för denna gång och vill blott i förbigående nämna, att han 1808 firade sin födelsedag den sjuttonde Augusti vid Alavo66. Efter krigets slut tog han afsked, utan pension, det förstås67. När efter 1809 års fred så mången Finne flyttade öfver till Sverige, ansåg fältskärn det vara mera hedrande att dela alla öden med sitt fädernesland och stadnade derföre qvar. Hans gamla ostadiga lynne lät icke binda sig vid någon fix plats i samhället; han dref de första åren det yrke, att resa kring landet med sitt lilla fältapothek, ordinera och bota alla sjukdomar med snäppare, kopphorn, essentia dulcis68 och mixtura simplex69. Från socken till socken, från by till by drog han omkring med sin gamla häst och sin medikamentslåda, välkommen öfverallt och lika eftersprungen som någon doktor B–r70 på nyare tider. Fältskärn var fri som fågeln i luften; munvig och rolig, kryddade han sin bäska rhabarber71 med skämtsama historier, säker att i hvarje stuga finna ett gästfritt bord och en pratsam värdinna72. Det var en lycklig tid; jag är säker uppå att fältskärn derunder uträttade mycket godt, men det talade han aldrig om.

Dock icke länge fick fältskärn efter eget lynne resa kring landet som en vandrande73 bondepraktika74. Sedan 1788 hade läkarekonsten vid universiteterna gått framåt med Lunkentusstöflar75. Medicinalstyrelsen började med stränghet efterhålla de qvacksalvare af alla slag, som ännu i början af detta sekel öfversvämmade landet, ofta nog, det är sannt, till skada och skam för läkarekonstens rykte, men likaså ofta till nytta i nödens stund, emedan af verkliga läkare funnos ytterst få och apothekerna likaledes voro mycket glesa. Nu hade fältskärn redan förut legat i uppenbar delo med medicinska fakulteterna i Upsala och Åbo; det behöfdes således icke mer, än att en nitisk kollega inberättade hans medicinska eriksgator i landsbygderna. Fältskärn blef kallad till Åbo att undergå colloquium familiare76, men behagade icke lyda, hvilket i sjelfva verket var opolitiskt77, ty med sina meriter i fält, hade han framför mången annan varit sjelfskrifven till en stadsläkaretjenst. Men han var envis och alltför kär i sitt oberoende; han for således ej, och följden blef att han vid strängt vite förbjöds att vidare prakticera.

Nu gaf fältskärn för tredje gången medicinen på båten, nedsatte sig i sin födelsestad och slog sig på fiskeri. Det var en intressant födkrok, men ock tyvärr ganska mager för en man, som dock ville hafva sin dagliga kopp kaffe och sina älskade fem blåa bröder. Fältskärn hade i sin medgångs dagar kunnat samla en vacker förmögenhet, men dertill var han för gifmild och för lätt på foten78. Han ägde nu i denna verlden föga mer än sin gamla bruna rock, sin gula nankinsvest, sitt glada lynne och några hundrade gäddkrokar. Han lät derföre efter någon tid öfvertala sig att söka en vaccinatörbefattning79, som han ock erhöll på förord af gamla krigskamrater. Gammal marodör80 på läkarekonstens fält, fann han sig väl i sin lilla befattning, som dock tillät honom ett par gånger om året ströfva omkring i bygderna, prata med gummorna och lefva för dagen på gammalt vis. Det fanns heller ingen som bättre än han förstod att smeka de små barnen till ro, när han med nålen rispade det fina mjuka hullet på deras arm; det gick som en lek under vänliga ord, och innan den lilla ens märkte det, var smärtan förbi. Detta förvärfvade fältskärn ännu mer alla mödrars välvilja; man förlät honom tillochmed hans fula vana att tugga tobak; den kunde nu icke mera hjelpas.

Och så smög sig småningom ålderns snö omärkligt och mildt öfver fältskärns hjessa. Han var en af de få lyckliga, som gått genom lifvets stormar utan att förlora sin tro på menniskor, alltid lika sorgfri och glad, utan att någonsin känna sitt hjerta hårdna under motgången eller bländas till högmod, när lyckan log blid. Han var i grunden en from själ, som gerna log öfver sin ungdoms lättsinne, och likväl ville det allt hänga vid ännu på gamla dagar. Kejsar Napoleon, – »hans köttsliga bror», som han skämtande sade med anspelning på den 15 Augusti, – hade hastigt stigit till höjden af mensklig storhet och än hastigare åter störtat ned derifrån, medan fältskärns lif, lik en pendel i sin jemna svängning, varierat mellan de föga skilda graderna af en lycka som aldrig förvånat och en motgång som aldrig förkrossat. Ungkarl hela sitt lif igenom, alltsedan han lyckligen undkommit kärlekens snaror, i Schweitz, hyste han likväl ingen af de fördomar, hvilka så ofta komma hans likar att missakta hjertats heligaste känslor. Han hade för tidigt lemnat boken, för att hinna inhemta en grundligare bildning, men lifvets rika erfarenhet hade icke gått onyttig förbi, och jag förvånades öfver hans menniskokännedom.

Ofta i vår barndom och första ungdom sutto vi deruppe i den gamla vindskammaren kring hans skinnklädda länstol vid den sprakande brasans sken och hörde honom förtälja sagor ur diktens verld och sagor ur lifvet. Hans minne var outtömligen rikt, och liksom runan säger att äfven den strida forsen icke låter sina böljor på engång förrinna81, så hade äfven fältskärn ett ständigt nytt förråd af berättelser, dels från sin egen tid, men ännu mycket flera från tider som längesedan förgått. Han hade inga vidsträckta historiska kunskaper, hans berättelser voro snarare spridda karaktersdrag, än sammanhängande skildringar. I en sednare tid har jag funnit, att man måste derifrån afpruta mycket, som innehöll tidssqvaller och partiers förtal, det ena om det andra. Äfven saknades der en stor och upphöjd verldsåsigt, sådan man endast vinner genom tankens och känslans ständiga umgänge med det stora i lifvet; men hvad der fanns, var trohet, värma och framförallt en lefvande åskådlighet, sådan jag icke vill åtaga mig att ur minnet återgifva den.

När vi länge lyssnat uppå den gamle, hände sig stundom att han framtog en halfförsliten elektricitetsmachin och lockade derur gnista på gnista. »Så der sprakade verlden, när jag var ung», sade han skrattande. »Man behöfde bara lägga fingret till, och paff, så small det på något håll. Men då var det också Vår Herre som vred machinen.»

Blott sällan hade han en historia skrifven, såsom »hertiginnan af Finland».82 Det mesta berättades mundtligen; många år ha sedan förgått, en del har jag glömt, en del har jag jemfört med sägner och böcker. Om läsaren finner något nöje deri, skall fältskärn icke förgäfves hafva berättat sina sagor om vinterqvällarne.

Fotnoter till detta avsnitt

* Anekdoten finnes uti »Finland framställdt i teckningar».

* Barfods »Märkvärdigheter»48 sid. 164. Anspelningen syftade på Johan Gyllenstjerna, dömd som förrädare 1741.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kusiner […] kusin – här: artigt tilltalsord till person, ofta av motsatt kön, som man umgicks med men inte nödvändigtvis var släkt med.

2 han kallade alla bror […] farbror – Efter att titlar lagts bort tilltalade äldre manliga personer yngre ’bror’ och yngre i sin tur de äldre ’farbror’; relativt jämnåriga manliga personer tilltalade varandra ’bror’.

3 uppränningen – upprinnelsen, början.

4 bringas ur koncepterna – förlora fattningen.

5 Lætitia Bonaparte – Maria Letizia, f. Ramolino (1750–1836), mor till Napoleon I.

6 Napoleons ryktbare kock […] »man kan […] stekvändare» – Citatet är en översättning av aforism XV i Jean Anthelme Brillat-Savarins Physiologie du goût (1825): »On devient cuisinier, mais on naît rôtisseur.» (1848, s. X). Brillat-Savarin (1755–1826) var fransk jurist och finsmakare.

7 pommerska kriget – Sveriges krig mot Preussen 1757–1762.

8 partigångare – eller partigängare: soldat som användes för spaning eller räder på fientligt område.

9 klippare – spjuver, filur.

10 snäll – snabb.

11 skolan i Wasa – Vasa trivialskola (1691–1852).

12 plåtar – en plåt: ursprungligen plåtmynt värt två daler silver, eller 16 skilling, senare också om sedlar av samma värde.

13 med all gevalt – till varje pris.

14 sträfva till kappa och krage – bli präst.

15 hebraiska kodex – hebraisk eller hebreisk kodex: stående uttryck för Gamla Testamentet på hebreiska i bokform.

16 »Bereschit bara elohim» – (hebr.) I begynnelsen skapade Gud (1 Mos. 1:1).

17 Genesis – Första Moseboken.

18 annons i Åbo Tidningar – Den tidning som i samtiden och av eftervärlden kallades Åbo Tidningar heter Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 1771–1785, Åbo Nya Tidningar 1789, Åbo Tidningar 1791–1799, Åbo Tidning 1800–1809, Åbo Allmänna Tidning 1810–1819 och åter Åbo Tidningar 1820–1861. Förlagan till den indirekt anförda annonsen publicerades i Åbo Nya Tidningar 17/12 1789 under rubriken »Kungörelser».

19 privat undervisning i medicinen – Professorerna vid akademin gav vid sidan av offentliga föreläsningar även undervisning i form av s.k. privata kollegier.

20 kriget var i full låga – rysk-svenska kriget 1788–1790, även kallat Gustav III:s ryska krig.

21 riksdaler specie – riksdalermynt i silver.

22 prut – knotande.

23 Franzén – Frans Michael Franzén (1772–1847), skald, ledamot av Svenska Akademien och biskop.

24 »Förr och nu» – första trycket i Åbo Tidning 24/12 1801.

25 kampagner – fälttåg; SAOB har detta belägg av Topelius.

26 drack tappert om – pokulerade rejält.

27 den äfventyrliga 3 Juli i Wiborgska viken – Den svenska flottan blev instängd i Viborgska viken av ryska flottan sommaren 1790. Efter nästan fyra veckors blockad lyckades svenskarna bryta sig ut den 3 juli 1790. Sjöstriden kallas Viborgska gatloppet.

28 Stedingk på hämeenmaa Styrbjörn – Victor von Stedingk (1751–1823), överstelöjtnant vid svenska skärgårdsflottan (arméns flotta), förde sommaren 1790 befäl över fartyget Styrbjörn, en skärgårdsfregatt av typen hemmema (efter fi. Hämeenmaa, Tavastland). Vid Viborgska gatloppet (se föregående kommentar) kommenderade von Stedingk skärgårdsflottans främsta eskader.

29 chefens – fartygschefens, befälhavarens.

30 snäppare – instrument för åderlåtning.

31 slagvatten – olika slag av flytande läkemedel beredda på örter, oljor och sprit; användes utvärtes eller invärtes vid plötsliga sjukdomsanfall.

32 stötte Styrbjörn på grund. […] kölvatten. – Jfr episoden i Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, s. 191), där Topelius uppger studenten Edvin Avellan, född i Ahlais 1830, som sagesman.

33 inskrifven – här: anskriven; ändrat i Bonniers upplaga 1854.

34 gaf […] på båten – övergav, struntade i.

35 kabal – komplott, intrig.

36 medelklass – Klassbegreppet var nytt och aktuellt för såväl historiker och samhällsengagerade skriftställare som skönlitterära författare i mitten av 1800-talet.

37 nedlåtenhet – vänlighet i umgänge med personer av lägre social rang.

38 det politiska missnöje, […] närmaste granskap – Ett allt mer utbrett missnöje med Gustav III, hans krig 1788 och hans utvidgande av sina maktbefogenheter 1789 fick den politiska oppositionen mot regeringssättet att växa, inte minst i adliga kretsar och bland högt uppsatta personer i kungens närhet.

39 Klas Horns – Claes Fredrik Horn af Åminne (1763–1823), delaktig i mordkomplotten mot Gustav III 1792.

40 upptäcka – avslöja.

41 supplik – böneskrift, anhållan.

42 De Besche – Georg Johan de Besche (1754–1814), kammarjunkare från 1783, senare överbefallningsman och ståthållare på Stockholms slott samt hovmarskalk, en av Gustav III:s gunstlingar.

43 malitiös – maliciös, försmädlig.

44 Förmyndarregeringen och Reuterholm – Vid Gustav III:s död 1792 var hans son och efterträdare Gustav IV Adolf endast 13 år. Hertig Karl var den unge kungens förmyndare till 1796. Den faktiska makten under förmyndartiden låg hos hertig Karls förtrogna rådgivare Gustav Adolf Reuterholm (1756–1813).

45 Nordens Alcibiades – Syftar på Gustaf Mauritz Armfelt (1757–1814), Gustav III:s gunstling som efter kungens död motsatte sig förmyndarregeringen och dess de facto ledare Reuterholm. Armfelt lämnade Sverige och försökte från Italien störta sina fiender från makten. Efter att Reuterholms spioner snappat upp Armfelts brevväxling där han lade fram sina delvis fantasifulla konspirationsplaner dömde Svea hovrätt honom 1794 in absentia till döden för landsförräderi. Även Armfelts medskyldiga fick hårda straff. Liksom den atenske befälhavaren och folkgunstlingen Alkibiades (450–404 f.Kr.) var Armfelt landsflyktig och genomlevde skiftande öden.

46 fröken Rudenskölds schavottering – Hovdamen Magdalena Rudenschöld (1766–1823) dömdes att stå vid skampålen på schavotten (upphöjd ställning för avrättningar och skamstraff) i Stockholm 1794, anklagad för delaktighet i det landsförräderi som hennes älskare Gustaf Mauritz Armfelt i sin frånvaro dömts till döden för.

47 exekution – verkställighet av domen.

48 Barfods »Märkvärdigheter» – Johan Christopher Georg Barfod, Märkvärdigheter rörande Sveriges förhållanden 1788–1794 1846.

49 bindtyg – fodral för kirurgiska instrument och förbandsartiklar.

50 direktorium – direktoriet: benämning på det fempersonerskollegium som 1795–1799 hade den verkställande makten i Frankrike.

51 lansetten – den tunnbladiga lilla kniv som vanligen användes vid åderlåtning.

52 fältsjukan – samlingsbenämning på olika epidemiska tarmsjukdomar hos trupper i fält, särskilt rödsot (dysenteri).

53 stod på punkten att – var nära att.

54 först Korsakoff, […] Massena, […] Suvoroff öfversvämmade […] staden – Här refereras till krigshändelser från förra delen av 1799, då Zürich i tur och ordning hölls av olika befälhavare – Aleksandr Michajlovitj Rimskij-Korsakov i rysk tjänst, André Masséna i fransk och Aleksandr Suvorov i rysk – under en tid då Ryssland och Österrike var allierade i den s.k. andra koalitionen mot det expanderande och revolutionära Frankrike.

55 dukater – mynt med hög guldhalt.

56 affärer – strider, drabbningar.

57 blesserade – sårade.

58 buss – bit tuggtobak.

59 med två tuggbussar af högfärd blott, – Citat ur Runebergs »von Konow och hans korporal» (Fänrik Ståls sägner 1848; SS V, s. 62).

60 nankinsvest – nankin: kinesiskt, vanligen gulaktigt och fiskbensmönstrat bomullstyg.

61 Fieandt – Otto Henrik von Fieandt (1762–1823), befälhavare över ett detachement under kriget 1808–1809.

62 arkiater – titel för livläkare, livmedikus: högt uppsatt persons (ofta monarks) personliga läkare.

63 en ärlig buss och fem blåa bröder – buss här dubbeltydigt: kamrat (i synnerhet i det militära) och bit tuggtobak; Fem blå bröder var ett populärt piptobaksmärke, namnet användes troligen av flera tillverkare.

64 beqvämligen – lätt.

65 julkalender – antologi som kom ut lagom till julmarknaden.

66 1808 firade sin födelsedag den sjuttonde Augusti vid Alavo – Fältskärn skall med andra ord ha varit på plats vid det slag vid den österbottniska byn Alavo där en svensk truppstyrka under Carl Johan Adlercreutz på denna dag besegrade en mindre rysk styrka; i Runebergs dikt »Veteranen» (Fänrik Ståls sägner 1848; SS V) bevittnar en gammal soldat slaget.

67 afsked, utan pension, det förstås – Efter att armén hade upplösts upphörde förmånerna för lägre befattningshavare och manskap (Kungörelse 21/5 1810, Samling af Placater, Förordningar, Manifester och Påbud, samt andre Allmänna Handlingar, hvilka i Stor-Furstendömet Finland sedan 1808 års början ifrån trycket utkommit 1821).

68 essentia dulcis – (lat.) berömd universalmedicin innehållande bl.a. i vätska upplöst förfinat guld; receptet skapades av läkaren Christian Friedrich Richter ca 1700 (Hörmann, »Richter, Christian Friedrich» 1889, s. 452 f.).

69 mixtura simplex – (lat.) vanlig husmedicin bestående av bl.a. utspädd svavelsyra och kamfersprit.

70 doktor B–r – Johan Bolliger (f. 1822), schweizisk läkare och politisk flykting som kom till Gamlakarleby 1851 och vistades i Finland till 1852. Som en omtyckt och ovanligt skicklig läkare fick han en stor praktik med patienter från hela södra Österbotten (Tor Carpelan, Finsk biografisk handbok 1903).

71 rhabarber – medicin som innehåller rabarber; SAOB har detta belägg av Topelius.

72 värdinna – husmor (finlandism).

73 vandrande – levande; SAOB har detta belägg av Topelius.

74 bondepraktika – bok med samling av gamla regler och folkliga föreställningar om bl.a. väderlek, jordbruk och botande av sjukdomar.

75 Lunkentusstöflar – Lunkentus är den omåttligt långa titelpersonen i en svensk folkbok från 1700-talet, han kunde ta sju mil långa steg med sina stövlar.

76 colloquium familiare – (lat.) familjeråd; här: en tentamen i praktisk medicin som en utbildad läkare och kirurg avlade inför Collegium medicum, den högsta medicinalmyndigheten.

77 opolitiskt – oklokt.

78 lätt på foten – medgörlig, lättlockad; SAOB har detta belägg av Topelius.

79 vaccinatörbefattning – Smittkoppsvaccinet hade utvecklats i slutet av 1700-talet och i Finland gjordes den första vaccinationen 1802. Ansvaret för befolkningens vaccinering överfördes från Finska hushållningssällskapet till sjukvårdsmyndigheterna 1825; i praktiken var det läkare, klockare och barnmorskor som utförde vaccineringar.

80 marodör – här möjligen i betydelsen kringstrykare; kan anspela på vissa av fältskärsyrkets kirurgiska uppgifter, såsom amputering, böldskärning och tandutdragning.

81 liksom runan säger […] engång förrinna – Kalevala. Sednare Delen 1841, 32:a runan, s. 216.

82 Blott sällan […] »hertiginnan af Finland». – En prototyp till fältskärn, »gamle Bäcken», uppträder första gången i Hertiginnan af Finland (1850), i kapitlet »Den gamla goda tiden» (ZTS V, s. 72–77) – en första variant av ramfiktionen i Fältskärns berättelser.

Fältskärns första berättelse.

Läsare, der du sitter i din lugna boning, omgifven af freden, lugnet och civilisationen, erinrar du dig dessa än stora, än tårfulla minnen, som ännu efter århundraden qvarstadna, än strålande med solens glans, än skymmande likt outplånliga blodfläckar häfdernas brokiga blad? Förmå dina tankar, tyngda af hvilan, flytta sig tillbaka till det förgångnas fasor och fröjder, icke likgiltigt irrande från det ena till det andra, som retar din nyfikenhet, utan lefvande, åskådligt och varmt, såsom stode du sjelf midtibland dessa nu längesedan utkämpade strider, blödde i dem, segrade eller föll i dem och kände ditt hjerta klappa af hopp eller bäfvan, allteftersom lyckan log eller svek? Stående på historiens höjd och blickande vidt omkring på menskliga ödens vilda tummelplats, kan du förflytta dig ned i dälden af det förgångna, det kroppsligt begrafna och multnade, men andligt odödliga lif, som utgör historiens väsende1 och innehåll? Har du väl någonsin sett historien afbildas såsom en gubbe med vis panna och stelnadt hjerta, vägande allt med förståndets vågskål? Är icke häfdernas genius fastmer en evigt blomstrande flicka, full af eld, med ett brinnande hjerta och en flammande själ, menskligt varm och menskligt skön?

Derföre, – har du förmågan att lida eller jubla med slägten2 som varit, att hata med dem, att älska med dem, att hänryckas, att beundra, att förakta, att förbanna, såsom de gjort, med ett ord, att lefva bland dem med hela ditt hjerta och icke blott med ditt kalla betraktande förstånd, välan så följ mig! Jag leder dig ned i dälderna; min hand är svag och mina taflor ringa, men ditt hjerta skall leda dig bättre än jag, på det förtröstar jag – och begynner.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 väsende – väsen.

2 slägten – släktled, generationer.

Konungens Ring.

1. Slaget vid Breitenfeld.

Genom Tysklands och Sveriges historia återklingar sedan århundraden ett namn, vid hvars minne Svensken reser sitt hufvud högre och den frihetsälskande Tysken blottar af beundran sitt. Det är Leipzig, Breitenfeld, och den 7 September 1631.

Konung Gustaf Adolf stod med sina Svenskar och Finnar på Tysklands jord att värna det heligaste och högsta i lifvet: frihet och tro. Tilly, den förfärlige gamle korpralen1, hade inryckt i Sachsen, och konungen följde honom. Två gånger redan hade de mötts; tigern hade manat lejonet till kamp, men lejonet rörde sig icke. Nu stodo de tredje gången i hvarandras åsyn; det förkrossande slaget måste falla, och Tyskland darrade under förbidan uppå sitt öde.

Tidigt om morgonen ryckte de förenade svenska och sachsiska härarna öfver Loberbäcken fram emot byn Breitenfeld och uppställde sig der i slagordning. Det var en ny krigskonst uppfunnen af konungen; fotfolket i brigader, ryttarne i små sqvadroner, mellan dem musketörer och det hela på två linier, men Sachsarne skilda för sig. Konungen red långs2 lederna, ordnade allt med sin skarpa blick och talade uppmuntrande ord. Hans öga hvilade med välbehag på dessa tappre; der stod Gustaf Horn med sina ryttarskaror på venstra flygeln; i centern den tappre Teuffel och framför honom Torstenson med sina lätta, men fruktansvärda läderkanoner3; Banér med sina Lifflänningar och Hepburn med sina Skottar stodo på andra linien.

Sist nalkades konungen högra flygeln, hvilken han sjelf anförde. Här stodo fem regementer rytteri: Tott med sitt regemente, Soop med sina Vestgöthar, Stenbock med sina Smålänningar och ytterst af alla Stålhandske med Finnarne. Konungens blick klarnade alltmera, under det att han långsamt passerade de skyllrande4 lederna. – Stålhandske, sade han och hejdade sin kolossala mörkbruna springare vid Finnarnes sista led: – J förstån väl hvarföre jag ställt eder ytterst. Mot oss står Pappenheim med sina Walloner – han längtar att göra min bekantskap, anmärkte konungen småleende – och menar jag att vi få en hård dust, om han från denna sidan kastar hela svärmen öfver oss. Jag litar derpå att J och edra Finnar skolen rätt eftertryckligt emottaga honom. Härefter höjde konungen rösten, så att han hördes af hela ryttarskaran, och tillade: – Låten se, gossar, att J icke hamren edra svärd slöa på de der jernklädda karlarne, utan stöten hellre ned hästen först, så skolen J sedan ha lätt sak med5 den tunge ryttaren.6

Det finska rytteriet förstod ganska väl både faran och äran af sin ställning och var deröfver stolt. Konungens tillit uppfyllde alla med mod och tillförsigt. Det fanns icke en, som ej varit beredd att möta den fruktade Pappenheim sjelf. När man såg dessa i allmänhet kortvuxna och undersättsiga gestalter på deras små oansenliga hästar, skulle man vid första anblicken hafva ansett dem föga vuxne ett anfall af de reslige Wallonerne på deras eldiga starktbyggda och stora springare. Tilly sjelf, i det tal han höll till sin här strax före slaget, talade med förakt om sina uthungrade, nakna fiender och deras hästar, sämre än de kejserliges sämsta trosshästar7. – Riden rakt på dem, tillade han, – och ryttare och häst skola vanmäktiga störta ned under hofvarna af edra frustande springare.8 Men Tilly kände ej sin fiende rätt eller låtsade ej känna honom. Hvad som brast det finska rytteriet i yttre hållning och utseende ersattes mer än tillräckligt af ryttarens jernfasta muskler och lugna, in i döden okufvade mod, och hans småvuxna häst hade hela den finska racens ihärdighet, som under flera timmars tröttande fäktning i längden bidrog icke ringa till segern.

Följd af Finnarnes glada hurra, galopperade konungen bort. Stålhandske vände sig till sitt folk och upprepade konungens ord på finska. De raske ryttarnes ansigten skeno af stolthet och glädje.

– Nåväl, Bertila, tillade Stålhandske, i det han vände sig till en ung ryttare, som i främsta ledet red en vacker svart häst och utmärkte sig framför de öfrige genom sin längd och sin hållning, – har du lust att i dag förvärfva dig riddarsporren?

Den tilltalade syntes öfverraskad, saluterade med värjan och rodnade allt upp under skärmen af stormhufvan9. – Jag har aldrig vågat eftersträfva en så stor utmärkelse, svarade han, och hans glödande kind lät likväl ana, att just detta varit målet för hans hemligaste drömmar. – Jag ... en bondeson! tillade han dröjande.

Stålhandske log. – Blixt och dunder, pojken rodnar ju som en flicka i brudstolen! En bondeson? Hvad d–n ha då vi andra varit från början? För du icke fyra fullrustade ryttare i fält? Vår Herre har gifvit dig ett hjerta i ditt bröst och kungen en värja i din hand. Det är ock ett sköldemärke10; för resten får du sörja sjelf.

Tusende snabba tankar genomforo hastigt som blixten ryttarens själ. Han tänkte på sin barndom borta i Finland, i det aflägsna Österbotten. Han erinrade sig huru fadren, den gamle Bertila, som under klubbekriget varit en af hertig Carls förnämsta anhängare11, af sedermera konung Carl IX erhållit fyra stora gårdar, hvilka hvardera rustade häst och karl, och derigenom blifvit en af de rikaste bönder i sitt land. Han mindes sin första ungdom i Stockholm, dit hans fader sändt honom i den ärelystna afsigt att en dag förvärfva ära och ynnest vid konungens sida, och huru han, än ärelystnare, i stället för fredliga kunskaper, lärde i hemlighet fäkta och rida, intilldess den stränge fadren slutligen gaf vika och tillät honom söka en plats bland konungens finska rytteri. Alla dessa minnen korsade i ett ögonblick den unge krigarens panna, ty nu, nu var den kommen, den stund, då han, en yngling ur hopen, skulle tillkämpa sig jemlik rang med denna stolta adel, som härtills12 med förakt nedblickat på honom och hans likar. Det var denna tanke som jagade blodet uppå hans kind; han kände att den kunde jaga honom in i döden.

Dock icke ensamt den. Hans ynglingahjerta vidgades vid den tanken att strida under hjeltekonungens ögon en hård, en afgörande strid för sin tros frihet, sitt lands ära, för allt hvad lifvet äger dyrast och högst, och denna öfvertygelse, delad af hela hären, med undantag af några besoldade13 utländska trupper, bar inom sig segrens visshet och försmak redan innan striden begynnt.

Innan ännu den unge ryttaren hann svara sin ädelmodige chef, hördes på afstånd konungens höga stämma mana till bön. Den ridderlige hjelten aftog sin hatt, i det han sänkte spetsen af sin värja mot jorden, och denna rörelse följdes genast af alla de kringstående trupperna. Och konungen bad med ljudelig stämma: – Allgode Gud, som bär seger och nederlag i din hand, vänd ditt huldrika ansigte till oss, dina tjenare! Från fjerran länder och lugna boningar hafva vi kommit hit, för att strida för frihet, för sanning, för ditt evangelium. Gif oss seger för ditt heliga namns skull. Amen.14

En hög förtröstan fyllde vid dessa ord hvarje bröst. Den svenske trumpetaren red att utmana de kejserlige, och Tilly svarade stolt, att konungen visste nog hvar han skulle finna honom.

Klockan tolf vid middagstid kom den anfallande svenska hären i skotthåll för de kejserliges artilleri, som var uppställdt på höjden bakom deras slagordning. Svenska artilleriet svarade, och striden begynte. Solen sken de anfallande rakt i ögonen; sydvestvinden dref öfver dem moln af dam och hvirflar af tjock krutrök. Konungen lät hären svänga åt höger, för att få vind och sol på sidan; Pappenheim begärde och fick ordres att förekomma det. Med ljungeldens hastighet ilade han fram, svängde om och tog högra svenska flygeln i flanken. I ögonblicket kastade konungen rhengrefvens15 regemente och Banérs ryttare i hans väg. Stöten var förfärlig; hästar och ryttare tumlade öfver hvarandra. Pappenheim drog sig tillbaka, men blott för att i nästa ögonblick kasta sig öfver Finnarne. Wallonernes långa mörka linie rusade fram i blindt raseri; förgäfves, de stötte mot en mur af jern, deras främsta led förkrossades16, andra ledet svängde om, andra anfallet var tillbakaslaget. Pappenheim rasade; för tredje gången störtade han till anfall; nu hade Finnarne vid sin sida Liffländare och Kurländare. Stålhandske mottog sin fiende lika kallt, lika eftertryckligt; omöjligt att genombryta denna lefvande mur.

Sena till vrede, hade Finnarne härtills värjt sig med orubblig köld. Men småningom hänfördes också de af stridens hetta; vid fjerde anfallet hade fiendens raseri meddelat sig äfven åt dem, och de stodo numera knappt att hejda. Stålhandskes mäktiga stämma ljöd öfver slagthvimlet; än en gång slöto sig det finska rytteriets leder tillsamman, än engång kastades fienden hårdt tillbaka. Dock Pappenheim, höljd af sår, dref för femte gången sina Walloner till anfall. Och nu brötos de finska lederna sjelfmant, men blott för att i sin jernfamn omsluta de inträngande. Striden begynte att kämpas man mot man och Wallonernes hästar att tröttna. Men stort som deras nederlag var ock deras raseri. För femte gången tillbakaslagna, anföllo de ännu den sjette, lika blodigt, lika förgäfves. Sjunde gången följdes Pappenheim blott af sina trognaste, och när äfven detta sista förtviflade angrepp endast betäckte fältet med de anfallandes lik, förmådde hans fruktade stämma ingenting mer. Wallonernes öfverblifna skara spridde sig i den vildaste flykt öfver vägen åt Breitenfeld.

Höljda af blod och dam, drogo Finnarne andan. Men knappt hade röken ett ögonblick skingrats, innan de upptäckte en afskuren qvarlefva af fiendens här. Det var hertigen af Holstein med sitt fotregemente17, som åtföljt Pappenheim. Finnarne voro nu engång varma och stodo icke att hejdas. I förening med Östgötharne kringrände de Holsteinarne, krossade och tillintetgjorde dem; desse tappre försvarade sig till sista man och föllo i samma ordning som de intagit i striden. Slutligen återstod blott en ung man som, blödande ur flera sår, var nära att digna till jorden. Redan höjde en Savolaksare sitt svärd till dödshugget; då kastade sig en ung ryttare emellan och mottog en del af det afvärjda hugget med sin arm. – Pardon för en tapper man! ropade Bertila, ty räddaren var han. Ogerna släppte Savolaksaren sin fiende, och den sårade Holsteinarn bortfördes som fånge.18

Medan detta tilldrog sig på högra flygeln, hade den venstra råkat i största fara. Fürstenberg med sina Kroater hade angripit Sachsarne, och desse begynte snart att vackla. Tilly såg sina båda flyglar i strid och ryckte ändtligen fram med sina sexton stora tertier19, som utgjorde centern. Lik ett svart åskmoln utbredde sig öfver slätten hans stolta här. Torstenson mottog honom med varma servietter20. Förfärligt sopade läderkanonernas kulor de kejserliga lederna; Tilly drog sig åt sidan, lemnade Pappenheim i sticket och kastade sig, äfven han, öfver Sachsarne. En lavin i sitt fall gör ej större förödelse; sprängde21 vid första stöten, rusade Sachsarne flyende åt alla sidor, kurfursten främst, och plundrade under flykten allt hvad de öfverkommo. Tilly kunde nu kasta sina massor mot Horn och Svenskarnes venstra flygel. Trängd af en fruktansvärd öfvermakt, vek denna långsamt åt venster, hvarje ögonblick nära att duka under i den olika22 striden. Konungen ilade dit och ropade till Callenbach med reserven att för Guds skull hugga in. Callenbach gjorde så, men föll i första anfallet. Samma öde hade Teuffel. Ändtligen ryckte Hepburn med sina Skottar och Soop med Smålänningarne Horn till hjelp. Kroaterne rusade mot Hepburn i täta svärmar; då öppnades Skottarnes leder, de dolda läderkanonerna begynte spela och öfversållade fältet med lik. Andra fiender trängde fram i deras spår. Skottarne mötte dem med en muskötsalfva af så gräslig verkan, att hela leder störtade till marken. Röken och dammet från hela den öfriga hären drefs hitåt öfver tätaste hvimlet. Vän och fiende blandades om hvarandra i mordisk förvirring, man slogs med svärd och kolfvar, och segern vacklade än åt den ena, än åt den andra sidan.

Då begynte oförmodadt kanondundret från höjden ånyo. Konungen i spetsen för sitt rytteri, och Finnarne främst, hade eröfrat de kejserliges artilleri och vände mot dem sjelfva deras egna kanoner. Denna omständighet afgjorde slagets utgång. Förgäfves hade Pappenheim sökt återtaga höjden; för åttonde gången måste han vika. Konungen med sin segrande högra flygel högg in på fiendens flank; allt råkade der i villervalla. Tilly gret af harm, Pappenheim, som med egen hand nedhuggit fjorton Svenskar och Finnar, var utom sig af raseri. Förgäfves voro både hotelser och böner; de kejserlige flydde i vild förvirring åt alla håll, Tilly, hvars ryktbara gråskymmel blef skjuten under honom, undkom med knapp nöd fångenskapen, och konungens seger var fullständig.

Dock ännu återstod ett blodigt efterspel. Fyra fotregementer af Tillys äldsta kärntrupper hade i god ordning dragit sig ur striden och ställde sig bröstgänges till motvärn mot de förföljande Svenskarne. Konungen angrep dem med högra flygeln, Totts ryttare, Smålänningarne och Finnarne. Det var en het dust; Wallonerne slogos som förtviflade; ännu döende sökte de att med svärden genomborra sina öfverridande fienders hästar. Ingen pardon begärdes, och ingen gafs. Ändtligen23 räddade det inbrytande mörkret återstoden af denna tappra trupp, som drog sig till Leipzig. Slaget var slut.

Följderna af denna seger voro omätliga. Gustaf Adolf, fruktande att förlora den genom en oförsigtighet, uppställde ännu klockan 7 om aftonen sin här för andra gången i slagordning och lät den i samma ställning tillbringa natten. Men derförinnan red konungen från led till led att tacka sina tappre.

– Stålhandske, sade konungen, när han kom till Finnarnes leder, – J och edert folk hafven alle stridt som käcke män och som jag det af eder väntat. Jag tackar er, mina barn! Jag är stolt öfver eder.

Ett jublande hurra var truppens svar.

– Men, tillade konungen, – det var en bland eder, som sprang ned af hästen och främst bland alla klättrade upp på höjden för att taga de kejserliges kanoner. Hvar är han?

En ung ryttare red fram ur ledet. – Nåd, ers majestät! stammade han. – Jag gjorde det utan kommando och förtjenar derföre döden.

Konungen smålog. – Ditt namn?

– Bertila.

– Från Österbotten?

– Ja, ers majestät!

– Godt. I morgon bittida klockan sju infinner du dig, för att höra din dom.

Konungen red vidare, och ryttaren återvände till ledet.

Natten bröt in öfver det blodiga fältet, betäckt af 9 000 stympade lik. Det finska rytteriet bivuakerade24 på samma höjd, der man tagit Tillys kanoner. Spillrorna och de döde voro i hast undanröjde, en brasa af sönderskjutna lavetter och bösskolfvar spridde sitt flammande sken ut i den milda septembernatten. Himlen var klar, och genom den lätta röken sågo de eviga stjernorna ned på denna tafla af strid och död.

Ryttarnes första omsorg var att gifva hästarna hafra och vattna dem vid Loberbäckens grumliga strand. Derpå hade de sjelfve lägrat sig, hvar i sitt led, vid eldarne på höjden, fullt väpnade och redo att vid första vink bryta opp. Marken var slipprig af dagg och blod, men tröttheten så stor, att mången somnade på fläcken, der han kastat sig ned. Andra höllo sig muntra med mat och dryck; de hade godt förråd af öl och läto stopen gå hand ur hand ända till förposterna, så länge en droppe fanns qvar, och drucko skämtande de kejserliges skål.

– Och att de i natt måtte dö af törst!

– Säg hellre att de må dricka sitt eget graföl.

– Elääköön kuningas!25

I detta ögonblick hördes helt nära uppå det af eldarna svagt belysta fältet en jemrande stämma ömkligen bönfalla om hjelp. Soldaterna, vana vid sådant, hörde på den främmande brytningen att mannen icke var deras och gjorde sig intet omak. Men jemrandet fortfor, klagande och skärande, utan uppehåll.

– Pekka, gå dit och gif den österrikiska26 hunden nådestöten, ropade någre af ryttarne, som ledsnat vid dessa klagoljud.

Pekka, en af Bertilas fyra dragoner, kortvext, men stark som en björn, gick motvilligt att tysta den jemrandes mun. Vidskeplig, som alla hans kamrater, var han icke väl till mods bland de döda i mörka natten. Bertila, försjunken i tankar på morgondagen, hörde det ej.

Om några minuter kom Pekka tillbaka, släpande med sig en mörk kropp, som till allas förundran befanns vara en munk, lätt igenkänlig på sin af tonsuren kala hjessa. Kring sin grofva kåpa bar han ett tåg af hampa, men i tåget slidan af ett långt svärd.

– En munk! En jesuit! sorlade ryttarne.

– Ja hvad ville ni jag skulle göra? genmälte Pekka förlägen. – När jag höjde min arm att stöta till, parerade han hugget med ett crucifix.

– Stöt ned honom! Det är en af den djefvulsligan, som stryker omkring i fårakläder att mörda konungar och bränna trogne kristne på bål.

– Stöt ned honom! När vi stormade höjden, stod samma karl med sitt crucifix bland de kejserlige och fyrade af en kanon.

– Låt se om klenoden är af silfver! utropade en af ryttarne, stack sin hand inom munkens kåpa och framdrog, oaktadt hans motstånd, ett crucifix af silfver rikt förgylldt.

– Jag kunde tro det. Satan har godt om guld.

– Låt mig se det der, sade en gammal ryttare, – jag känner något till munkknepen. Derpå undersökte han på alla sidor den förgyllda bilden, och se, i det han tryckte på en liten fjäder i dess bröst, sprang derur en skarpslipad dolk.

Som stungen af en orm, slängde han crucifixet ifrån sig långt ut uppå fältet. Fasa och afsky hade bemäktigat sig alla de kringstående. – Häng den huggormen i hans eget rep! skreko ryttarne. – Gnade!27 Gratia!28 pardon! jemrade sig munken, som döfvad af en blessyr i hufvudet, begynte att återfå mål och krafter.

– Här finns ej något träd, invände en, – och ingen får röra sig ur ledet.

– Dränk honom!

– Här finns intet vatten.

– Klubba honom i skallen.

Ingen ville, för afsky, röra jesuiten.

– Hvad skola vi göra af honom?

– Misericordia!29 Gnade! upprepade fången.

– Gif honom en fot30 och låt honom löpa, genmälte en. – Vi äro kristlige stridsmän och frukta för inga djefvulsfunder.

– Åtminstone skall jag märka dig först, högvördige pater, på det vi må känna dig, om vi mötas ännu engång, inföll en af ryttarne, en Tavastlänning vid namn Witikka, känd för sin styrka och vildhet. Och i det han lät sitt långa svärd surra några hvarf kring jesuitens hufvud, afhögg han, innan någon hann hindra det, så skickligt båda hans öron, att knappast ett hår dervid blef krökt. – Sanct Petrus har icke gjort det bättre, utropade Witikka skrattande.

De närmast stående vände sig bort. Råa som de voro och vana vid krigets grymhet, funno dock ryttarne detta skämt för groft.

Blödande kröp jesuiten bort på händer och fötter. Men ännu länge hörde man ur det omgifvande mörkret hans röst: – Maledicti Fennones! maledicti! maledicti! Vos comburat ignis sempiternus!*

– Fader vår som äst i himlom! begynte en röst i ryttarnes led. Och alla instämde med andakt i bönen.

Vid daggryningen den 8 September var hela svenska lägret uti en glad rörelse. Segern var viss, från alla håll inlupo underrättelser om kejserliga härens totala förskingring. Konungen lät en del af rytteriet förfölja fienden, medan den öfriga hären fick det angenäma uppdraget att plundra Tillys läger, som ordentligt skiftades i lotter. Omäteligt var bytet; mången blef här en rik man till dödedagar. Allt var rörelse och lif, de döda fingo i hast sin graf, de sårade glömde sin smärta. I den klara septembermorgonen hvimlade hela den vida slätten af jublande skaror till häst och fot, och här, om någonsin, kunde man tillämpa v. Beskovs annars obegripliga försäkran, att »luften kändes af segerfanor sval»31.

Konungen hade tillbragt natten i en vagn. Sedan han hållit bön och utdelat dagens närmaste ordres, lät han kalla till sig flera af dem som under striden hade utmärkt sig mest. Der belönades mången tapper bragd med ära och befordran. Men högre än all annan lön var den inre tillfredställelsen och bifallet af den hjelte, som hela Europa nu lärde sig att beundra.

Bland de särskildt hitkallade var äfven en ung man, som i denna berättelse spelar en framstående roll. Gustaf Bertila var endast tjugu år; hans hjerta slog i detta ögonblick högre än det slagit under stridens blodigaste hvimmel. Han anade väl att konungens ädelmod icke skulle tillräkna honom hans brott emot gifna ordres i stridens hetta, men han rodnade och bleknade under ovissheten om konungens afsigt med denna audiens, som redan i sig sjelf innebar en så stor utmärkelse.

Konungen hade låtit uppslå sitt tält under en af de stora almarna vid Gross Wetteritz, ty alla bygnader i närheten voro dels nedbrända, dels nedskjutna af vän och fiende. Efter en half timmas väntan blef Bertila införd i tältet. Gustaf Adolf satt på en tältstol med armen stödd mot ett bord belastadt med kartor och papper. Han var, som bekant, både lång och korpulent; den åtsittande kyllern32 gaf åt hans former ett än mera fylligt utseende. När Bertila inträdde, lyftade33 konungen sina milda uttrycksfulla ögon från en nyss undertecknad dagorder och fixerade den unge ryttaren med en genomträngande blick. Gustaf Adolf var något närsynt; en viss ansträngning att vid första anblicken igenkänna en person plägade vid möten med mindre bekanta gifva hans blick en skärpa, som genast åter förgick.

– Du heter Bertila? yttrade konungen, likasom för att förvissa sig att han i går hört rätt.

– Ja, ers majestät.

– Son af gamle Aron Bertila i Kyro?

– Ja, ers majestät.

– Åldern?

– Tjugu år.

Konungen fixerade honom med ett tvekande uttryck.

– Hans son, sade du?

Den unge ryttaren bugade sig rodnande.

– Besynnerligt!

Konungen uttalade detta ord likasom omedvetet och syntes ett ögonblick tankfull. Derpå återtog han lifligt: – Hvarföre har du icke förr låtit anmäla dig hos mig? Din far har gjort min fader och riket stora tjenster. Han lefver då än?

– Han lefver, tacksam för ers majestäts godhet.

– Verkligen?

Detta ord, liksom det förra, liknade snarare en undsluppen hemlig tanke, än en fråga till åhöraren. Den unge Bertila kände blodet alltmera uppstiga på sin kind, och konungen märkte det. – Din far och jag ha engång varit oense, tillade konungen, under det att läpparna logo, medan ett lätt moln beskuggade hans ögonbryn. – Dock, fortfor han, – är allt detta längesedan glömt, och det gläder mig att en så förtjent man har en så tapper son. Du var med bland de sjuttio Finnarne vid Demmin?

– Ja, ers majestät.

– Och man har icke anmält dig till befordran?

– Min öfverste har lofvat ha mig i åtanke.

– Din konung glömmer aldrig en trogen tjenst. Gustaf Bertila, jag har nyss undertecknat din fänriksfullmakt. Tag den och fortfar att tjena med ära.

– Ers majestät! stammade den unge ryttaren.

– Jag har ännu ett ord att säga dig. Ditt förhållande i går var emot ordres.

– Ja, ers majestät.

– Jag vill att mina soldater lyda punktligt. Likväl har man sagt mig att du steg af hästen vid foten af den brantaste kullen, för att fortare komma upp.

– Det är sannt, ers majestät.

– Och att du derföre, medan det öfriga rytteriet gjorde en omväg, hann först på kullen, nedhögg två Österrikare och tog den första kanonen.

– Ja, ers majestät.

– Det är bra. Fänrik Bertila, jag förlåter ditt fel emot ordres och utnämner dig till löjtnant vid mitt finska rytteri.

Den unge ryttaren saknade ord.

Konungen sjelf var rörd. – Kom närmare, unge man, sade han. – Du bör veta att jag en gång i min ungdom tillfogat din far en stor oförrätt. Himlen, som känner min ånger, har ändtligen sändt mig ett tillfälle att godtgöra mot sonen hvad jag brutit mot fadren. Löjtnant Bertila, du är tapper och ädel, du har erhållit en krigisk uppfostran; du har ock fört i min tjenst fyra fullrustade ryttare. I din egenskap af officer i min tjenst är du redan en adelsmans vederlike. Men på det ingen af mina officerare, af hvad börd han vara må, skall anse dig, en bondeson, vara under sig i stånd, vill jag gifva dig ett namn, en vapensköld och en riddares sporrar. Gå, unge man ... gå min son, upprepade konungen med en oförklarlig rörelse, ... och visa dig värdig din konungs ynnest.

– Intill döden! Och öfverväldigad af sina känslor, böjde den unge krigaren ett knä för Tillys besegrare.

Konungen stod upp. Den rörelse, hvilken ett ögonblick afspeglat sig på hans manligt sköna ansigte, lemnade hastigt åter rum för konungens majestät och fältherrens befallande blick. Den unge Bertila förstod att audiensen var slut.

Det oaktadt dröjde han ännu i sin knäböjande ställning och räckte konungen ett bref, hvilket han alltintill denna morgon burit insydt i sin lifrock. – Värdigas läsa detta bref, ers majestät! När jag drog ut i fält och tog farväl af min gamle fader, räckte han mig detta och sade: min son, gå, sök att förtjena din konungs nåd genom trohet och mannamod. Och lyckas du en dag att vinna hans ynnest för egen skull och icke blott för din faders namn, då räck honom detta bref och säg att det är mitt testamente. Hans stora hjerta skall förstå hvad jag menar.

Konungen tog brefvet, bröt det och läste. Hans drag förrådde en liflig, men dämpad rörelse; den häftiga mörka rodnaden, oftast på sednare år det enda vittnet till striderna inom en själ som förstod att beherrska sig sjelf, steg som en lätt sky på konungens panna, purprade den ett ögonblick och försvann sedan åter utan spår. När han slutat läsningen, hvilade hans öga tankfullt på den vackra och blonda ynglingen, som ännu låg knäböjd vid hans fot.

– Stå upp! sade han slutligen. Bertila uppstod.

– Känner du innehållet af detta bref?

– Nej, ers majestät.

Konungen fixerade honom skarpt och syntes nöjd med det redliga, om sanning vittnande uttrycket i ynglingens ansigte. – Din far, unge man, fortfor han efter en kort paus – din far är en besynnerlig menniska. Han hatar adeln alltsedan Klubbekrigets dagar, då han kämpade mången hård strid i spetsen för bönderna och då Flemings ryttare våldgästade på hans gård34. Han förbjuder dig att någonsin antaga adeligt namn och sköld, såframt du vill undgå hans faderliga förbannelse.

Bertila svarade icke. En blixt från klar himmel hade ljungat ned på hans unga lycka, alla hans ärelystna drömmar om sköldemärket och riddarsporren voro med ens tillintetgjorda.

– En faders vilja måste lydas, fortfor konungen med allvar. – Det adliga namn jag ämnat dig kan du ej mera bära. Lugna dig unge vän; du behåller din värja och din löjtnantsfullmakt: med dem och din tappra arm skall ärans bana alltid stå dig öppen än.

Och på en vink af konungen aflägsnade sig den unge krigaren med blandade känslor.

Fotnoter till detta avsnitt

* Fördömde Finnar! Förtäre eder den eviga elden!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 korpralen – befälhavaren; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 långs – längs.

3 läderkanoner – mycket lätta pjäser bestående av tunna kopparrör förstärkta i bakre delen med järnringar eller -skenor och beklädda med läder. Pjästypen tillverkades 1626–1629 och var inte längre i bruk vid Breitenfeld eftersom den inte motsvarade förväntningarna (»läderkanon», Nationalencyklopedin; Nils Erik Villstrand, Sveriges historia 1600–1721 2011, s. [107]). Topelius uppgifter härstammar från Anders Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 334.

4 skyllrande – stavningsvariant av skyldrande: som hälsar med vapnen lodrätt ställda framför kroppen.

5 ha lätt sak med – ha lätt att klara av; SAOB har detta belägg av Topelius.

6 Låten se, gossar, […] den tunge ryttaren. – Återgivet efter Anders Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 331.

7 trosshästar – hästar använda i trossen, d.v.s. de vagnar som åtföljde en armé och transporterade packning, livsmedel, foder, samt övriga förnödenheter, dock inte ammunition.

8 uthungrade, nakna fiender […] – Riden rakt på dem, […] frustande springare. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 329.

9 stormhufvan – den öppna hjälmen med skydd för pannan, nacken och kinderna.

10 sköldemärke – adelsvapen.

11 under klubbekriget varit en af hertig Carls förnämsta anhängare – Bondeupproret i Österbotten, Tavastland och Savolax 1596–1597 var en reaktion på skärpta ståndsmotsättningar och tunga skyldigheter samt skatter. Bönderna motsatte sig i synnerhet borglägren, d.v.s. tvånget att underhålla och inkvartera trupper trots att kriget mot Ryssland avslutats 1595 och bönderna i södra Österbotten hade beviljats dispens av Johan III (död 1592). Upproret underblåstes av hertig Karl (senare Karl IX) som utnyttjade det i maktkampen mot den dåvarande kungen Sigismund.

12 härtills – hittills; finlandism redan på 1850-talet.

13 besoldade – värvade.

14 Allgode Gud, […] ditt heliga namns skull. Amen. – Ur Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 332.

15 rhengrefvens – Otto Ludvig, »Rhengreven» (1597–1634), tysk militär i svensk tjänst från 1628.

16 förkrossades – slogs ned.

17 fotregemente – infanteriregemente.

18 Slutligen återstod blott en ung man […] bortfördes som fånge. – Episoden ingår endast i följetongsversionen i Helsingfors Tidningar (15/11 1851) och i förstaupplagan. Se även kap. 2 »Fröken Regina», s. 29, r. 6–10, och kommentaren till textstället.

19 tertier – infanterienheter vanligen formade som kompakta fyrkanter; SAOB har detta belägg av Topelius.

20 varma servietter – intensiv kanoneld; SAOB har detta belägg av Topelius.

21 sprängde – skingrade.

22 olika – ojämna.

23 Ändtligen – slutligen.

24 bivuakerade – stavningsvariant av bivackerade.

25 Elääköön kuningas! – (fi.) Leve kungen!

26 österrikiska – här: kejserliga, katolska, en som representerade fienden.

27 Gnade! – (ty.) Nåd!

28 Gratia! – (lat.) Nåd!

29 Misericordia! – (spa.) Nåd!

30 en fot – en spark.

31 v. Beskovs annars […] segerfanor sval» – Bernhard von Beskow (1796–1868) vann Svenska Akademiens stora pris 1824 för dikten »Sveriges Anor». Skaldestycket utsattes senare för hård kritik av J. L. Runeberg i Helsingfors Morgonblad 1–8/2 1833 (SS VIII:2, s. [63]–77), som om den citerade versen säger: »Det är ej att undra på att poesien bland vetenskapsmän i allmänhet har ett så dåligt namn om sig, då hon vågar komma fram med sådana hypoteser, som att förklara kölden af segerfanors svajning» (ibid., s. 69).

32 kyllern – den vanligen av älghud tillverkade uniformsrocken som bars under rustningen eller utan rustning; SAOB har detta belägg av Topelius.

33 lyftade – parallellform till lyfte.

34 Flemings ryttare våldgästade på hans gård – Se kommentar till 17, 38–18, 1; den kungatrogna Klas Fleming (ca 1535–1597) var ståthållare över Finland från 1591.

2. Fröken Regina.

En kulen höstdag i början af Oktober 1631, mellan tre och fyra veckor efter slaget vid Breitenfeld, satt uti ett af tornrummen på slottet i Würtzburg1 den sköna Regina von Emmeritz, biskopens systerdotter, jemte tre eller fyra af sina tärnor broderande jungfru Marias bild på en fana af hvitt siden, ämnad att föräras såsom ett segerrikt banér åt slottets besättning. De unga flickorna förde ett lifligt språk, ty slottets buse2, den gamle girige biskopen, hade nyss dragit sin kos, såsom han föregaf, på en resa i stiftet, men i sjelfva verket för att undfly Gustaf Adolfs annalkande skaror. Fruktande för sina skatter, hade han derförinnan anförtrott stadens och slottets försvar åt den tappre ryttmästaren Keller med 1 500 man, och Keller, litande på slottets fasta läge vid stranden af Main, hade försäkrat hans högvördighet, att förr skulle kättarekonungen krossa sitt hufvud mot dessa murar, än någon af hans gudlösa följe skulle komma härin.

Den sköna Regina var knappast sexton år, hade lockar mörka som natten, kinder friska som dagens gryning och ett par svarta ögon, djupt glänsande likt tvenne stjernor som vid midnatt spegla sig uti en enslig sjö. Hon var den gamle biskopens ögonsten; han hade lika ogerna qvarlemnat henne som sina skatter i berget, men Keller hade försäkrat honom att fasta, med kanoner späckade murar i en så orolig tid vore skönhetens säkraste värn, och Keller var en riddare af tro och ära; med en sådan skatt under sitt beskydd skulle han hellre begrafva sig under slottets ruiner, än kapitulera.

Fröken Regina lyftade sina mörka ögon från broderiet och såg genom det lilla tornfönstret ut öfver floden, der just nu en vagn, eskorterad af några ryttare, passerade öfver bron från staden till slottet. – Hvem kan den resande vara? utropade hon med den svärmande blicken, som endast sällan fästade sig på andra föremål, än den stora och sköna Mariebilden af marmor i hennes bönkammare.

– Ack, utropade Kätchen, den yngsta och pratsammaste af tärnorna, – ack heliga jungfru, hvad det ändå är roligt att lefva i krigstider! Hvar dag nya ansigten, ståtliga riddare, raska svenner och då och då ett litet gille i staden. Det är dock annat än att sitta här instängd i ett kloster och från morgon till qväll höra munkarna messa de profundis3. – Ja, fortfor hon sjelfsvåldigt, – måtte blott hans nåd biskopen blifva rätt länge borta!

– Kätchen, bannade Regina, – akta dig att tala illa om munkarnas messor! Kom ihåg att vår biktfader, pater Hieronymus, är medlem af den heliga inqvisitionen4 och att slottsfängelset är både djupt och mörkt.

Kätchen blef ett ögonblick stum. Strax derpå återtog hon djerft: – Vore jag i frökens ställe, skulle jag hellre tänka på den vackra grefven af Lichtenstein5, än på den otäcke pater Hieronymus. Det är en ståtlig riddare; Gud gifve att han återvände med seger från kriget mot kättarne!

– Och att de alla måtte utrotas med eld och svärd! inföll en af tärnorna med andäktig uppsyn.

– Stackars kättare! utropade Kätchen leende.

– Tag dig till vara! upprepade fröken Regina med naivt allvar. – En kättare förtjenar intet förbarmande. Den som dödar en kättare, får sju synder förlåtna, det har pater Hieronymus ofta sagt mig. Att hata kättarne är det åttonde sakramentet6, och att älska en enda af dem är att förskrifva sin själ åt afgrunden.

Reginas svarta ögon blixtrade vid dessa ord. Man såg att den värde paterns lärdomar slagit djup rot i hennes själ.

Kätchen fällde icke modet. – Man säger att deras konung skall vara mild och ädel, att han beskyddar alla värnlösa och icke tillåter sina soldater något öfvervåld.

– Satan plär7 ofta förkläda sig i en engels skepnad.

– Man säger att hans folk skall vara tappert och menskligt. Jag hörde ju sjelf en gammal italiensk ryttare berätta för knektarne i vapensalen, huru sjuttio män af ett kättarefolk vid namn Finnar i mer än en timme försvarat sin konung mot 1 500 Neapolitanare. Och när de fleste af kättarne stupat, fingo de öfrige hjelp och seger; men derefter förbundo de sina sårade fiender på samma gång som deras egna.

Fröken Regina stod upp och ämnade häftigt svara, då i detsamma en tjenare visade sig i dörren och anmälde att grefven af Lichtenstein, sjuk af blessyrer, anländt till slottet och anhöll om gästfrihet. Den unga fröken, som i egenskap af biskopens systerdotter under hans frånvaro var att anse som slottets herskarinna, skyndade genast ned att välkomna den anlände gästen, hennes slägting på långt håll. Tärnorna vexlade blickar sinsemellan, likasom ansåge de denna händelse särdeles betydelsefull. Den sägen hade länge hviskats dem emellan, att den gamle biskopen utsett grefven till blifvande gemål åt deras unga fröken. Men förgäfves hade de sökt att upptäcka en rodnad på hennes kind vid underrättelsen om hans ankomst. Om fröken Regina hyste någon ömmare känsla, förstod hon åtminstone väl att dölja den.

– Är det sannt, sade en af tärnorna, – att kättarekonungen vunnit en stor seger öfver de rättroende och nalkas hitåt med sin gudlösa här?

– Så säger man, svarade en annan. – Men hit kan han ej komma. De våra hafva upprest det svenska helgonet Brigittas bild i hans väg på Thüringerskogen, och hon skall nog förstå att hejda hans framfart.

Undertiden hade fröken Regina låtit inreda åt sin gäst ett af biskopens egna rum och sörjt för all möjlig omvårdnad. Den unge grefven af Lichtenstein var en stolt och reslig yngling, mörk som en Spanior och med ögon nästan lika blixtrande som Reginas. Han nalkades sin sköna värdinna med stapplande steg och likväl med blickar, för hvilka Regina nedslog sina. – Huru tackar jag icke himlen, sade han, – för dessa blessyrer, som förskaffa mig lyckan att äga en så skön sjukvårderska!

Grefvens sår voro många, men icke farliga. Han beskref huru han, en katholik, dock tagit tjenst vid hertigens af Holstein kätterska regemente; huru detta blifvit nedsabladt vid Breitenfeld, huru han nästan ensam undkommit med lifvet, i det att en finsk ryttare ädelmodigt mottagit det åt honom ämnade dödshugget.8 Fången hos fienden, hade han kort derpå, ännu matt af sina sår, blifvit utvexlad och ilat hit, för att i grannskapet af sitt hjertas herskarinna återhämta krafter och helsa. – Men, tillade grefven efter denna berättelse, – med oro förnam jag att fienden, lysten efter rof, lik en förhärjande ström vältrar sina massor hitåt till Frankens rika dalar. Desto fortare ilade jag att med er, sköna Regina, dela öden och faror. Var lugn! Königshofen skall göra fienden motstånd, och pater Hieronymus, hvilken, sårad som jag, undkommit från Breitenfeld, är sysselsatt att i hela fiendens väg upphetsa landtfolket till motstånd.

– Och ni tror då, inföll Regina oroligt, – att dessa gudlöse kättare skola våga sig ända hit?

– Helgonens beskydd skall vaka öfver skönheten, genmälde grefven undvikande. – För öfrigt skola vi snart erhålla säkrare nyheter.

Vid dessa ord blickade Regina ut genom fönstret och varseblef en trupp ryttare, som i sporrstreck ilade fram emot slottet. – Jag bedrager mig icke, utropade hon, – det är pater Hieronymus sjelf som återvänder hit.

– Dåliga förebud! mumlade grefven mellan tänderna.

Fröken Regina hade sett rätt; det var pater Hieronymus, som i detta ögonblick red öfver vindbryggan. Patern var till det yttre en liten oansenlig man, blek och mager, med skarpa energiska drag och djuptliggande håliga ögon, hvilkas ständigt oroliga blickar spejande flögo öfver alla föremål. Kring den svarta kåpan bar han ett rep af hampa, och dervid hängde ett långt svärd. Men icke mera sken från hans hjessa den kala tonsuren; sårad i hufvudet, bar han deröfver ett slags hufva eller kalott af läder, hvars svarta färg gjorde ett hemskt afbrott mot det likbleka ansigtet. Aldrig hade den fruktade jesuiten visat sig i en så afskräckande gestalt. Alla knektarne skyllrade, alla slottets tjenare skyndade att afvakta hans befallningar. En hemlig ängslan bemäktigade sig alla de kringstående. Det var som hade döden och olyckan i hans person ridit in genom slottet Würtzburgs portar.

Patern mönstrade med en hastig blick det på borggården uppställda manskapet och helsade derefter fröken Regina med ett småleende, som troligen var bestämdt att mildra det vidriga af hans första åsyn, men blott gjorde den ännu mera afskräckande. – Sanct Patrik och alla helgon beskydde eder, nådiga fröken! Tiderna äro mycket onda, mycket onda. Den heliga jungfrun har tillstadt hedningarna att framtränga ända till våra portar, – för våra synders skull! tillade han under ett andäktigt korstecken.

– Och Königshofen? frågade grefve Fritz som anade svaret.

– Den trolöse kommendanten har gifvit sig.

– Men bönderne, som motsatte sig fiendens tåg öfver skogen?

– Alla förskingrade som agnar, – för våra synders skull.

– Och den heliga Brigittas bild?

– De gudlöse kättarne hafva uppsatt den som kråkskrämma9 uppå ett åkerfält. Dock, fortfor patern, – och hans röst fick härvid en befallande skärpa – hvad är det jag ser, min dotter? Ni är ännu här och slottet är uppfylldt af qvinnor och barn, medan fienden hvarje ögonblick väntas för våra portar?

– Fröken Regina skall aldrig sakna beskydd, sålänge denna arm förmår föra ett svärd, inföll grefve Fritz.

– Slottet är provianteradt för ett helt år, invände Regina undfallande. – Men, vördige fader, ni är trött, ni är sårad och behöfver hvila. Tillåt mig att vårda edra blessyrer; ni är sårad i hufvudet?

– En småsak, min dotter, en obetydlighet. Hvem tänker nu på mig? Ni måste bort härifrån, bort på ögonblicket ... till det fasta Aschaffenburg.

– Jag fruktar att det är för sent, utropade grefve Fritz, som från fönstret blickade öfver floden och staden.

– Heliga Maria, äro de redan här?

Jesuiten och fröken Regina ilade till fönstret. Aftonsolen kastade sitt sista skimmer öfver Würtzburg och nejden deromkring. Man såg ryttare i sporrstreck ila öfver stadens gator, och mot slottet rörde sig redan en hel skara flyktande stadsbor, munkar och nunnor, hustrur och barn, hvilka i brådskan medförde en hel rad af packkärror med deras redbaraste10 egendom. Bortom staden åt Schweinfurter-sidan på östra stranden af Main visade sig en skara ryttare, på hvilkas hotande, men försigtiga anryckande man utan svårighet kunde igenkänna den svenska härens förtrupper.

– Maledicti Fennones!11 utbrast jesuiten med ett obeskrifligt uttryck af hat i sitt bleka ansigte. – Dessa kättare hafva vingar. Måtte jorden uppsluka dem! Och han ilade ut att med fanatiskt nit ställa sig i spetsen för slottets försvar.

Biskopens slott, äfven kalladt Marienburg, reser sina gamla murar på en höjd invid högra stranden af Main. Mot flodsidan och staden är klippan lodrät och hög, men åt den motsatta sidan långsluttande och lätt tillgänglig. En skans12 i form af en halfmåne bildade här framför porten ett fast utanverk; hade fienden besegrat detta hinder, så väntade honom på inre sidan en djup, i klippan huggen graf, och kom han lyckligt deröfver, så stod i hans väg den inre och högsta slottsmuren uppfylld af jernklädde krigare, beredde att med sina tunga luntbössor13 nedskjuta hvemhelst som nalkades eller, om han kom närmare, nedstöta honom med sina långa hillebarder14, eller krossa honom med stora på muren samlade stenar. När man härtill lägger att enda passagen öfver floden var en trång bro och att slottets 48 kanoner beherrskade hela staden och nejden vida omkring, så finner man att Keller, i spetsen för 1 500 tappre män och rikt försedd med alla behofver, hade något skäl att bedja den afresande biskopen vara vid godt mod.

Men äfven Gustaf Adolf hade ett vigtigt skäl att, kosta hvad det ville, göra sig till mästare af15 detta slott. Tilly hade dragit till sig förstärkningar från alla håll och stod, få veckor efter slaget vid Breitenfeld, fullrustad och hämdlysten med 30 000 man under marsch från Hessen, för att undsätta Würtzburg. Konungen uppfordrade staden16 och bröt in på malmarna17, men det var redan sent lidet på qvällen, och anfallet måste uppskjutas. Följande morgon gaf sig staden. Men Keller hade begagnat nattens mörker att med hela sin styrka, en mängd flyktingar och stadens redbaraste egendom draga sig öfver till slottet, hvarefter han sprängde tvenne hvalf af bron öfver Main och stängde sålunda fiendens väg.

Dock vi återvände till slottet.

Denna natt hade ingen annan än de späda barnen sofvit i biskopens slott. Ständigt ankommo nya hopar soldater, munkar och qvinnor; rasslande inkörde den ena packvagnen efter den andra genom slottets port, hvalfvens ekon upprepade skyltvakternas18 rop, officerarnes befallningar och barnens gråt, och mellan detta förvirrade slammer hörde man tydligen munkarnes messor, hvilka i slottskapellet åkallade den heliga jungfruns och alla helgons beskydd öfver det hotade fästet, katholikernes starkaste värn i hela Frankerlandet.

För att inrymma hela denna menniskomassa, hade fröken Regina icke blott upplåtit biskopens egna rum, utan äfven de tvenne praktfulla gemak hon sjelf bebott i slottets innersta delar, och flyttat med sina tärnor upp i två små kamrar af östra tornet. Förgäfves föreställde man henne att denna punkt var utsatt för fiendens eld; hon hade här den bästa och vidsträcktaste utsigt på hela slottet, och detta läge ville hon icke bortbyta. – Hindra mig icke, svarade hon den varnande jesuiten, – jag vill se kättarne blöda och stupa för våra kanoner. Det skall blifva en herrlig syn!

– Amen, svarade pater Hieronymus. – Du vet, min dotter, att detta slott beskyddas af tvenne undergörande mariebilder, den ena af rent guld, den andra af förgylldt träd19. Jag vill i ditt rum upphänga mariebilden af träd, hon skall afvända fiendens kulor som fjäderbollar20 från murarna af ditt torn.

Redan vid gryningen stod fröken Regina på utkik uti sitt lilla tornfönster. Det var en glänsande syn, när morgonsolen gick upp öfver de höstliga kullarna med sina ännu grönskande vingårdar, genom hvilka Mainfloden slingrade sig lik ett glimmande bälte af silfver och guld i morgonens glans. Borta i staden var allt i rörelse; fyra svenska fotregementer ryckte derin med flygande fanor och klingande spel; man såg deras harnesk blänka i solen och officerarnes plymer svaja för vinden. Fruktan och nyfikenhet stridde vid denna syn om de unga flickornas hjertan.

– Ser du, sade fröken Regina till Kätchen, – de båda ryttarne i deras gula kyller, som rida i spetsen för kättarhopen?

– Hur ståtliga de se ut! Nu vika de om ett gathörn ... nu synas de åter. Se blott hur alla ge rum för dem.

– Kalla hit grefve Fritz. Han har mer än två veckor varit i Svenskarnes läger och känner deras förnämste män.

Grefven, som af sina blessyrer hindrades att deltaga i slottets försvar, följde villigt den sköna frökens kallelse. Emellertid hade Svenskarne besatt staden och begynte i spridda hopar visa sig vid stranden och den sprängda bryggan. I detsamma begynte slottets kanoner att spela. Än här, än der slog en kula ned bland Svenskarne, hvilka så godt de kunde sökte sig ett skydd bakom husen vid stranden.

– Heliga Maria, der föll en karl och blef liggande, utropade Kätchen, som ej kunde dölja sitt deltagande.

– Sanct Fransiscus vare lofvad, det finns en kättare mindre i verlden! inföll gamla Dorthe, fröken Reginas duenna21, som af pater Hieronymus var satt att bevaka alla hennes steg.

– Men det är rysligt att skjuta ihjäl en menniska.

Grefve Fritz smålog. – Jungfru Kätchen, ni skulle ha sett slagfältet vid Breitenfeld! Niotusen döda ...

– Det är afskyvärdt!

– Kan grefven säga mig, hvilka dessa ryttare äro, som midt i kulregnet hålla vid stranden och tyckas bespeja slottets läge?

– Förlåt, min sköna kusin, krutröken börjar att skymma utsigten. Dessa ryttare ... på min ära, det är konungen sjelf och grefve Pehr Brahe. Jag beklagar dem, om pater Hieronymus igenkänner dem. Han skulle då rikta alla slottets kanoner mot denna enda punkt.

Vid dessa ord smög gamla Dorthe ur rummet.

– Huru, min kusin, ni beklagar kättarefursten?

– Hvarföre blixtra edra ögon, sköna Regina, så mörkt vid dessa ord? Ni, så ädel och ömsint, förstår ni icke att man kan hysa deltagande för en tapper och ridderligt sinnad fiende? Konungen af Sverige är en hjelte, värd vår beundran i lika hög grad som vårt hat.

– Jag förstår er icke. En kättare!

– Himlen afvände att ni en dag får se honom inom dessa murar; ni skulle då bättre förstå mig ... Ha, de reda sig att storma bron ... de kasta plankor öfver de nakna hvalfbågarna. Vid Gud, det är djerft.

– Der föllo fyra på engång! skrek Kätchen.

– Jag känner dem, utropade grefve Fritz, alltmera lifvad af stridens larm och det tilltagande kanondundret, som kom slottets murar att darra. – Jag känner dem, det är Skottarne. Det finns ingen tapprare trupp i hela den svenska hären; Skottarne och Finnarne gå alltid främst, der faran är störst.

– Åh, ser ni, min kusin, edra Skottar rygga tillbaka, de våga icke det farliga språnget.

– Det fordras också dertill mer än menskligt mod. 24 fot22 under den smala plankan brusar floden.

– Två smärta officerare springa ut på plankan.

– Det är bröderna Ramsay, båda helt unga. Jag känner dem på deras blåa fältbindlar. De älska båda samma dam och bära båda hennes färger, utan att derföre älska hvarandra mindre.

– O himmel, beskydda dem! ... Ah, heliga Maria, det är förskräckligt! Och Kätchen gömde sitt ansigte i förklädet. De tappre Skottarne hade icke hunnit på halfva plankan, innan man såg dem svigta, förlora jemnvigten och hufvudstupa störta i floden. Ett ögonblick såg man dem kämpa mot vågen, men genomborrade af fiendens kulor, kände de sina krafter svika, den tunga rustningen drog dem till botten ... än ett ögonblick, och desse ridderlige ynglingar försvunno under vattenytan.

– Du gladde dig nyss åt kriget, sade fröken Regina med en köld, som motsades af hennes högt klappande hjerta.

– Ack ja, åt de vackra riddarne, åt musiken och banketterna, men icke åt det der! utropade Kätchen gråtande.

– Skottarne vika! ropade en af tärnorna.

– Ja, sade grefven betänkligt, – men Svenskarne börja att gå på båtar öfver floden.

– Skottarne springa ånyo ut åt plankan!

– Jag kunde tro det, svarade grefven kallt.

– Hjelp himmel, de komma öfver, de fatta post uppå stranden. De våra göra ett utfall.

– Akta er, fröken Regina, luta er icke ut så der genom tornfönstret. Svenskarna rikta sina stycken mot tornet.

– Är ni rädd, grefve? Regina smålog vid dessa ord.

Lichtenstein rodnade. – Jag tror mig hafva tillräckligt bevisat motsatsen. Lyssna, och ni skall hvarannan minut urskilja ett hvinande, hvars orsak ni ej känner, och ett rassel, liksom af småsten. Jag skall säga er hvad det är. Det är kanonkulor, min fröken; ni skulle bättre förstå deras musik, om ej larmet derute döfvade er. Sedan en half timme ha de slitit stycke efter stycke ur tornets mur, och alltid nästan på samma punkt. Det är inga sockergryn, min kusin. Dessa Svenskar ha lärt sin konst af den vilde jägaren23 sjelf.

– Ni tro verkligen ...?

– Att Svenskarne vilja nedskjuta detta torn, för att med dess ruiner fylla slottsgrafven? Ja min kusin, och jag tror att de skola lyckas deri. Ni är intet ögonblick säker här, ni måste flytta härifrån.

– Strax, nådige herre, strax! Kom, fröken! utropade Kätchen och sökte med vänligt våld att föra sin unga herskarinna med sig. Men Regina var i en exalterad sinnesstämning. Vanan att befalla, och törhända än mer det medfödda trots, som låg i bottnen hos denna af skarpa motsatser sammansatta karakter, förenade sig med den brinnande fanatism, som jesuiten förstått att ingifva henne från barndomen ... hon tog ett steg tillbaka, fattade den förgyllda mariebild, som pater Hieronymus skickat till hennes beskydd, och ställde den framför sig i fönsternichen. – Gå, sade hon, – om ni är nog klentrogen att tvifla på helgonens beskydd! Jag stadnar här qvar, och kättarnes kulor skola ingenting förmå mot ....

Fröken Regina hann icke utsäga sin mening, innan en i sned vinkel mot muren studsande kula lösslog ett stycke af fönsternichens yttre kant. Ett regn af stenskärfvor och kalkstycken yrde in genom fönstret, kullstörtade mariebilden och öfverhöljde fröken Regina med dam.

– Bort härifrån! Ni ser det nu sjelf! utropade grefven. – Låt oss gå! upprepade tärnorna utom sig af förskräckelse. Men Regina, ett ögonblick förvirrad, återvann strax sin fattning, lutade sig ned att upptaga bilden och sade med tillförsigt: – de skola ej förmå något mot den heliga jungfrun.

Hon bedrog sig. Den heliga jungfrun af träd hade brustit i tre eller fyra stycken. På grefvens läppar spelade otrons satiriska smålöje, och numera ledde han utan motstånd sin bestörta kusin från det farliga rummet.

Medan detta tilldrog sig i tornet, hade Keller med raskhet och insigt ordnat slottets försvar. Han kunde icke hindra Svenskarne att gå öfver floden, men hvarje steg närmare slottet bragte dem äfven närmare hans kanoner. Förfärligt sopade dessa de tappres leder; hela den dagen kunde Svenskarne ingenting uträtta.

Pater Hieronymus med sina munkar vandrade kring på murarna, bestänkte kanonerna med vigvatten och gjorde korstecknet öfver fängpannorna24. Den gamla Dorthe hade hviskat något i hans öra, och jesuitens hela uppmärksamhet hade vändt sig mot den punkt, der man nyss sett de båda ryttarne i deras gula kyller. Den vördige patern företog sig nu att sjelf rikta en af slottets gröfsta kanoner mot denna punkt; men innan han fyrade af, föll han på knä och läste efter hvarandra fyra pater noster och fyra ave Maria25. Derpå small skottet, men förgäfves sökte jesuiten upptäcka någon verkan deraf. Oskadde, orörliga som förut, syntes de båda ryttarnes gestalter genom den skingrade krutröken. Hieronymus förmodade nu att fyra pater och fyra ave’n vore för litet, läste derföre åtta sådana af hvardera slaget och lät kanonen dåna för andra gången mot samma punkt. Omöjligt! Kulorna syntes undvika de utkorade offren. Försynen hade ännu icke utmätt Gustaf Adolfs dödstimma, och Pehr Brahe ville den spara för Finland26. Hvem kan beräkna hvad det blifvit af Sveriges segrar och Finlands bildning, om jesuitens mordiska kula träffat sitt mål!

Pater Hieronymus rasade. Än engång ville han försöka sin lycka med tolf pater och ave’n, då någon klappade honom på axeln och bakom honom stod en gammal soldat, som med grefven af Lichtenstein återvändt från svenska fångenskapen. – Låt bli med det der, sade den gamle med varnande ton; – det öder vårt krut utan nytta; den mannen ni sigtar på är omöjlig att träffa: han är hård27.

Jesuitens vidskepelse var i dylika fall större än hans slughet. Han vände sig hastigt om och mumlade sakta: – jag hade bordt gissa det. Och hvaraf vet du att han är hård, min son? fortfor han, höjande rösten.

– Det hörde jag i Svenskarnes eget läger. Konungen bär på sitt högra pekfinger en liten ring af koppar, fullristad med trolldomstecken. Den har han i sin ungdom erhållit af en trollqvinna i Finland, och så länge han bär denna ring, biter hvarken jern eller bly, hvarken eld eller vatten uppå honom.

– Ingenting biter på honom, säger du? O maledicti Fennones, hvi förföljen J mig öfverallt!

– Icke jern eller bly, – fortfor soldaten hviskande, – men om jag vågade yppa ett annat medel ...

– Säg, min son! Du har på förhand absolution.

– Men, vördige pater, det är ett syndigt medel.

– För den heliga sakens bästa helgas alla medel af ändamålet. Säg ut min son!

– Guld af en helgonabild ...

– Nej, min son, nej det våga vi visst icke använda. Hade det varit en dolk af glas, ett fint dödande gift, det hade låtit höra sig, men guld af en helgonbild, nej min son, låt oss icke mera tänka derpå.

Emedlertid hade mörkret inbrutit, och dödsarbetet för dagen var slut. De trötte krigarne uppfriskade sig med mat och dryck, och Keller lät utdela ädla viner för att stärka deras mod. Fröken Regina hade åter nedflyttat i ett af slottets inre rum; grefve Fritz hade gått till hvila. Snart ljöd uti slottet endast skyltvakternas rop vid aflösningen, blandade med druckne soldaters plumpa visor och sorlet af den bankett, som Keller gaf sina officerare i stora vapensalen. Men i det praktfulla slottskapellet, der öfverst på altaret stodo jungfru Marias och frälsarens bilder af gediget guld, omgifne af apostlarnes bilder af bergfint28 silfver, der var midnattens messa redan förbi, och munkarne hade en efter annan smugit sig bort till hvilan eller – vinbägaren. Blott en ensam gestalt syntes ännu knäböjd vid altaret, och den eviga lampan kastade sitt matta skimmer öfver den bedjande jesuitens dödsbleka drag.

– Heliga Maria, bad han, – förlåt din ovärdige tjenare, att han djerfves utsträcka sin hand till att råna en flik af din gyllne mantel. Du vet, o sanctissima29, att det sker för ett godt och heligt ändamål, för att nedergöra din och den heliga kyrkans afsvurne fiende, kättarefursten, hvilken de hedniske Finnarne hafva med sin gudlösa trolldom förhexat mot rättrogne katholikers svärd och kulor. Gif att detta guld, som jag till din ära skär af din herrliga mantel, måtte genomborra den kätterske konungens syndiga hjerta, och jag lofvar dig, heliga Maria, att i stället för hvad du förlorat skänka dig en kostbar skrud af sammet och äkta perlor samt att dag och natt låta tre förgyllda vaxljus brinna för ditt beläte. Amen.

När pater Hieronymus slutat denna bön, såg han bäfvande upp, och det förekom honom som nickade bilden i den eviga lampans sken sitt bifall åt hans fanatiska bön.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 slottet i Würtzburg – fästningen Marienberg, beläget på en höjd intill floden Main, biskopsresidens 1253–1719.

2 buse – tyrann.

3 de profundis – (lat.) utur djupen; orden inleder psalm 130 i Psaltaren.

4 den heliga inqvisitionen – katolsk kyrklig domstol som rannsakade och dömde icke rättroende.

5 grefven af Lichtenstein – Jfr Topelius dagbok den 20 januari 1833 (ZTS XXI), där han uppger att han läser C. F. van der Veldes historiska roman Lichtensteinarne, en berättelse från trettio-åriga kriget (1828).

6 det åttonde sakramentet – Inom den romersk-katolska kyrkan är sakramenten sju: dopet, konfirmationen, nattvarden, boten, sista smörjelsen, den prästerliga ordinationen och äktenskapet.

7 plär – formvariant av plägar: brukar.

8 Han beskref huru han, […] åt honom ämnade dödshugget. – Meningen ingår endast i följetongsversionen (HT 22/11 1851) och i förstaupplagan; jfr kap. 1 »Slaget vid Breitenfeld», s. 19, r. 31–36, och kommentaren till textstället. Möjligen hade Topelius ursprungligen tänkt tilldela greven av Lichtenstein en större roll i berättelsen. Hertig Adolf av Holstein-Gottorp (1600–1631) var protestant men stred med ett värvat regemente för Katolska ligan, d.v.s. militäralliansen mellan katolska furstar och prelater i Tyska riket 1609–1635.

9 kråkskrämma – fågelskrämma; SAOB har detta belägg av Topelius.

10 redbaraste – värdefullaste.

11 Maledicti Fennones! – (lat.) Fördömda finnar!

12 skans – mindre försvarsanläggning med stormhinder.

13 luntbössor – handeldvapen som avfyras med brinnande lunta; här förmodligen s.k. luntlåsmusköter.

14 hillebarder – stångvapen med yxblad, stötspets och hake.

15 göra sig till mästare af – skaffa sig herravälde över.

16 uppfordrade staden – krävde att staden kapitulerade.

17 malmarna – de yttre stadsdelarna.

18 skyltvakternas – skyltvakt eller skiltvakt: vakt som står på post.

19 af […] träd – av trä; formen träd användes också om materialet.

20 fjäderbollar – halvklotformig lätt boll, vanligen av kork, med instuckna fjädrar runt den plana delen; anakronistiskt att lägga ordet i Hieronymus mun – första belägget i SAOB är från 1734.

21 duenna – äldre kvinna som har uppsikt över yngre, s.k. förkläde.

22 24 fot – ca 7 m.

23 den vilde jägaren – Oden, bl.a. krigsgud i nordisk mytologi. I europeisk folktro är den vilda jakten benämning på det följe av övernaturliga väsen som, ofta anförda av en Odengestalt, brusande drar fram genom luften under stormnätter.

24 fängpannorna – urholkningarna för krutet i eldvapen (från 1600- och 1700-talen).

25 pater noster […] ave Maria – (lat.) bönerna »Fader vår» resp. »Ave Maria».

26 Pehr Brahe ville den spara för Finland – Försynen, som enligt Topelius deterministiska historiesyn hade en avgörande betydelse för den historiska händelseutvecklingen, ville spara Pehr Brahe för insatser för Finland. Brahe var generalguvernör i Finland 1637–1641 och 1648–1654. Han grundade städer, inrättade skolor och medverkade till att universitetet grundades 1640.

27 hård – här: osårbar genom magi.

28 bergfint – rent.

29 sanctissima – (lat.) heligaste.

3. Fröken Reginas ed.

Dagen efter sednast beskrifna uppträden var blodig och het. Svenskarne besköto slottet med största häftighet och närmade sig dess murar med skickligt uppkastade löpgrafvar. De kejserlige å sin sida försvarade sig tappert. För båda partierna var tiden dyrbar; blott få dagar, och Tilly stod i Gustaf Adolfs rygg, ett sannolikt förderf för Svenskarne, en säker räddning för de belägrade.

Fröken Regina med sina tärnor var numera instängd i slottet och hade förlorat sin intressanta utsigt. Desto mera var att syssla derinne. Allt flera blefvo de sårade, som måste vårdas och förbindas; den unga flickan gick som en huld engel från läger till läger i vapensalen, der de blesserade nu blefvo inqvarterade; hennes hand gjöt balsam i deras sår, hennes milda ord gjöt tröst i deras hjertan. Hon talade om den heliga sak, för hvilken de blödde; hon lofvade guld och heder åt dem som qvarlefde, evig salighet åt dem som föllo i striden.

Kanondundret var så starkt, att de gamla murarna darrade. Fröken Regina erinrade sig att hon uppe i tornet glömt sin rosenkrans1, som nu behöfdes för de sårades böner. Redan stod hon på tröskeln af vapensalen, då ett förfärligt brak kom slottet att skälfva i dess grundvalar. Blek af häpnad2 stadnade hon, och i detsamma instörtade grefven af Lichtenstein.

– Hvad har händt! frågade den unga flickan.

– Tacka helgonen, min fröken, att ni i går lydde en väns råd. Tornet har instörtat.

– Och vi äro förlorade?

– Icke ännu. Svenskarne beräknade att det skulle vid sitt instörtande fylla slottsgrafven. Det har likväl fallit inåt. Fienden synes böjd att försöka en storm. Kom hit till fönstret, här se vi slottsmuren. Ser ni, pater Hieronymus ligger på knä vid den stora kanonen. Jag slår vad att han fått sigte på svenska kungen.

Grefven hade gissat rätt. Jesuitens falkblickar voro oafvändt riktade mot en enda punkt, och hans tunna läppar frammumlade med ängslig brådska den ena bönen efter den andra. Hans spejande ögon hade upptäckt Gustaf Adolf, liksom i går till häst vid Pehr Brahes sida. De båda ryttarne höllo helt nära utanverken; en grushög skyddade dem för muskötkulorna, men var påtagligen icke något värn mot en kula af groft artilleri. Pater Hieronymus litade på den tunga blykula, hvari han under fasta och vakande instöpt guldet från jungfru Marias mantel. Han lutade sig ned att rikta kanonen, pupillerne i hans ögon sammandrogos, hans näsborrar vidgades och frustade hämd, medan en ström af latinska böner fortfor att flöda öfver hans läppar ... nu reste han sig snabbt, svängde den brinnande luntan i form af ett korstecken och fyrade af.

Blixt och rök rusade ut ur kanonmynningen. O hämd och raseri! När röken skingrats, såg man de båda ryttarne än engång oskadda rida något litet åt sidan. Men den gången hade Gustaf Adolf varit döden nära, ty kulan slog tätt vid hans sida ned i grushögen och öfvertäckte honom och Brahe med en sky af dam.

Utmattad och förbittrad ilade jesuiten bort ifrån muren. – Vänta, du Belials konung, mumlade han för sig sjelf, – jag skall väl engång lyckas att stjäla den ring som skyddar dig, och då ve öfver dig!

Nu gaf konungen ordres att storma slottets utanverk. Axel Lilje, Jakob Ramsay och Hamilton ilade fram med deras folk. Otroliga voro de svårigheter, hvilka de här hade att öfvervinna. De måste under ett regn af kulor och hugg klättra uppför bergsbranten, derefter hoppa öfver vallgrafven och slutligen klänga uppför vallen. Främst bland alla gingo Österbottningar och Skottar, hejdlöst, oemotståndeligt. Man såg de förste med krossade hufvuden nedstörta; med svärdet mellan tänderna klättrade genast andra i deras ställe uppför vallen. Konungen sjelf red så nära han kunde, för att uppmuntra de sina. En muskötkula bortslet ett stycke af hans buffelhandske, utan att skada honom. Den tron var allmän, att Gustaf Adolf var hård.

Slutligen efter två timmars blodig strid hade Skottarne och Finnarne afgjort segern. Det vigtiga utanverket var taget, och fienden drog sig tillbaka inom slottets murar. Klockan var då vidpass fyra på eftermiddagen.

Efter denna vunna fördel togo Svenskarne några timmars hvila. Krigsråd hölls, och man beslöt att den berömda gula och blå brigaden3 skulle följande morgon i daggryningen storma slottet. Österbottningarne utsågos af konungen att gå i spetsen för detta vådliga företag, men Skottarne, som förlorat mycket folk, skulle den gången hvila. Berättelsen tillägger4 att den tappre Hamilton ansåg detta skonande innebära en sådan skymf, att han på stället begärde afsked och öfvergaf krigshären.

De belägrades ställning var ännu på långt när icke förtviflad. De ägde ännu inemot tusen stridbare män, hvilka de, efter utanverkets förlust, desto bättre kunde samla på en punkt. Men de hade förlorat tron uppå seger, och denna förlust gällde mer än ett utanverk. Förgäfves sökte Keller att intala dem mod; förgäfves gingo munkarne med den gyllne mariebilden i procession kring murarna. När natten inbröt, var allt i villervalla, soldaterne lydde icke mera ordres, och ett parti af de klenmodigaste öfverlade sinsemellan om de icke borde begagna mörkret, för att osedde undkomma.

Vid midnattstid låg fröken Regina på knä framför altaret i slottskapellet och bad med brinnande andakt till Guds moders bild. – Heliga Maria, sade hon, – beskydda detta slott, beskydda din katolska tro mot kättarne! Och är det din vilja att detta fäste skall falla, välan så låt det under sina ruiner begrafva våra fiender, som också äro dina, och främst bland alla den gudlöse konungen, deras furste, samt hans hedniske Finnar, som i dag och mången gång hafva bittrast af alla bekämpat din heliga sak.

– Amen! sade en röst, och när hon såg sig om, stod bakom henne pater Hieronymus. Hans hållning var dystert högtidlig, och ett mörkt löje spelade öfver hans bleka drag. – Vet du äfven hvad du begär, min dotter? sade han.

– Seger åt den katholska tron! Död åt kättarne.

– Du är ung, och menniskans sinne förändras. Har du väl kraft att hata din tros fiender, äfven om du någonsin komme som qvinna i frestelse att älska en af dem?

– Jag har det, min fader; ja helt visst.

– Du är mitt skriftebarn, och jag vill icke se din själ för evigt förtappad. Har du väl mod att uppoffra dig för den heliga sakens räddning och dermed vinna en oförgänglig martyrkrona?

– Ja, min far!

– Nåväl, så vet då, att slottet icke kan hålla sig; jag förutser att det innan kort skall falla i Svenskarnes händer. De skola taga dig till fånga; du är ung och skön, du skall vinna den kätterske konungens ynnest. Du skall begagna dig deraf att närma dig hans person, han skall ej misstro dig, och när den heliga jungfrun skänker dig ett gynnande tillfälle, skall du ... Jesuiten framtog härvid ett crucifix af silfver, och vid det han tryckte på en fjäder i bildens bröst, sprang derur en blixtrande dolk.

– Nåd, min far, detta värf är förfärligt!

– Ingen nåd. Den heliga kyrkan fordrar en blind lydnad. Perinde ac cadaver5, lik en död, som ingen vilja äger. Älskar du Guds moder?

– Ni vet att jag gör det.

– Ser du, detta stycke af sin gyllene klädning har hon i natt förlorat. Det är ett järtecken, som bebådar hennes vrede. Älskar du äfven mig, min dotter?

– Jag vördar er högre än någon, min far!

– Så betrakta detta stympade hufvud – härvid aflyftade jesuiten sin svarta läderkalott och blottade de vidriga stumparne af tvenne afhuggna öron – så har den hädiske konungens folk, hans Finnar, behandlat din vän, din skriftefader. Tvekar du ännu att hämnas Guds moder, att hämnas mig?

– Hvad begär ni af mig, min far?

– Hör mig. Den kätterske konungen bär på sitt högra pekfinger en liten ring af koppar; i den består hans trygghet mot död och fara. Denna ring skall du med list tillocka dig, och känner du sedan din arm för svag, så kalla på mig. Vi skola nå hans hjerta, om det än vore bepansradt med en drakes fjäll.

– Om det är helgonens vilja ... välan!

– Lägg tvenne fingrar på detta crucifix och efterstafva den ed jag föresäger dig: jag svär vid detta kors och vid alla helgon att fullborda hvad jag nu lofvat inför den heliga jungfruns bild. Och sviker jag någonsin denna ed, då hvile förbannelsen öfver mig och mina efterkommande alltintill sjunde led.

– Jag svär vid detta kors och vid alla helgon att fullborda hvad jag nu lofvat inför den heliga jungfruns bild. Och sviker jag någonsin denna ed, då hvile förbannelsen öfver mig och mina efterkommande alltintill sjunde led.

– Fiat voluntas tua, ut in cœlis, sic etiam in terra; Amen!*

Och nattens tystnad beseglade denna fruktansvärda ed, som med kopparfjettrar kedjade kommande slägten vid en sextonårig flickas vankelmodiga beslut.

Vid samma tid på natten samlades Österbottningarne jemte öfrige för stormen bestämda trupper i det nyss eröfrade utanverket. Vinbägaren gjorde sin rund, dock denna gång ganska måttligt, ty konungens vaksamhet tillät ingen oförsigtighet. En mängd frivillige från flera regementer hade begärt och erhållit tillstånd att deltaga i det äfventyrliga företaget. Alla voro vid godt mod, i förväntan på seger och byte.

Sist bland de frivillige infann sig en lång ljuslätt yngling af ett frimodigt och gladt utseende. – Blixt och dunder, är det du Bertel? utropade vid hans inträde den lille och tjocke löjtnant Larsson af Österbottningarne.

– Som du ser, sade ynglingen och skakade trofast hans hand.

– Nej har man hört, den gode gossen vill krympa sin nya löjtnantsfullmakt! Jag rår ej för’et, bror lilla, här finns, böfveln regere, icke en droppe mera i flaskan. Men säg, hvad går åt dig, att du ändrat namn? Bertel? Hvad är det för mischmasch, hvarken svenska eller finska?

– Det skedde vid Breitenfeld, sade Bertel, lindrigt rodnande. – Kamraterne ha länge kallat mig så och – det är kortare.

– Snicksnack, du må väl icke vara för god att bära bondenamn, sedan du blifvit officer?

– Har lottningen redan varit?

– Du kommer just lagom att försöka din lycka.

Det gällde en lottning mellan de yngre officerarne, hvilka alla utbedt sig hedern att anföra den första vådliga rekognosceringen; tvisten kunde ej slitas på annat sätt. Lotterna omskakades i en stormhatt6; fjorton händer utsträcktes att fatta sedlarna, och den afundsvärde, som läste på sedeln sitt namn, var Bertel.

– Se väl för dig, min gosse! skrek den lille Larsson. – Blixt och dunder, kom ihåg att slottet är uppfylldt af jesuiter. Vid hvarje steg en fallucka under din fot, i hvarje crucifix en dolk och i sjelfva segerns ögonblick en mina, som spränger segrarn i luften.

Klockan var öfver fyra på morgonen, och man hade ännu en halftimme till gryningen. Bertel fick sju man under sitt befäl och ordres att rekognoscera fästningen så nära som möjligt. Undertiden höllo sig trupperna i skansen färdiga på första vink.

Natten var kolmörk. Bertel med sitt folk närmade sig vindbryggan med försigtiga steg och utan att blifva bemärkt af skyltvakterna. Hvem målar7 hans förvåning, när han fann den nedfälld!*

Ett ögonblick stadnade han villrådig, ihågkommande Larssons ord. Skulle detta varit en snara?

Allt var tyst. Bertel med de sina trädde dristigt, men sakta fram öfver bryggan.

– Verda!9 dundrade mot honom i mörkret en kejserlig skyltvakt.

– Svensk! ropade Bertel och klöf med ett hugg den ropandes hjessa. – Kamrater, slottet är intaget! Och de sju trängde beslutsamt i hans spår.

Innanför vindbryggan stodo 200 kejserlige på vakt. Bestörte och rådville, trodde de icke annat, än att hela den svenska styrkan stormade in öfver vindbryggan. De hastade att återtaga porten; men den djerfve löjtnanten med sina sju man försvarade sin eröfring. Till Bertels lycka var mörkret i porthvalfvet ogenomträngligt, man såg hvarken vän eller fiende, och de kejserliges hugg träffade lika ofta deras egne som fienden. Snart blef trängseln i porten så stark, att intet svärd kunde lyftas till hugg, och föga fattades, att icke de oförvägne angriparne af den pårusande massan af jernklädde män blifvit klämde till döds emot muren.

Dock i rättan tid hade man i utanverket hört Bertels rop och stridens buller. Hela den svenska truppen stormade nu mot slottet; äfven Keller med de sina grep till vapen och skyndade till, för att värja ingången. Men Finnarne hade nu fått luft och trängde framåt; innan kort stodo de in på borggården. Keller och hans folk slogos med förtviflans mod, mången tapper Svensk och Finne stupade här i sjelfva segerns stund. Deras fall hetsade landsmän till hämd. Man begynte att ropa »magdeburger pardon»10, och detta rop innebar död utan nåd för alla de kejserlige. Mördandet blef förfärligt. Många munkar kastade sig fanatiskt in i hvimlet, somlige med facklor, somlige med crucifixer, somlige med svärd i hand. De flesta nedhöggos; andra kastade sig till marken, härmande döden. Dagen begynte redan att gry öfver mordhvimlet.

Då framstörtade Lennart Torstensson, fattade den ursinnigt kämpande Keller om lifvet och tog honom till fånga, sålunda räddande honom från soldaternes raseri. De kejserlige, så många som ännu lefde, sträckte gevär, och slottet var intaget.

Fotnoter till detta avsnitt

* Ske din vilje såsom i himmelen, så ock på jorden.

* Några författare påstå att vindbryggan ej kunnat uppdragas, för tyngden af de många döde, som der qvarblifvit efter striden.8

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 rosenkrans – radband.

2 häpnad – förskräckelse.

3 den berömda gula och blå brigaden – De värvade infanteribrigaderna hörde till de främsta enheterna i Gustav II Adolfs här. Kungens livvakt ingick i Gula brigaden. Blå brigaden deltog med utmärkelse i slaget vid Breitenfeld 1631 och vid Lützen 1632. Namnen syftar på färgerna på soldaternas klädsel: rockar med gula inslag resp. blå rockar.

4 Berättelsen tillägger – Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 353.

5 Perinde ac cadaver – (lat.) liksom en död kropp; kortform för termen perinde ac si cadaver essent som i jesuitordens kodex anger kravet om blind lydnad för överordnad.

6 stormhatt – öppen hjälm.

7 målar – mäter.

8 Några författare påstå […] efter striden. – Förmodligen efter G. H. Mellin & A. P. Cronholm, Trettioåriga kriget. Sjunde häftet 1849, s. 374.

9 Verda! – (ty., pro Werda) Vem där!

10 »magdeburger pardon» – det slags »nåd» som de kejserliga soldaterna gav invånarna i Magdeburg när staden stormades och plundrades 1631, d.v.s. skoningslöst dödande. Av Magdeburgs 30 000 invånare massakrerades två tredjedelar (Nils Erik Villstrand, Sveriges historia. 1600–1721 2011, s. [104]). SAOB har detta belägg av Topelius, som lånat termen av Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 353.

4. Judith och Holofernes.1

När solens första strålar glimmade i Mainflodens vågor, var slottet Marienburg i Svenskarnes våld. Konungen red in på den med fallne fiender betäckta borggården; öfver tjugu munkar räknades bland de döde. Men somlige af dessa syntes konungen hafva alltför blomstrande kinder, för att likna sanskyldigen aflidne. – Stån upp, sade han till dem, – eder skall intet ondt vederfaras!2 Och strax sprungo månge af de förmente döda friska och sunda på sina två ben och bugade sig fulla af glädje och tacksamhet för den ädelmodige kättarefursten.

Slottet var taget med storm, och soldaterne fingo lof att plundra. Omätligt var bytet af silfver och guld, vapen och alla slags kostbarheter. Konungen sjelf behöll rustkammaren med fullständiga vapen för sjutusen man till fot och fyratusen till häst, 48 kanoner, 4 mörsare3, stallet med de utsöktaste hästar och vinkällaren fylld med de ädlaste viner. Bibliotheket bortfördes som skänk till Upsala akademi; de heliga bilderna af guld och silfver vandrade till skattkammaren. Oaktadt månge af stadsboerne återfingo sin hitförda egendom, var soldaternes byte så stort, att de vid delningen mätte med fyllda hattkullar det klingande myntet. Slutligen nödgades Keller upptäcka4 det hvalf, som, hugget i sjelfva klippan djupt under slottets källare, förvarade biskopens skatter. Fryxell berättar5, att då soldaterne derifrån uppburo de tunga skrinen, lossnade bottnen ur ett, och en mängd blanka dukater trillade ut på borggården. Soldaterne kastade sig ned att plocka och lemnade för syns skull några åt konungen, men stoppade det mesta i egna fickor. Gustaf Adolf märkte detta och sade skrattande: – Låten vara, gossar, efter6 det engång fallit i edra händer, så må ni också behålla det. Så stort var bytet, att efter den dagen knappt en enda soldat fanns i hela svenska hären, som icke hade en ny klädning. I lägret såldes en ko för en riksdaler, ett får för några styfver, och den lärde Salvius skrifver: »Våra finnepojkar, som nu vänja sig i vinlandet deruppe, lära ej så snart komma till Savolaks igen. I de liffländska krigen måste de ofta taga till godo med vatten och mögladt groft bröd till ölsoppa; nu gör Finnen kallskål i stormhatten med vin och semla7.»8

Bland fångarne befunno sig grefven af Lichtenstein och fröken Regina. Konungen befallte att båda skulle behandlas med ridderlig grannlagenhet; åt den unga fröken erbjöd han fri lejd att resa till biskopen, hennes morbroder. Fröken Regina afslog detta anbud för tidens osäkerhets skull och bad som en gunst att tillsvidare få förblifva under konungens beskydd. Gustaf Adolf samtyckte dertill. – Jag gör det ogerna, sade han leende till markgrefven af Baden-Durlach, som red vid hans sida; – unga flickor äro en öfverflödsvara i fält och förbrylla hufvudet på mina fänrikar. Emellertid kan hon följa mig till Frankfurt som gisslan att binda bispens händer.

– Ers majestät förstår att fängsla alla genom sitt ädelmod, svarade markgrefven med en hofmans artighet.

– Löjtnant Bertel, tillade konungen, i det han vände sig till den officer, som tätt i hans spår anförde en trupp finska ryttare, – jag anbefaller fröken von Emmeritz i ert beskydd. Hon har tillstånd att i sitt sällskap medföra en gammal fru, en ung tärna och sin bigtfader. Se till att ni icke förgapar er, löjtnant, och framför allt, gif noga akt på munken; det folket är icke att lita på.

Bertel saluterade med värjan och teg.

– Ännu en sak! fortfor konungen. – Jag har icke glömt att ni var den förste som inträngde i porthvalfvet. Sedan ni fört den unga fröken i säkerhet, infinner ni er till tjenstgöring i min lifvakt. Har ni förstått mig?

– Ja, ers majestät!

– Godt. Och konungen vände sig åter till markgrefven, i det han muntert tillade: – Tro mig, det hade varit betänkligt att anförtro den svartögda sköna flickan åt en af mina hetlefrade Svenskar. Pojken der är en Finne, det är det mest flegmatiska folk jag känner, dåliga kurtisörer; de behöfva ett år att fatta eld. En flicka kan jaga tjugu af dem på flykten i balsalongen, men gäller det att brottas med Pappenheim, då vet ers grefliga nåde hvad de duga till.

Ännu på sena hösten ilade Gustaf Adolf från seger till seger. Tilly, som kommit för sent att rädda Würtzburg, vågade icke angripa honom och vek, retad af otur och ständiga små nederlag, undan till bayerska gränsen. Gustaf Adolf tågade utför Main, ryckte in i Aschaffenburg och tvang det försigtiga Frankfurt att öppna sina portar. Den 6 Dec. forcerade konungen öfvergången öfver Rhen vid Oppenheim och inryckte d. 9 Dec. i Mainz, hvilket Spanjoren de Sylva trottsande lofvat försvara mot tre konungar af Sverige. De svenska vapnen hade nu segrande utbredt sig öfver hela norra och vestra Tyskland, och segraren valde till sitt vinterqvarter Frankfurt am Main. Här samlade sig kring hjelten ett lysande hof; det var här som smickret på förhand smyckade hans hufvud med den tyska kejsarekronan; det var hit Maria Eleonora skyndade på längtans vingar att omfamna sin gemål; i Hanau, dit konungen ridit henne till mötes, slöt hon honom i sina armar, i det hon utropade: – nu ändtligen är den store Gustaf Adolf fången!9

En dag i slutet af December 1631 gaf konungen i Frankfurt en stor bankett till firande af drottningens ditkomst. Otaliga folkmassor trängdes utanför slottet, hvars höga göthiska fönster i natten härmade dagens sken. Öl och vin runno beständigt ur stora fat till folkmassans förplägning; kring kranarna knuffades arbetare och soldater, framhållande tennstop och bägare, hvilka, hastigt fyllda, lika hastigt sågos toma igen. De gode Frankfurtarne voro utom sig af beundran öfver den store konungen. Från man till man gingo rykten om hans rättvisa och hans mildhet; än hade han låtit hänga en soldat, som med våld tagit en borgares höna; än hade han stadnat på gatorna och språkat förtroligt med de förbigående. De inbillade sig se hans skugga passera förbi fönsternas små glasrutor och undrade om icke tyska rikets krona redan denna qväll skulle fästas uppå den mäktiges hjessa.

Inne i slottets salar rådde en furstlig prakt. Gustaf Adolf kände sin gemåls svaghet för yttre ståt och ville väl ock imponera på den här församlade tyska adeln. Golfven voro betäckta med dyrbara flandriska mattor, öfver fönstren hängde draperier af purpursammet med tofsar af guld, och kostbara silfverkronor, tyngda af tusende vaxljus, nedhängde från det med arabesker sirade taket. Man hade nyss slutat en af dessa afmätta grandiösa10 spanska danser, som den tiden voro i bruk, och der de tungfotade nordboerne förgäfves sökte att mäta sig med de tyska och fransyska ädlingarne. Konungen hade bjudit sin gemål armen och genomvandrade med henne de glänsande salarna. Hans höga och korpulenta gestalt, med den enkla värdighet som på engång ingaf vördnad och kärlek, syntes än högre och manligare vid sidan af den smärta och veka drottningen, som med innerlig hängifvenhet stödde sig på hans arm. Maria Eleonora var vid den tiden 32 år och hade bibehållit en stor del af den skönhet, som i hennes första ungdom förvärfvade henne så många beundrare. Kring hennes svarta hår, uppsatt i små lockar kring de mjellhvita tinningarna, blixtrade ett diadem af omätligt värde, nyss föräradt af konungen; hennes uttrycksfulla blåa ögon hvilade med obeskriflig tillgifvenhet på den kunglige ledsagaren, hon syntes glömma sig sjelf, för att endast njuta af den beundran, som omgaf hennes gemål. I det kungliga parets spår följde en talrik skara af allt hvad det protestantiska Tyskland den tiden hade utmärkt och lysande. Här såg man den afsatte konung Fredrik af Böhmen, hertigarne af Weimar och Würtemberg, landtgrefvarne af Hessen, markgrefven af Baden-Durlach, grefvarne af Wetterau, jemte andre de ypperste riddare; icke mindre än tolf sändebud från utländska hof hade samlat sig här kring den af hela Europa fruktade hjelten. Af konungens egne voro Tott, Banér och Gustaf Horn på andra håll sysselsatte med krigets värf; men här såg man vid Gustaf Adolfs sida, stor som han, äfven i yttre gestalt, den snillrike Axel Oxenstjerna och bakom honom mannen med den bleka oansenliga gestalten och den lugna genomträngande fältherreblicken, Lennart Torstenson, samt den stolte Finnen Wittenberg, då öfverstlöjtnant. Många af de svenske härförarne och nästan alla de finska, Stålhandske, Ruuth, Forbus m. fl., trifdes icke väl i den kungliga salens stelhet, bland denna högdragna adel, hvars hofceremoniel förekom de barske krigarne odrägligt tungt, och hade derföre i god tid dragit sig undan till en af de mindre salarna, der pager i guldbroderade sammetsdrägter ymnigt hällde de ädlaste rhenska viner i silfverpokalerna.

Till denna lysande samling bör ännu räknas staden Frankfurts rådsherrar och en mängd af dess anseddaste borgare med deras fruar och döttrar samt ett stort antal damer, från den högborna hertiginnan ända ned till den föga mindre stolta rådsherrefrun. Ja man såg här tillochmed ett litet antal katholske prelater, lätt igenkänlige på deras kala hjessor; ty konungen ville i verk och gerning proklamera trosfriheten, och prelaterne, ehuru af hjertat förbannande den släta11 roll de spelade här, vågade, engång inbjudne, icke uteblifva.

Dubbelt glänsande blef denna anblick genom en prakt, en lyx i kostymerna, hvarom man numera knappt kan göra sig en föreställning. Konungen sjelf bar en enkel åtsittande drägt af svart sammet stickad12 med silfver, en kort spansk kappa af hvitt siden med broderi af drottningens egen hand, korta stöflar af gult läder med uppslag och den bekanta nedvikna spetskragen, som man ser på alla hans porträtter, liksom det korta håret och det långa pipskägget. Den praktälskande drottningen bar en med juveler rikt beströdd klädning af silfverskir med kort lif och till hälften bara armar; sjelfva de små hvita sidenskorna glimmade af briljanter. Damerna af den höga adeln och de rika borgarfruarna täflade sinsemellan och med drottningen i lyx; här sågos både silfver- och guldtyger, sammet, siden och dyrbara brabantska spetsar; isynnerhet hade de goda damerna en oförklarlig smak att utstyra sig med kulörta sidenband i alla möjliga färger, bucklor, rosetter och hängande skärp, som, fladdrande för luftdraget, gåfvo den brokigaste anblick. Furstar och riddare, somliga i den vida tyska, andra i den mera åtsittande spanska drägten, med sina yfvigt plymagerade hattar under armen, och uppvaktande pager i sammet och silfver fulländade denna bjerta tafla från en tid, då man ännu icke kände uniformerne.

Smickret och beundran utströdde sina rökoffer hvarthelst konungen gick. – Sire, sade till honom den inställsame konungen af Böhmen, – ers majestät kan endast jemföras med Macedoniens Alexander ... – Min kusin, svarade Gustaf Adolf leende, – ni vill dock icke förlikna den goda staden Frankfurt vid Babylon? – Nej, Sire, inföll det vid deras sida gående franska sändebudet Brezé, – hans böhmiska majestät vill endast förlikna Rhen vid Granicus och hoppas att den nya Alexanders Hyphasis må ligga bortom Böhmens gränser.13

– Tillstå, grefve Brezé, sade konungen, ombytande samtalsämne, – att våra nordiska och edra fransyska skönheter i dag blifvit besegrade af en tyska.

– Sire, jag delar er tanke att hennes majestät drottningen, för att segra, icke behöfver den afundade platsen vid eder sida, genmälte den artige Fransmannen.

– Min gemål skall vara tacksam för er artighet, herr ambassadör, men hon afstår åt fröken von Emmeritz det företräde som tillkommer ungdomen.

– Ers majestät smickrar alltför öfverdrifvet vår tyska nationalstolthet, yttrade med en bugning hertigen af Würtemberg.

– Skönheten är kosmopolit, ers nåde. Det var i sanning ett dyrbart byte mina krigare togo i Würtzburg.

Konungen närmade sig derpå fröken Regina, hvars strålande skönhet förhöjdes af en tättåtsittande drägt af svart silkessammet, beströdd med stjernor af matt silfver. – Min fröken, sade han förbindligt, – jag skulle skatta mig lycklig, om den sorgdrägt ni bär betäckte ett hjerta som förstår att glömma alla sorgliga minnen och endast lefva för hoppet på en gladare tid, då krig och fejder icke mera skola skrämma färgen från edra sköna kinder. Tro mig, min fröken, denna tid skall komma, jag åstundar den, liksom ni, af allt mitt hjerta, och låt detta hopp locka glädjen på dessa läppar, der det borde hafva sin ständiga bostad.

– Vid eders majestäts sida glömmer man allt, svarade fröken Regina, i det hon vördnadsfullt uppstod från den höga med purpur öfverdragna karmstolen. Men hennes kinder bleknade än mera vid dessa ord och förrådde alltför mycket ett minne af det förgångna och hennes nuvarande fångenskap.

– Mår ni icke väl, min fröken?

– Fullkomligt väl, ers majestät!

– Ni har kanhända något att beklaga er öfver? Förtro er till mig – som till en vän?

– Ers majestät är mycket god ...

Regina kämpade med sig sjelf. Slutligen tillade hon med nedslagna ögon: – ers majestäts godhet lemnar mig intet öfrigt att önska.

– Vi återse hvarandra.

Och konungen fortsatte sin promenad genom salen.

Fröken Regina drog sig tillbaka till den djupa fönsternichen af ett angränsande rum och utbrast i tårar. – Heliga jungfru, bad hon, – förlåt att mitt hjerta icke mer tillhör dig allena! Du som ser i mitt innersta, du vet att jag icke äger styrka att hata denna kättarekonung såsom du fordrar af mig. Han är så stor, så skön! Ve mig att jag darrar vid tanken på det heliga verk du pålagt mig!

– Mod, min dotter! hviskade helt nära en röst, och fröken Reginas mörka dämon, den bleke jesuiten, stod åter bakom henne. – Stunden nalkas, fortfor han med låg röst. – Den gudlöse fursten är intagen af din skönhet; gläd dig mitt barn, den heliga jungfrun har invigt honom åt förderfvet. I denna natt skall han dö.

– O min far, min far, hvad begär ni af mig!

– Hör mig, min dotter! När Holofernes, de Assyriers höfding, belägrade Bethulia, var der en enka, Judith, Merari dotter, skön som du, mitt barn, from som du. Hon fastade tre resor, gick derpå ut och fann nåd för sitt folks och sin tros fiende. Och helgonen gåfvo hans lif i hennes hand, hon drog hans svärd, högg hans hufvud af och befriade sitt folk.14

– Nåd, min far!

– Det räknades henne till stor ära och evig salighet, och hennes namn blef nämndt bland de största i Israel. Så skall man en dag nämna äfven ditt namn, min dotter, bland den katholska kyrkans välsignade helgon. Vet, att förliden natt visade sig den helige Fransiscus vid mitt läger och sade: stunden är kommen, gå, säg till Judith att jag vill gifva Holofernes’ hufvud i hennes hand.

– Hvad skall jag göra, min far?

– Märk noga huru du bör förhålla dig! Ännu denna qväll skall du af konungen begära ett hemligt möte.

– Omöjligt.

– Du skall yppa för honom en diktad komplott mot hans lif. Han skall höra dig. Du skall locka till dig hans ring. Äger du engång den, då vill jag vara tillreds att bistå dig. Men vägrar han dig ringen, då ... tag detta papper, det innehåller ett oboteligt gift, Sanct Fransiscus har sjelf gifvit mig det. Du skall blanda det i konungens nattliga dryck ...

Fröken Regina tog det farliga papperet, lutade sitt lockiga hufvud mot fönsternichen och syntes knappt höra jesuitens olycksbådande maning. En helt ny tanke hade fattat denna glödande själ och arbetade sig derinom till klarhet. Jesuiten missförstod henne; han ansåg hennes tystnad härröra af undergifvenhet för hans despotism, af fanatisk hänryckning öfver den martyrkrona han förespeglade henne. – Har du förstått mig, min dotter? frågade han.

– Ja, min far!

– Du vill då ännu i afton bedja konungen om en hemlig audiens? Du vill ...

– Ja, min far!

– Benedicta, ter benedicta15, du trefallt välsignade utkorade redskap, gack16 till den himmelska glorian!

Och jesuiten försvann i folkhvimlet.

Det stora vägguret i kröningssalen pekade på midnatt. Genom en sinnrik mekanism, uppfunnen af en Nürnbergare, framrullades vid tolfslaget tvenne ofantliga, med dyrbara silfverserviser dukade bord ur ett närgränsande rum och stodo med ens, likasom uppstigna ur golfvet, midt i salen. På ett gifvet tecken af ceremonimästaren uppställde sig konungen och drottningen framför tvenne purpurklädda stolar vid midten af det öfra bordet och samtlige gäster i rader, efter rang och värdighet, rundtomkring. En af de närvarande prelaterne läste med hög röst bordsbönen, hvarefter konungen sjelf upptog en kort psalm och de öfrige med vana stämmor deltogo deri. Nu satte man sig med temligt buller, och engång kommen så långt, lät man ej alltför mycket genera sig af ceremonielet. Rätterna voro både många och kraftiga. Richelieu hade skickat Gustaf Adolf en fransk kock, men konungen, föga bortskämd af vällefnad, begagnade den fine Fransmannen endast till skådorätter17 vid tillfällen som detta; måhända litade han icke heller rätt på kardinalens gåfva; man sade ju att Richelieus middagar voro föga mindre farliga, än fordom Borgiernas. Också voro det nederländska och det tyska köket vid denna tid berömdare än det fransyska. Bordets största prydnader vid denna bankett voro ett helstekt vildsvin, utsiradt med blommor och lager, samt ett bakverk föräradt af Frankfurts bagare och föreställande en romersk kejsares triumftåg. Hvarochen trodde sig i denne qvartershöge18 triumfator af tortdeg igenkänna Gustaf Adolfs drag, och här vexlades månget skämtande ord, när hvarochen påstod sig i en af de efterföljande Romarne igenkänna sin granne. Drottningen, hvars fina hand var bestämd att först bryta detta mästerverk af bagarekonsten, tog med ett småleende på sin silfvertalrik en af de sista slafvarne i triumftåget, men Gustaf Adolf, upphöjd öfver skrocket och vanligen begåfvad med god aptit, när han hade tid, grep med sin krigarehand temligen omildt den store torttriumfatorn och placerade en betydlig del af hans person på sin talrik. Undertiden fylldes silfverbägarne med de ädlaste rhenska och spanska viner, konungen drack temligen enkelt drottningen till, och alla de öfriga gästerna följde exemplet. Hofjunkare och pager, hvilka vid öfra bordet stodo i glänsande rader, en bakom hvarje stol, vid det nedra en bakom hvarannan, påfyllde åter de toma bägarne; konungen drack en skål för staden Frankfurts välgång och uppstod derefter hastigt, bjöd drottningen armen och begaf sig upp på sina rum. Gustaf Adolfs lefnadssätt var måttligt, som det anstod krigaren, hans måltider vanligen snabba, ehuru han vid gladare tillfällen, när tiden medgaf, lät förmå sig att dröja en timma vid bordet. Han fordrade likväl icke att alla skulle följa hans vanor, och uppdrog, när han sjelf aflägsnade sig, värdskapet åt en af sina närmaste.

Denna gång var det den gamle glade Skotten Patrik Ruthwen, som erhöll detta uppdrag och uppfyllde det med pröfvad skicklighet. Oxenstjerna hade vid konungens sida lemnat rummet. Äfven damerna uppstodo och lemnade salen, men de manlige gästerne sutto qvar, förlustande sig vid bägaren och de i silfverskålar kringburne nötterna, bland hvilka funnos ett antal stennötter, målade så skickligt, att de icke genast kunde urskiljas från de äkta. Från det skämt som drefs med dessa uppkom talesättet om »en hård nöt att bita på». För öfrigt voro trettioåriga krigets hjeltar mäkta starke i dryckjom; att på riddaresed i ett andedrag tömma en fylld remmare rhenskt vin, var för dem en vanlig sak. Men så vildt, som vid månget enskildt dryckeslag, gick det här ej till; man kände konungens stränga grundsatser och vågade icke alltför ofta skåda bägarens botten. Dock satt man långt inpå natten, och någre bland öfverstarne trakterade hvarandra med en dertills föga spridd, men nu från Nederländerna införd läckerhet, ett svart, i trådar spunnet ämne, som bars i dosor och cirkulerade man och man emellan, sålunda att enhvar bet en bit, hvilken några med grimaser åter utspottade, men andra med välbehag höllo i munnen. Detta ämne var, som läsaren säkert redan gissat, – tobak.

Medan pokulerandet i kröningssalen fortfor, hade drottningen, följd af sina uppvaktande kammarfruar, gått till hvila, men konungen samspråkade ännu en stund förtroligt med Axel Oxenstjerna. Hvad dessa begge så genialiske män, fältherren och statsmannen, sinsemellan talade, kan mera anas, än förtäljas. Måhända var det om Sveriges armod, om kejsarens makt och om Guds ännu större, om ljusets seger, om romerska rikets krona och ett blifvande tyskt protestantiskt kejsaredöme. Ingen vet detta med säkerhet, ty efter konungens död gingo hans förtroenden med Oxenstjerna i grafven.

Det var redan långt lidet på natten, och Oxenstjerna stod i begrepp att aflägsna sig, när vakthafvande officern Bertel anmälde att ett beslöjadt fruntimmer enträget fordrade att erhålla audiens hos konungen. Det ovanliga i en sådan anhållan och på en sådan tid förvånade både Gustaf Adolf och hans förtrogne; men anande under ett så hemlighetsfullt besök något vigtigt skäl, befallte konungen Bertel att införa den beslöjade samt Oxenstjerna att stadna qvar.

Bertel aflägsnade sig och återkom om ett ögonblick med ett svartklädt beslöjadt fruntimmer af hög smärt gestalt. Hon syntes darrande och förundrad att icke finna konungen ensam; öfver hennes läppar funno orden ingen väg.

– Min fru, sade konungen temligen kärft, – ty han såg icke gerna ett nattligt besök, hvilket, om det blefve bekant, kunde väcka tassel bland hofmännen och möjligen svartsjuka hos hans lättretade gemål – min fru, ett besök vid denna tid måste hafva vigtiga orsaker, och jag önskar att till en början få veta hvem ni är.

Den beslöjade fortfor att tiga.

Konungen trodde sig gissa orsaken till hennes tystnad och fortfor, pekande på sin granne: – detta är rikskansleren Oxenstjerna, min vän, och för honom äger jag inga hemligheter.

Den svartklädda kastade sig för konungens fötter och slog sin slöja tillbaka. Konungen studsade när han igenkände fröken Regina von Emmeritz, hvars mörka ögon blixtrade af en svärmisk eld, medan marmorns blekhet betäckte hennes fina genomskinliga drag.

– Stå upp, min fröken, sade Gustaf Adolf mildt, i det han räckte den knäböjande handen och upplyftade henne. – Hvad för er till mig i denna stund? Tala, jag ber er, yppa utan fruktan hvad som trycker ert hjerta, jag har ju sjelf bett er derom.

Fröken Regina andades djupt och begynte med en röst, som, i början knappt hörbar, likväl snart af hennes brinnande enthusiasm fick en hög grad af klarhet och styrka: – Ers majestät, jag kommer till er, emedan ni bett mig derom. Jag kommer till er, emedan jag hatat er, Sire, emedan jag en lång tid dagligen bett till den heliga jungfrun att hon måtte förderfva er och hela er här. Ers majestät, jag är en svag flicka, men en rättrogen katholik: ni har förföljt vår kyrka, ni har låtit plundra våra kloster, fördrifva våra heliga fäder och uppsmälta helgonabilderna; ni har slagit våra arméer och tillfogat vår sak obotlig skada. Derföre har jag med en dyr ed svurit er undergång, och i förtröstan på den heliga jungfruns hjelp har jag följt edra spår från Würtzburg i afsigt att döda er.

Konungen vexlade med Oxenstjerna en blick, som uttryckte ett tvifvel om den svärmande flickans förstånd. Fröken Regina märkte detta och fortfor med allt fastare hållning: – Sire, ni tror mig vansinnig, för det jag säger till er, Tysklands besegrare, sådane saker. Men hör mig till slut. När jag första gången såg er i Würtzburgs slott, huru ni med så mensklig mildhet beskyddade de svaga och skänkte de öfvervunna lifvet, då sade jag till mig sjelf: det är afgrunden som hycklar himlens barmhertighet. Men när jag följde er hit, när jag på nära håll såg er storhet som menniska och jemförde med den er storhet som hjelte – Sire, då vacklade mitt beslut, då blef mig hatet så svårt, jag kämpade med mig sjelf, och denna qväll har er godhet besegrat min förr oryggliga föresats. Sire, nu älskar jag er, såsom jag förut hatat er ... jag beundrar er, vördar er ...

Och den sköna flickan nedslog sina ögon mot golfvet.

– Nåväl? sade konungen tvekande och rörd.

– Ers majestät, jag har gjort denna bekännelse, emedan ni är nog stor och högsint, för att icke missförstå den. Men jag har icke kommit till er på en sådan stund, blott för att yppa en olycklig flickas känslor. Jag har hitkommit för att rädda er, Sire ...

– Förklara er!

– Hör mig, ers majestät. Min arm är afväpnad, men andra och farligare återstå. Sex jesuiter i Augsburg hafva svurit att döda er* ... O ni känner icke hvad dessa män förmå! De hafva dragit lott om ert lif, och den farligaste bland dem smyger alla dagar kring er person. Ers majestät skall icke undgå dem. I dag, i morgon kanhända, skall ni träffas af dolken eller giftet. Er död är viss.

– Mitt lif står i Guds och icke i eländige lönnmördares hand, svarade Gustaf Adolf lugnt. – De onda hafva icke makten såsom de hafva viljan. Var trygg, fröken von Emmeritz, jag fruktar dem ej.

– Nej, Sire, helgonen hafva beslutat er död. Jag vet, ni förtröstar på denna ring – och Regina fattade konungens hand – men den skall icke hjelpa er. Sire, jag säger er att er död är viss, och jag har icke hitkommit för att rädda ert lif och dermed förråda vår heliga kyrkas sak.

– Och hvarföre min fröken, står ni nu här?

Fröken Regina kastade sig åter med hänförelse ned för konungens fötter. – Sire, jag har kommit för att rädda er själ. Jag kan icke lida den tanken att en hjelte som ni, så ädel, så stor, skall förtappas för evigt. Hör mig, jag ber, jag besvär ers majestät vid eder eviga salighet, att icke med den vissa döden för ögonen framhärda i er kätterska tro, hvars frukt är fördömelsen. Låt beveka er, vänd om, medan det ännu är tid, vänd om till den allena saliggörande katholska kyrkan, afsvär er kätterska tro, res till den helige fadren i Rom, bigta för honom edra synder och bruka edra segerrika vapen till kyrkans tjenst, i stället att bruka dem till hennes förderf. Hon skall med öppna armar emottaga er, och ehvad ers majestät sedan lefver eller dör, skall ers majestät dock alltid vara säker om ett rum bland de utkorade helgon i himmelen.

Konungen upplyftade för andra gången den svärmande flickan, såg henne fast och lugnt i de blixtrande ögonen och sade allvarligt: – När jag var ung som ni, fröken von Emmeritz, uppfostrade mig min lärare, den gamle Skytte, i samma brinnande nit för den evangeliska läran, som ni nu hyser för den katholska. Jag hatade den tiden påfven af hela min själ, såsom ni nu hatar Luther, och jag bad till Gud att den dag måtte komma, när jag kunde störta Antichrist20 och omvända alla hans bekännare till det sanna ljuset. Sedan dess har jag icke förändrat öfvertygelse, men jag har lärt mig att vägarna äro mångahanda, om ock anden är en. Jag står fast vid den evangeliska lära jag bekänner och för hvilken jag är beredd att, om Gud så behagar, i marken dö. Men jag aktar en kristens tro, äfven om den i ett eller annat skiljes från min, och jag vet att Guds barmhertighet är i stånd att föra ett hjerta till saligheten, äfven om vägen är höljd af villor och vådor. Gå, fröken von Emmeritz, jag förlåter er att ni, förvillad af munkars fanatiska läror, vill vända Herrans kämpe från hans kamp för ljuset. Gå, arma barn, och låt Guds ord och lifvet lära er att icke sätta er förtröstan till helgon, de der dock icke annat äro än syndare som vi, eller till beläten och ringar, som icke förmå afvända den högstes domar. Jag tackar er, ty ni har menat mig väl, ehuru i barnsligt oförstånd. För mitt lif var obekymrad; det står i dens hand som vet hvartill han mig bruka vill.

Konung Gustaf Adolf var stor, när han uttalade dessa ord.

Fröken Regina stod der på engång nedtryckt och upphöjd af konungens storartade tolerans. Hon mindes kanhända hans svar till Frankfurts borgare, när dessa anhöllo att få förblifva neutrale: »Neutralitet är ett ord som jag alldeles icke kan lida, minst uti striden mellan ljus och mörker, mellan frihet och slafveri.»21 Uppfostrad i hatet mot en olika tro, kunde hon ej fatta huru det var möjligt, att samma svärd, som störtade kyrkans verldsliga öfvermakt, skonande sänkte sin spets inför hennes andliga makt öfver hjertan och samveten.

Den svärmande flickan upplyftade sitt tårade öga mot konungen ... då bleknade hennes kind, der man nyss såg enthusiasmens rodnad brinna, och hennes öga stirrade med fasa på de scharlakansfärgade omhängena af konungens säng.

Oxenstjerna, som, mera misstänksam än Gustaf Adolf, hela tiden med vaksamt öga följt den sällsamma flickans rörelser, märkte genast hennes skrämda ögonkast. – Ers majestät, sade han på svenska till konungen, – var på er vakt, här äro ugglor i mossen. Och utan att afbida svaret, drog han sitt svärd och framträdde beslutsamt till den praktfulla sängen, en skänk af Frankfurts borgerskap, hvars svällande ejderdunskuddar den kungliga hjelten låtit utbyta mot en simpel madrass af tagel och en grof filt af sachsiskt ylle, sådana hans soldater nyttjade i vinterqvarteren.

– Håll! utropade Regina nästan ofrivilligt. Men det var för sent. Oxenstjerna hade med en rask rörelse slagit omhängena tillbaka, och bakom dem visade sig ett likblekt ansigte med brinnande mörka ögon och omslutet af en svart läderhufva. Ännu en flik af skarlakan22 undanröjd, och man såg hela gestalten af en munk, med händerna hopknäppta öfver ett krucifix af silfver.

– Stig fram, högvördige pater, sade Oxenstjerna gäckande. – En så blygsam ställning passar icke för en så vördig man. Ers vördighet har valt ett ovanligt ställe att förrätta sin aftonandakt. Om hans majestät tillåter, vill jag förskaffa er flera åhörare.

Och vid ringklockans ljud inträdde löjtnant Bertel med tvenne man af lifregementet, hvilka med sina långa hillebarder posterades på ömse sidor om utgången.

Konungen fästade på fröken Regina en blick, i hvilken mera sorg än vrede afspeglade sig. Det smärtade honom att en så ung och skön flicka kunde vara medbrottslig i ett så svart förräderi.

– Nåd, ers majestät! Nåd för min bigtfader! Han är oskyldig! utropade den olyckliga flickan bedjande.

– Tillåter ers majestät att jag i edert ställe gör några spörsmål? frågade Oxenstjerna.

– Gör som eder bäst synes, rikskansler! sade konungen.

– Nåväl, hvad har eders vördighet här att skaffa?

– Att återföra en stor syndare i den allena saliggörande kyrkans armar! genmälte munken fintligt med en from blick emot höjden.

– Verkligen? Man måste bekänna att ert nit är stort. Och för ett så heligt ändamål medför ni den korsfäste frälsarens bild?

Munken bugade sig under ett andäktigt korstecken.

– Ers vördighet är mycket from. Räck mig krucifixet, att jag må beundra en så dyrbar klenod.

Munken framräckte belätet motvilligt.

– Ett fint arbete! Det måste ha varit en skicklig konstnär, som utsirat denna heliga bild. Och dervid foro rikskanslerns händer granskande öfver klenodens alla delar. Slutligen vid en tryckning på bildens bröst, sprang derur en skarpslipad dolk.23

– Se, ers vördighet förstår sig också på oskyldiga leksaker. En så välslipad dolk, just passlig att genomborra en ädel konungs hjerta! ... Eländige munk, – fortfor Oxenstjerna med förkrossande stämma – vet du väl att det afskyvärda af ditt brott blir hundrafallt afskyvärdare genom det gudsförsmädande medel du velat bruka dertill!

Lik alla konungar af Vasaätten, var Gustaf Adolf i sin ungdom en herre af hetsigt sinnelag, som mer än engång förledde honom till öfverilningar. Mannaårens mognad och ett rikt lifs erfarenhet hade något afkylt hans sinnes glöd, men stundom ännu såg man Vasablodet sjuda öfver sina bräddar. Detta inträffade nu. Han var stor nog att med majestätets köld betrakta ett lågt förräderi mot hans lif, på hvilket dock Tysklands ve och väl berodde i denna stund, och han nedblickade med lugnt förakt på den öfverbeviste förrädaren, som darrande stod der inför sin domare. Men det skändliga missbruket af frälsarens heliga bild till ett mordvapen emot honom, som för Jesu Christi rena evangeliska lära var beredd att uppoffra sitt lif, det syntes honom vara en så förskräcklig hädelse mot allt hvad han i lifvet ansåg heligt och dyrt, att hans köld i ögonblicket förbyttes till den våldsamaste vrede. Hög och stor, som ett lejon i raseri, stod han framför den dödsbleke jesuiten, som icke förmådde uthärda hans ljungande blick.

– På knä! ropade konungen med dundrande stämma och stampade med foten i golfvet så hårdt, att det ekade i palatsets väggar. Jesuiten nedstörtade som slagen af blixten och kröp i dödsångest till konungens fötter, lik en giftig orm, som, tjusad af besvärjarens blick, vanmäktig krälar i stoftet vid den mäktiges fot.

– J huggormars afföda, fortfor konungen utom sig af vrede, – huru länge menen J att den allsmäktige skall tåla edert skändliga hån! Vid Gud, jag har sett mycket, jag har sett eder Antichrist och Rom, den babyloniska skökan24, råda öfver verlden med alla mörksens gerningar; jag har sett eder, munkar och jesuiter, förgifta de skrämda samveten med edra djefvulska läror om mord och nidingsdåd utförda till himmelens ära; men ett dåd så svart som detta, en hädelse så skriande mot allt det heligaste i himmelen och på jorden har jag allt härtills ej kunnat föreställa mig. Jag har förlåtit eder allt; J hafven stämplat mot mitt lif vid Demmin och annorstädes, jag har icke hämnats; J hafven farit fram värre än Turkar och hedningar mot de oskyldige lutheraner; hvarhelst J haft makten, der hafven J härjat och skändat deras kyrkor, brännt dem lefvande på edra kättarebål, drifvit dem bort från hus och hem, ja hvad mer är, J hafven med lock och pock sökt drifva dem bort från deras tro till eder afgudalära, som dyrkar gerningar och usla beläten i stället för lefvande Gud och hans enfödde son. Det allt har jag icke vedergällt på edra kloster och kyrkor och samveten, J hafven gått frie i eder tro, och ingen har derföre krökt ett hår på edra hufvuden. Men nu ändtligen känner jag eder, J djefvulens tjenare, Herren Gud har gifvit eder i min hand, jag skall förströ eder som agnar, jag skall tukta eder, J helgerånare, och förfölja eder till verldens ända, så länge denna arm ännu förmår föra Herrens Guds svärd. J hafven härtills skådat mig skonsam och mild; välan, J skolen hädanefter skåda mig hård och förskräckelig, jag skall med Guds makt utrota eder25 och eder fördömda lära från jorden, och det skall blifva en dom och ett regemente sådant verlden ännu icke har sett sedan Roms ändalykt26.

Och konungen gick af och an öfver golfvet med häftiga steg, utan att med en blick bevärdiga den vid hans fötter liggande jesuiten eller den bäfvande Regina, som stående åt sidan vid fönsternichen gömde ansigtet i sina händer. Oxenstjerna, alltid lugn och betänksam, fruktade af konungens häftighet något öfveriladt steg och sökte att afleda stormen. – Täckes eders majestät, sade han, – befalla löjtnant Bertel att föra denne munk i säkert förvar och låta krigsrätten statuera ett afskräckande exempel?

– Nåd, ers majestät! utropade vid dessa ord Regina, som för sin bigtfader hyste en blind tillgifvenhet. – Nåd! Jag är den enda brottsliga. Det var jag som förmått honom till detta olyckliga steg; jag ensam förtjenar att straffas derför.

Vid denna ädla sjelfförsakelse for ett skymt af hopp öfver jesuitens bleka drag, men han vågade ännu icke resa sig upp. Konungen hörde icke den bedjande. I stället vände sig hans vrede mot vakten. – Löjtnant Bertel, sade han skarpt, – ni har haft befälet öfver min lifvakt i natt; genom er försumlighet har denne skurk smugit sig in. Ni för honom genast i häkte och ansvarar med ert hufvud att han icke undkommer. Derefter går ni att intaga er plats i ledet. Ni är från detta ögonblick degraderad till soldat.

Bertel gjorde salut och svarade icke ett ord. Mer än förlusten af hans grad smärtade honom förlusten af hans herskares välvilja, så mycket mer som han med yttersta noggrannhet bevakat sin post. Huru jesuiten kommit in, var honom en fullkomlig gåta. Emellertid hade denne omfattat konungens knän och bett om nåd. Men förgäfves. Gustaf Adolf stötte honom tillbaka och han bortfördes tandagnislande med hämd i sitt hjerta.

Derefter vände sig konungen till den darrande flickan vid fönstret, fattade hennes hand och såg henne skarpt i ögonen. – Min fröken, sade han strängt, – det sägs att när mörksens furste vill uträtta på jorden något rätt svart nidingsverk, utsänder han dit sina andar förklädda till ljusens englar. Hvad vill ni väl att jag skall tro om er?

Fröken Regina hade nog mod att än engång upplyfta sina ögon till den fruktansvärde. – Jag har ingenting mera att säga. Döda mig, Sire, men skona min bigtfader! upprepade hon med fanatismens oryggliga beslutsamhet.

Konungen blickade henne mörkt i ögat, och den knappt kufvade vreden gäste27 ännu i hans bröst. – Om er far, min fröken, varit en rättskaffens man, hade han lärt sin dotter att frukta Gud, ära konungen och tala sanning inför hvar man. Ni har velat omvända mig; jag skall i stället uppfostra er, ty ni tycks behöfva det. Gå, ni förblir min fånge, tilldess ni lärt er sannfärdighet. Oxenstjerna, lefver hon icke ännu, den gamla stränga Fru Märtha på Korsholm?

– Ja, ers majestät.

– Hon skall få en pensionär28 att uppfostra. Vid första lägenhet skickas denna flicka till Finland.

Fröken Regina aflägsnade sig stum och stolt.

– Ers majestät! sade Oxenstjerna mildt förebrående.

Fotnoter till detta avsnitt

* Historiskt.19

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Judith och Holofernes. – Topelius anspelar på den apokryfiska Judits bok, där judinnan Judit uppträder som Guds redskap och dödar fiendens befälhavare Holofernes. (Motivet användes ofta i litteratur och konst, inte minst under barocken.)

2 Stån upp, […] vederfaras! – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 354.

3 mörsare – korta artilleripjäser för kastning av projektiler.

4 upptäcka – avslöja.

5 Fryxell berättar – Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 355.

6 efter – eftersom.

7 kallskål […] vin och semla – soppa på vin och vetebröd.

8 efter den dagen […] vin och semla.» – Återgivet efter Erik Gustaf Geijer, Svenska folkets historia. Tredje delen 1836, s. 224. Johan Adler Salvius (1590–1652) hade diplomatiska uppdrag i Tyskland 1630–1634.

9 slöt hon honom […] Gustaf Adolf fången! – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 369.

10 grandiösa – grandiosa, ceremoniösa.

11 släta – obetydliga.

12 stickad – broderad.

13 Sire, sade till honom […] bortom Böhmens gränser. – Alexander den store vann sin första seger över perserna vid floden Granikos i Mindre Asien 334 f.Kr. Efter ett myteri 326 f.Kr. vid floden Hyfasis, en biflod till Indus, tvingades han avsluta sitt indiska fälttåg österut. Tre år senare dog han oväntat i Babylon.

14 När Holofernes, […] och befriade sitt folk. – Jfr Judit 8–13.

15 Benedicta, ter benedicta – (lat.) Välsignade, trefalt välsignade.

16 gack – gå (imperativform).

17 skådorätter – rätter som inte var avsedda att ätas, utan endast utgjorde bordsdekoration.

18 qvartershöge – kvarter: längdmått som motsvarar knappt 15 cm.

19 Historiskt. – Upplysningen om jesuiterna i Augsburg är hämtad ur Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 362. Uttrycket »historiskt» hade annars dåligt rykte, sedan litteratören Magnus Crusenstolpe hade börjat använda det i tid och otid och ofta utan täckning (starkt kritisk till Crusenstolpes metod var J. P. Theorell, se »Hvad är en ’Historisk Roman’?» 1844). Hos Topelius förekommer uttrycket i fotnoter redan i Hertiginnan af Finland (ZTS V, s. 98, 153, 158 och 167).

20 Antichrist – här: påven.

21 »Neutralitet är ett ord […] frihet och slafveri.» – Ordagrant efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 357 f.

22 skarlakan – scharlakan: tyg i intensivt röd färg.

23 slagit omhängena tillbaka, […] en skarpslipad dolk. – Episoden är ett exempel på hur Topelius utnyttjar och i fiktionen bygger vidare på uppgifter i litteraturen. Hos Fryxell har han kunnat läsa att en katolsk präst, beväpnad med dolk, en kväll upptäcktes gömd i Gustav II Adolfs sängkammare under dennes vistelse i Frankfurt (Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 362 f.).

24 Rom, den babyloniska skökan – här: den katolska kyrkan; egentligen apokalyptisk gestalt i Uppenbarelseboken som i historisk kontext har tolkats som den hedniska världsmakten, d.v.s. det romerska riket.

25 jag skall förströ eder […] med Guds makt utrota eder – Jfr Svenska folkets historia. Tredje delen 1836, s. 230 f., där Geijer uppger att ett av Gustaf II Adolfs krav för upprättande av fred i Tyskland lydde: »alla Jesuiter, såsom fredsförstörare drifvas ur riket».

26 Roms ändalykt – romerska rikets fall.

27 gäste – jäste.

28 pensionär – inackorderad person.

5. Finnarne vid Lech.

Innan vi gå vidare i vår berättelse, blir det nödigt att ännu kasta en hastig blick tillbaka på Frankfurt.

Fröken Regina blef efter sitt olyckliga omvändelsebesök hos konungen strängt bevakad samt fram på våren vid första öppet vatten öfverskickad till Finland, der berättelsen en dag torde komma att återfinna henne. Icke religionshatet, än mindre hämden föranledde den annars så ädelmodige Gustaf Adolfs vrede mot denna unga flicka; ett missbrukadt förtroende sårar ett ädelt hjerta djupt, och Regina gjorde intet, för att betaga konungen hans tanke om hennes brottslighet; hon styrkte den fastmer genom sin fanatism, och hatet kämpade ännu i hennes unga hjerta om den plats, som ensam bordt tillkomma kärleken.

En oförklarlig händelse ökade konungens harm. Samma natt som jesuiten pater Hieronymus af Bertel fördes till stadsfängelset, för att dagen derpå blifva hängd, undkom denne farlige munk, man visste icke huru. Desse mörkrets män hade öfverallt sitt medhåll och sina hemliga gångar; ännu samma natt fann man en dertills okänd lönndörr till konungens sängkammare. Bertels oskuld kom väl derigenom i öppen dag, men hans nya fel att låta sin fånge undkomma uppretade ånyo konungens harm, och den unge löjtnanten behöll sin plats i ledet som simpel soldat.

Redan i medlet af1 Februari 1632 begynnte konungen rusta till uppbrott, intog i Mars, efter två veckors belägring, det fasta Kreutznach och qvarlemnade drottningen, jemte Axel Oxenstjerna, i Mainz. Men Tilly hade undertiden öfverrumplat Gustaf Horn i Bamberg och gjort stor förödelse. Konungen ryckte i hans spår nedåt Donau och sökte att öfver Lech intränga i Bayern. Förgäfves invände hans fältherrar att strömmen var strid och djup samt att kurfursten med Tilly, Altringer och 22 000 man väntade honom på motsatta stranden. Konungen talade Alexanders ord vid Granicus: – skola vi, som gått öfver Elbe, Oder och Rhen, ja öfver sjelfva Östersjön, stadna försagde vid Lechfloden?2 Och öfvergången beslöts.

Länge red konungen långs stranden att söka ett passligt ställe. Slutligen fann han det vid en krökning af floden; en af hans dragoner förklädde sig till bonde, låtsande vilja öfver, och lockade ur de godtrogne Bayrarne att Lech var 22 fot djup. Några bondstugor nedrefvos, af timret gjordes lagom höga trädbockar, fyra batterier med inalles 70 kanoner uppfördes på stranden, och löpgrafvar inrättades för skarpskyttarne, medan en tjock rök af rå ved och våt halm insvepte hela nejden i mörker.

Dock Tilly var gammal och klok; snart stod han med hela sin här i skogen på andra stranden, uppförde starka förskansningar och gräfde i den sanka marken djupa diken, hvarifrån hans musketörer riktade en mördande eld. Den 3 April begynnte de svenska kanonerna gifva svar på tal och sopade den gentöfver3 liggande landtungan ren. Den 5 April hade man utlagt bockarna midtunder fiendens eld; nu kastades plankor deröfver och, som vanligt, skickades Finnarne främst i elden. 300 af deras fotknektar, alla frivillige, den lille tjocke Larsson och den käcke Savolaksaren Paavo Lyydikäin i spetsen, fingo befallning att gå öfver plankorna, för att vid motsatta stranden uppföra en skans till broändans försvar, och åt hvar och en lofvades i belöning 10 riksdaler. Det var ett högtidligt och afgörande ögonblick, på hvilket Bayerns öde berodde, ty hvarje stund kunde en af Tillys kulor träffa bryggan och hindra öfvergången.

Finnarne bortlade gevären, togo hackor och spadar samt rusade i fullt språng under hurrarop öfver plankorna. Den förfärligaste korseld ur alla Tillys skansar riktades genast på denna enda punkt; hvarje ögonblick nedslog en kula i vattnet, yrde kring sig ett högt skum och studsade hvinande mot den klena bryggan, än förlöpande sig mot stranden, än hoppande i höga bågar öfver de framrusande Finnarne, än nedslående midtibland dem och kringströende i vågen deras sönderskjutna lemmar. Det är icke sagdt huru många af de 300 kommo öfver; nog af, de som kommo hade icke tid hvarken att se sig tillbaka eller att räkna sitt antal, de höggo friska tag med hackor och spadar och hade inom en kort stund uppkastat en skans af jord, som i någon mån skyddade deras front, medan sidorna fortforo att vara blottställda för strandbatteriernas eld.

Tilly begrep alltför väl vigten af denna punkt och fördubblade sin eld. Svenskarna likaså förstodo ögonblickets vigt och öfversållade den motliggande skogen med ett hagel af kulor, hvilka än gnistrande slogo mot stenarna, än nedmejade trädtopparna vida omkring och nedstörtade en skur af grenar, spillror och stammar öfver Bayrarnes leder, som stodo derunder i förbidan4 på ordres att framrycka. Konungen sjelf, för att lifva sitt folk, ilade till batterierna och riktade med egen hand icke mindre än sextio skott. Kanondundret var så starkt, att det hördes flera mil in i det förskräckta Bayern.

De först öfverkomne Finnarne begynnte att fruktansvärdt glesna; men först när skansen var färdig, sågo sig de qvarblefne om och blefvo varse att deras antal smultit till mindre än hälften och att hundrade af dem lågo blödande på marken, utan att räkna dem floden slukat. Dock i samma stund befallte konungen den unge sedermera så ryktbare Karl Gustaf Wrangel att ila till deras undsättning. Finnarne, utom sig både af stolthet öfver sina landsmäns mod och af oro för deras öde, begärde med häftighet att föras i elden, och i ett nu såg sig Wrangel omgifven af 300 andre finska frivillige, med hvilka han hjeltemodigt sprang öfver de svigtande plankorna. Med höga hurrarop helsades landsmännen af de först öfverkomne. Den tappre hertig Bernhard, hvilken, likt konungen, hade en viss klockarkärlek för Finnarne, begärde och fick tillåtelse att göra en diversion till deras fördel. Följd af en hop finska ryttare, fann han icke långt derifrån ett vadställe i floden, sprängde lyckligt öfver och högg med öfverdådig djerfhet in på fiendens högra flank. Bayrarne med ögonen fästade på bron, blefvo i hög grad öfverraskade, råkade, oaktadt sin stora öfverlägsenhet, i förvirring och värjde sig endast svagt. Förfärligt härjade hertig Bernhards lilla skara i de brutna lederna, och innan fienden hann komma till sans, hade han och hans ryttare redan slagit sig igenom till de öfrige Finnarne vid broändan.

Det var genom dessa djerfva alltförkrossande ryttarechocker Finnarne vid denna tid erhöllo det fruktade namnet Hackapeliter, af orden »hakka päälle!»5 hugg på! hvarmed de sinsemellan uppmuntrade hvarandra vid anloppet mot fienden.

Lifvade af Finnarnes framgång, begynte nu den ena truppen efter den andra, både svenskt och tyskt fotfolk, att springa öfver bryggan. Tilly, som i det längsta skytt att utsätta sitt folk för Svenskarnes mördande eld, skickade nu Altringer med starka massor af fotfolk att intaga skansen vid broändan och fördrifva de öfverkomne. Bayrarne nalkades i fullt språng, men hade icke hunnit långt, innan hela rotar störtade till marken för kulregnet. Dock det gällde deras land, – allt hvad lif och krafter hade sprang med raseri mot Finnarnes skans. Wrangels unga hjeltehjerta klappade högt; orubbligt stod hans folk. Nu gällde det. Lik en mörk sky stormade fiendens skaror, glesnade, men ändock fyra eller fem tusen man starka, mot skansen. Finnarne mottogo dem med varma servietter; först på femton stegs afstånd knallade skotten ur deras långa musköter; hvarje skott fällde sin man. Bayrarne studsade ett ögonblick; de fleste bland dem voro nyvärfvadt folk, de svigtade ... Finnarne fingo tid att ladda om, ännu en salfva, och hela skaran af de stormande upplöste sig i vild flykt öfver stranden. Altringer ilade fram, samlade dem åter och förde dem för andra gången i elden; i detsamma hven en kanonkula så tätt förbi hans öra, att han störtade sanslös till marken. För andra gången ryggade Bayrarne; detta såg Tilly från sina skansar och sände sina gullgossar, de gamle Wallonerne, ned till stranden. Äfven Wallonerne höllo ej stånd; så förödande var kulregnet. Då fattade Tilly en fana och ilade sjelf i spetsen för sina tappre mot Finnarnes skans. Men icke många steg hade han tagit, innan han neddignade, träffad af en falkonetkula6, som krossade ena benet. Vanmäktig bars den gamle fältherren från slagfältet och dog två veckor derefter, den 20 April, i Ingolstadt.

Bayerska hären, som nu förlorat sina bästa anförare, råkade i förvirring. Kurfursten, sjelf närvarande, drog sig, gynnad af nattens mörker, rådlös tillbaka, lemnande 2000 döde på slagfältet och vägen till hjertat af Bayern öppen för Svenskarne.

Följande dagen gick hela svenska hären öfver Lech. Konungen utdelade med frikostig hand belöningar åt sina tappre. Bland desse var en ryttare, hvilken åtföljt hertig Bernard och af honom på det högsta rekommenderades. Ryttaren var Bertel; tre sår, dock alla lätta, bekräftade hertigens förord. Bertel återfick sin grad, men icke hvad han mest värderade: konungens ynnest och förtroende. Och han beslöt att återvinna detta, om det ock skulle kosta hans lif.

Derefter följde Gustaf Adolfs tåg till Augsburg, som svor honom trohetsed och till hans ära anställde lysande fester. Ryktet, som förenade namnen Gustafva Augusta7, hviskade att konungen här i sitt blifvande tyska rikes hufvudstad, en annan Hannibal i Capua, öfverlemnade sig åt veklighet och nöjen.8 Ryktet misstog sig: Gustaf Adolf hämtade endast andan och hvälfde inom sin panna allt djerfvare planer. Men från denna tid begynte det att spöka i konungens väg. Dödsengeln gick framför honom med barthuggande9 svärd och hviftade än här, än der ett hugg vid hans sida, likasom för att ständigt ropa uti hans öra: dödlige, mins att du icke är en gud!

Man kunde tro, att de onda makterna nu, sedan ärelystnaden börjat få makt öfver konungens sinne och han icke mera drefs allenast af den heliga kampen för tron, fördubblat kring honom sina mörka försåt. En hemlig, men fruktansvärd fiende gick öfverallt i hans väg och måttade åt honom döden, dock ännu alltid förgäfves. Vid det djerfva och misslyckade anfallet på Ingolstadt fanns, så berättar Fryxell10, en kanon på vallarna, Fikonet benämnd och ryktbar för att skjuta både långt och säkert. Styckjunkaren på vallen såg ute på fältet en man med svajande plym rida på en stolt springare och omgifven af uppvaktande följeslagare. Se der, sade han, rider en förnäm herre, men jag skall strax göra slut på hans resa; hvarvid han riktade och afsköt Fikonet. Kulan kastade häst och ryttare öfverända; de öfrige skyndade med förskräckelse till, men konungen – ty det var han – uppreste sig höljd af blod och dam, dock oskadd, undan den krossade hästen, i det han utropade: – ännu är icke äpplet moget!11 Ingolstadts borgare uppgräfde sedan den dödade hästen och uppstoppade hans skinn till evärdelig åminnelse. Kort derefter red vid konungens sida den unge markgrefven af Baden-Durlach, som nyss förut varit en af de mest lysande kavalierer på balerna i Augsburg. En kanonkula for hvinande ett par alnar på sidan om konungen, och när denne såg sig om, sjönk markgrefven utan hufvud ur sadeln.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 i medlet af – i mitten av.

2 skola vi, som gått […] vid Lechfloden? – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 379.

3 gentöfver – mittemot.

4 förbidan – väntan.

5 Hackapeliter, af orden »hakka päälle!» – Daniel Juslenius (1676–1752) framhåller denna härledning av benämningen hackapelit i avhandlingen Aboa vetus et nova (1700) med hänvisning till riksrådet Bengt Skytte (1614–1683) (Daniel Juslén, »Åbo Förr och Nu», övers. F. J. Rabbe, Suomi 1841:3, s. 21; se även G. Rein, Suomi ja suomalaiset ulkomaan kirjallisuudessa 1500-luvulla ja 1600-luvun alkupuoliskolla 1909, s. 173). Namnet uppkom under de polska och tyska fälttågen under trettioåriga kriget och förekommer även i engelsk samtidslitteratur, t.ex. The Swedish Intelligencer IV (1633) (Rein, ibid., s. 173 f.).

6 falkonetkula – falkonett: artilleripjäs med ett 2–3 m långt eldrör och en kaliber av 5–6 cm.

7 Gustafva Augusta – Fryxell upplyser om att en medalj med inskriften »Gustava et Augusta, caput religionis et regionis» (lat. Gustava och Augusta, lärans och landets huvudstad) blev slagen vid samma tid som kungen lade Augsburg under sig: »Gustava var en till Gustaf Adolfs ära gjord omskrifning af Augusta, Augsburgs latinska namn; man gissade att denna stad ämnades till säte för den blifvande protestantiske kejsaren» (Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 394).

8 Ryktet, […] en annan Hannibal i Capua, […] veklighet och nöjen. – Efter Fryxells skildring av Gustav II Adolfs uppehåll i Augsburg (Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 399 f.); Hannibal i Capua – alluderar på uppfattningen att den kartagiska fältherrens krigslycka vände till följd av det bekväma livet i staden Capua där hans armé hade sitt vinterkvarter 216–215 f.Kr. efter segern över romarna vid Cannae.

9 barthuggande – draget; SAOB har detta belägg av Topelius.

10 berättar Fryxell – Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 401.

11 ännu är icke äpplet moget! – Yttrandet finns i nästan samma ordalag hos både Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 401 och Geijer, Svenska folkets historia. Tredje delen 1836, s. 237.

6. Nya äfventyr.

Från Ingolstadt vände sig konungen till Landshut i det inre af Bayern. Ju längre han framträngde i detta land, som aldrig förut sett en kättarehär inom dess gräns, desto mörkare blef befolkningens fanatism, desto vildare och blodigare dess motstånd. Stora hopar af landtfolk samlade sig, anförde af sina munkar, lurade öfverallt på Svenskarne, nedgjorde allt hvad de öfverkommo och pinade sina fångar med alla upptänkliga qval. Konungens folk å sin sida, öfvermodigt af framgången och retadt af dessa grymheter, begynte att svika sitt ärofulla rykte om krigstukt och med blodig hämd hemsöka de trakter de genomtågade. Vidt och bredt i den svenska härens rygg rasade mord och försåt; och ve den trupp, som, icke tillräckligt manstark, vågade skilja sig blott några skotthåll från hufvudstyrkan.

Kommen allt djupare i landet, ville konungen en dag skicka nya vigtiga ordres till Banér, hvilken i långsamare marscher betäckande återtåget ryckte i hans spår från Ingolstadt. För landets osäkerhet var en sådan budskickning ytterst vådlig, och konungen ville icke dertill beordra en större styrka. Då erbjöd sig en ung officer af Finnarne att, åtföljd blott af tvenne ryttare, utföra detta uppdrag. Konungen samtyckte dertill, och de förvägne1 ryttarne begåfvo sig sent om en afton i Maj på det farliga tåget.

Den unge officern var ingen annan än vår välbekante Bertel, åtföljd af Österbottningen Pekka och Tavastlänningen Witikka. Natten var mulen och mörk; de tre ryttarne redo försigtigt midtefter vägen, fruktande lika mycket att förvillas i en obekant nejd som att träffas af lurande Bayrares kulor i skogsbrynet. Ett fint regn uppblötte ännu mer den af framtågande tross förstörda vägen, och vid hvarje steg måste man befara att snafva öfver en sten eller nedstörta i en grop af regnvatten.

– Hör på, sade Witikka gäckande till sin sidokamrat, – du är en Pohjalainen och kan således trolla?

– Dålig karl vore jag väl annars, genmälte Pekka i samma ton.

– Så trolla oss då i fluxen2 till Hattilmala ås och laga att vi der nedanför backen se ljusen glimma från Hämeenlinnas slott. Der sitter en tattareflicka3 som jag förr hade kär, och jag ville hellre sofva vid hennes sida i natt, än här i puttarna4 af denna fördömda skog.

– Sådant är en smal sak för mig, svarade Pekka skrytande; – passpå, der ser du redan ljusen skina från Hämeenlinna.

Kamraten ansträngde sina ögon, oviss om Österbottningen talade skämt eller allvar, ty det sednare ansåg han fullt ut lika möjligt som det förra. I sjelfva verket syntes i dälden5 nedanföre ett ljusskimmer, men Tavastlänningen begrep snart nog att han ännu var tvåhundrade mil skild från hembygden. Hästarna stadnade plötsligt och kunde icke förmås att gå längre. En tät förhuggning6 af tvärsöfver vägen fällda träd satte ett oöfverstigligt hinder för ryttarnes färd.

– Stilla! hviskade Bertel, – jag hör ett rassel i småskogen.

Ryttarne höllo ett stycke åt sidan och hukade sig ned på hästryggen under ljudlös tystnad. På motsatta sidan om vägen hördes fotsteg och afbrutna qvistars rassel. – De måste vara här inom en qvarttimma, sade en röst med den välkända bayerska brytningen.

– Huru många äro de?

– Trettio ryttare med tio eller tolf packhästar. De bröto i skymningen upp från Geisenfeld och föra med sig en fången flicka.

– Och huru många äro vi sjelfva?

– Vidpass femtio skyttar och sjuttio eller åttatio väpnade med yxar och högafflar.

– Godt. Intet skott får lossas innan de äro på tre steg nära.

I detta ögonblick gnäggade Bertels häst, Lappen kallad, hemma från Rovaniemi, liten, men liflig och stark.

– Verda! ljöd det från landsvägen.

– Svensk! ropade Bertel djerft, likasom i Würtzburgs port, fyrade af en pistol åt det håll der rösten hördes och varseblef vid blixten af skottet en stor hop bönder, som lägrat sig invid förhuggningen. Derpå kastade han om sin häst, manade sina bussar att följa och galopperade raskt på vägen åt Landshut tillbaka.

Men blixten hade äfven för bönderne upptäckt de tre ryttarne och de skyndade strax att stänga dem vägen. Bertel med Lappen kom lyckligt undan, men Witikkas häst snafvade öfver en stubbe och Pekkas feta arbetshäst ifrån Storkyro fick, under bemödandet att komma upp ur moraset, ett pikstygn i bringan. Bertel, som såg de sinas fara och ej kunde förmå sig att öfvergifva dem, svängde om, nedhögg de närmaste bönderne, fattade Pekkas häst i tygeln och sökte draga honom upp, under tillrop åt Witikka att lemna sin häst och hoppa upp på Lappens rygg. Så när hade detta djerfva försök lyckats, redan voro de tre på vägen igen, då hastigt ett hvinande hördes, en rännsnara flög kring Bertels skullror och drog honom våldsamt af hästryggen. Witikka föll i samma stund, Lappen, befriad från sin dubbla börda, galopperade med lösa tyglar sin väg, och med eller mot sin vilja följde äfven Pekka. Bertel och Witikka voro i blinken öfvermannade och bakbundne.

– Häng hundarne, innan de andre komma! ropade en.

– Med hufvudet nedåt! föreslog en annan.

– Och en liten brasa under! inföll en tredje.

– Ingen eld! Intet buller! befallte en fjerde, som tycktes hafva mest att säga. – Hörpå kamrat, hviskade han till de på marken liggande fångarne; – var det finska ni talade sinsemellan?

– Drag åt fanders! brummade Witikka.

– Maledicti, maledicti Fennones! utropade den förra rösten i mörkret. – J hören mig till!

– Nu komma de! utropade en af hopen, och verkligen hörde man hästtraf på vägen åt Ingolstadt. Bönderne höllo sig tysta och tillstoppade, för större säkerhets skull, de fångnes munnar. De ankommande redo vid fackelsken och syntes vara en trupp tyska marodörer, som återvände från ett ströftåg i nejden. Vid den hastiga ridten varseblefvo de icke förhuggningen, innan de stodo tätt derinvid, och i samma ögonblick smattrade öfver de fällda trädstammarna en förödande salva. Man såg tio eller tolf af de främste störta till marken, hästarne stegrade sig och släpade de fallne vid stigbyglarna, hela skaran råkade i förvirring, en del vände genast om, kullridande hvarandra och packhästarne, andra aflossade sina pistoler på måfå mot den bakom förhuggningen gömde fienden. Bönderne rusade fram ur sitt bakhåll, kastade sig med raseri öfver de qvarblifne och ryckte dem med rännsnaror af hästryggen. Förgäfves värjde sig ryttarne med förtviflans mod; inom mindre än tio minuter var hela truppen skingrad, åtta eller tio hade undkommit, femton lågo blödande på vägen och sex eller sju voro fångne, jemte det mesta af deras medförda byte. Blott fyra af bönderne hade fallit. Bayrarnes hämd var omensklig. De sköto sina fångar med löst krut i ansigtet, som deraf sveddes svart, nedgräfde dem till hälften i den fuktiga marken och stenade dem långsamt till döds.

När detta grymma arbete var gjordt, företog man sig att bringa bytet i säkerhet. Bertel och hans följeslagare kastades bundne på en af de tagna hästarna, och så gick marschen inåt skogen. Efter en stund gjordes halt vid en enstaka gård, de fångne släpades in och lades på golfvet i en afskild kammare, medan bönderne i stugan utanföre i vild segerglädje styrkte sig med ryttarnes medförda vinförråder. In i kammaren trädde nu en dödsblek munk, bärande ett svärd vid sidan i ett rep af hampa. Med välbehag närmade han facklan till fångarnes hufvuden, borttog kafveln från deras mun och betraktade tigande deras drag. – Ser jag rätt, sade han slutligen hånleende, – så är det löjtnant Bertel af konungens lifvakt?

Bertel såg upp och igenkände jesuiten Hieronymus.

– Välkommen till mig, herr löjtnant, och tack för sist! En så rar gäst måste på det bästa undfägnas7. Jag tycker mig också hafva sett kamraten förut, fortfor han, pekande på Witikka.

Den vilde Tavastländaren såg honom stinnt i ögonen och vred sin mun till ett trotsigt grin. – Hvad har du gjort af dina öron, munk? ropade han gäckande. – Bort med kalotten, hönstjuf, och låt se om der vuxit åsneöron!

Vid denna mer än djerfva erinran om Breitenfelds valplats8 skuggades jesuitens ögonbryn af ett svart moln, en rodnad for öfver hans bleka drag och hans läppar sammanbetos af raseri. – Tänk på dina egna öron, kamrat! sade han. – Anathema maranatha!9 de skola snart hafva hört nog i denna verlden.

Vid dessa ord klappade jesuiten två resor10 i händerna, in trädde en smed med sitt skinnförkläde, bärande en eldröd tång, hvars glöd han underhöll i den nära ugnen. – Nå kamrat, blir du het om öronen? gäckade munken grymt.

Witikka svarade trotsigt: – Nu tycker du dig vara klok och är ändå bara en stympare11 mot djefvulen. Din herre och mästare behöfver ingen tång, bara naglarna.

– Högra örat! sade jesuiten lakoniskt. Smeden närmade sin tång till Tavastlänningens hufvud. Witikka log föraktligt. En hastig rodnad färgade hans bruna kind, men blott för ett ögonblick. Han hade numera endast ett öra.

– Vill du afsvärja din tro, bekänna påfven och förbanna Luther, så får du behålla ditt andra öra?

– Gnidare! utbrast Tavastlänningen. – Din herre och mästare brukar bjuda land och riken, och du bjuder mig bara ett uselt öra!

– Venstra örat! fortfor jesuiten kallt.

Smeden gjorde som befalltes. Den marterade12 soldaten log.

– Munk, det är dock skändligt! utbrast den bredvid liggande Bertel. – Döda oss, om du vill, men döda oss fort!

– Och hvem har sagt att jag ämnar döda er? genmälde pater Hieronymus smilande. – Tvärtom, det beror på er sjelf att oskadd återfå er frihet ännu i natt.

– Och hvad begär du af mig?

– Ni är en tapper ung man, löjtnant Bertel! Det gör mig ondt att konungen så skymfligt och så orättvist beröfvat er den grad ni förtjenat med ert blod.

– Jaså, det gör er ondt? Nå än sedan?

– I ert ställe skulle jag hämnas.

– Hämnas? Åhja, jag har tänkt derpå.

– Ni tillhör Gustaf Adolfs lifvakt. Vet ni väl, unge vän, hvad de rättrogne katolske furstarne skulle gifva den som öfverlemnar konungen död eller lefvande i deras händer?

– Hur skulle jag veta det, vördige fader?

– Ett furstendöme, om han är adelsman; femtiotusen dukater, om han är ofrälse.

– Vördige fader, det är bra litet för en så stor tjenst.

– Välj mellan döden och en furstlig belöning!

– Det var då dit ni ville komma, vördige fader?

– Gör som ni vill; när ni betänkt er, kunna vi vidare talas vid. Denna gång kan ni köpa lif och frihet för bättre pris, för en småsak.

– Hvad skulle det vara, vördige fader?

– Hör mig. Jag fordrar endast en dyr ed att ni vill göra mig en obetydlig tjenst. Konung Gustaf Adolf bär på sitt högra pekfinger en liten ring af koppar. Den är för honom af ringa värde, men för mig, unge vän, har den högre vigt, jag är ... konstsamlare, jag ville gerna äga ett minne af en konung, hvilken jag måste hata som fiende, men beundra som menniska.

– Och ringen ...?

– Ringen måste ni svära att skaffa på hvad sätt som helst i min hand, innan månen nästa gång randas. Gör det, och ni är fri!

– Jaså, bara en liten synd mot sjunde budet? Och aflaten13 har ni redan färdig, ej så? Gå, eländige tjuf, och tacka din lycka att min arm är bunden; vid himlen, den skulle annars lära dig, att hafva respekt för en krigares heder!

– Stilla, unge man, kom ihåg att ert lif är i mina händer. När jag slutat med kamraten, skall jag börja med er.

Bertel gaf honom blott en föraktlig blick.

– Smed, till verket! mumlade jesuiten dåft. Och smeden ryckte ånyo ur elden sin hvitglödande tång.

I samma ögonblick uppstod ett förvirradt buller bland bönderne i stugan utanföre. Man ropade: – Till vapen! Svenskarne äro öfver oss! Och i detsamma uppslogs dörren. En del af bönderne fattade sina bössor, andra lågo sofvande och druckne på golfvet. Men utifrån hörde man tydligt den svenska officerens kommando: – tänden eld på huset, gossar, här hafva vi dem alla i fällan!

Vid dessa ord hoppade jesuiten ut genom fönstret.

En hetsig, men kort strid uppstod nu i dörren till stugan. Bönderne dukade under om få minuter och begärde pardon. I stället för svar nedstöttes de främste med hillebarderna, de öfrige bundos, stugan med det nyss ditförda bytet plundrades, och Bertel med sin illa misshandlade kamrat lossades från sina band.

– Är det du, Larsson? utropade gladt den befriade fången.

– Blixt och dunder, är det du Bertel? Är det här du vill aflemna konungens ordres?

– Och du sjelf?

– Ja, för tusan, du vet att jag är ett lyckans barn. Jag skickas att bevaka en transport, möter på vägen några skurkar till marodörer, som omtala ett försåt här i skogen; jag ilar i deras spår, befriar en rask pojke och förtjenar en vacker flicka. Se på henne: kinder som en tulpan, ögon att köpa fisk med!

Bertel såg sig om, och vid hans sida stod en darrande flicka, halft vanmäktig af skrämsel. – Det är ju Kätchen, fröken Reginas kammartärna! utropade Bertel, som mången gång sett den glada flickan hos hennes dystra fröken.

– Rädda mig, löjtnant, rädda mig! utropade flickan och fattade häftigt hans arm. – Man har med våld ryckt mig ur min mosters hus.

– Larsson, jag ber dig, skänk mig flickan!

– Rider dig d–n, vill du taga min flicka ifrån mig?

– Gif henne fri, jag ber dig derom!

– Om några veckor, vasserra14 ja. Men släpp henne säger jag dig, eller .... Den hetlefrade lille kämpen höjde sitt långa svärd, på hvilket han nyss spetsat bönderne.

– Stugan brinner! ropades i detsamma från alla håll, och en qväfvande tjock rök bevisade farans verklighet. Bertel störtade ut med flickan. Larsson efter, och så förgick vredens hetta för eldens. Först när man ute på gården såg stugan i full låga, rann det Bertel i hågen att stugan derinne var uppfylld med menniskor, omkring trettio bönder, bundne till händer och fötter. – Kom, skynda, låtom oss rädda de olycklige! utropade han.

– Är du galen? genmälde Larsson skrattande. – Det är ju blott några af de lymlarne, som nyss bragt så mången rask busse af de våra om lifvet. Brasa på gossar, att öldrinkarne derinne ej må frysa af välfägnaden15.

Det var ock för sent att numera hjelpa. De olycklige Bayrarne föllo ett offer för tidens barbariska krigssätt, som så ofta lät den ena grymheten öfverbjuda den andra. Med afsky vända vi oss bort från dessa vilda, till tidskildringen hörande uppträden, för att hasta till den mera storartade och upplyftande taflan af det svenska lejonets sista kamp.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 förvägne – djärva.

2 i fluxen – i en handvändning, tvärt; används i finländsk svenska.

3 tattareflicka – använt om flicka av resandefolk.

4 puttarna – pölarna, vattenpussarna.

5 dälden – (mindre) dalen.

6 förhuggning – nedhuggna träd som hinder för fientlig anryckning.

7 undfägnas – välkomnas, bemötas.

8 valplats – slagfält.

9 Anathema maranatha! – förbannelse; (grek.) han vare förbannad intill döden (1 Kor. 16:22).

10 resor – gånger.

11 stympare – klåpare.

12 marterade – svårt plågade, torterade.

13 aflaten – efterskänkningen av botgöring för begångna synder, syndaförlåtelsen.

14 vasserra – minsann; förvanskning av vars herra tre, Vår Frälsares trä, d.v.s. korset.

15 välfägnaden – maten och drycken som en gäst bjuds på.

7. Nürnberg och Lützen.

Händelserna hopa sig, likt våg på våg i en brusande fors, och berättelsen, trängd i trånga ramar, är tvungen att ila med forsens hastighet1. Bort måste vi skynda öfver de märkvärdigaste händelser i en märkvärdig tid, för att återfinna den lilla, men genom en hel rad af åldrar och öden fortlöpande tråden af vår berättelse: konungens ring.

Wallenstein, den förfärlige, hade försonat sig med kejsaren, samlat en fruktansvärd här och vände sig lik ett svart åskmoln emot det rika Nürnberg. Gustaf Adolf afbröt sin segerbana i Bayern, för att ila till hans möte, och här, i tvenne starkt förskansade läger, stodo båda härarna i elfva veckor orörliga mot hvarandra – panthern och lejonet, hukande ned till språng och skarpt bevakande hvarandras minsta rörelse. Hela nejden utsögs af dessa härars underhåll, och i ständiga ströftåg hämtades långväga lifsmedel. Bland de kejserlige utmärkte sig härvid Isolanis kroater, bland de svenske Taupadels dragoner och Stålhandskes finska ryttare.

Hungersnöden, sommarhettan, farsoterna och den tyska soldateskens2 plundringar utbredde nöd och elände öfverallt. Gustaf Adolf, efter föreningen med Oxenstjernas och Banérs samlade skaror, 50 000 man stark, ryckte den 24 Aug. 1632 till storm mot Wallenstein, som med 60 000 man stod bakom ointagliga skansar. Långt före dagningen begynte Torstensons kanoner dundra mot Alte Veste. I nattens mörker klättrade 500 tyska musketörer af hvita brigaden uppför branterna och bestego, oaktadt det förfärligaste kulregn, vallarna. Ett ögonblick syntes segern belöna deras dödsförakt; den yrvakna fiendens förvirring, qvinnornas skri och de svenska kulorna, som slogo öfverända tält och menniskor, gynnade anfallet. Men Wallenstein bibehöll sans och lugn, bortskickade qvinnorna och kastade öfver de stormande massor på massor. Den tappra brigaden jagades med förlust tillbaka. Konungen gaf ej vika; än engång stormade hvita brigaden; förgäfves. Då kallade Gustaf Adolf sina Finnar, »för att» som Schiller säger, »med deras nordiska mod komma den tyska fegheten att blygas»3. Det var Österbottningarne i svenska brigadens leder. De sågo döden för ögonen i skepnad af hundrade eldgap; men beslutsamt, med orubbligt mod såg man dem klättra uppför den af regn och blod slippriga bergbranten. Dock mot dessa fasta vallar, mot detta mordiska kulregn studsade all deras tapperhet; midt ibland elden och döden sökte de än engång att fatta fotfäste på vallen, men förgäfves; de få som undgått kulor och pikar störtades våldsamt tillbaka, för första gången såg man Gustaf Adolfs Finnar rygga, och lika fruktlösa voro alla försök af följande trupper. De kejserlige hastade ut att förfölja, men drefvos tillbaka, utföllo på nytt och drefvos åter tillbaka. Med stort manfall rasade striden hela dagen, många de tappraste chefer stupade, och dödsengeln måttade åter en kula mot konungen, men utan att träffa mer än hans stöfvelsula4.

Det kejserliga rytteriet kom i färd5 med det svenska på venstra flygeln. Cronenberg med sina kuirassierer6, klädde i jern från hufvud till fot och vidtberömde med namnet »de oöfvervinnerlige», kastade Hessarne öfverända. Landtgrefven af Hessen anmärkte med harm, att konungen på de tyska truppernas bekostnad ville skona sina egna. – Nåväl, sade Gustaf Adolf, – jag skall sända mina Finnar, och jag hoppas att ombyte på folk skall medföra ombyte på lycka7. Nu skickades Stålhandske med Finnarne mot Cronenberg och de oöfvervinnerlige. Mellan dessa kärntrupper uppstod en stolt, en herrlig strid, af oförgätligt minne; på den med buskar bevuxna stranden af Regnitzfloden drabbade båda skarorna samman, man mot man, häst mot häst; mot hjelmarna slöades svärdens bett, de långa pistolerna blixtrade, och mången tapper ryttare jagades ned i flodens gyttja. Det är troligt att Finnarnes hästar äfven här uthärdade längre än de sköna och snabba ungerska springarne och sålunda bidrogo till segern.8 Den tappre Cronenberg föll, hans oöfvervinnerlige flydde för Finnarne. I hans ställe framstörtade Fugger med betydlig styrka och dref Finnarne, under oafbrutet fäktande, långsamt med bröstet mot fienden till småskogen. Dock här möttes de kejserlige af svenska fotfolkets eld. Fugger föll, och hans ryttare kastades åter tillbaka af de uttröttade Finnarne.

Vid nattens inbrott betäckte mer än 3 000 döda höjderna och fälten. I striden vid Alte Veste, säger Schiller, ansågs Gustaf Adolf besegrad, emedan han sjelf ej segrade.9 Dagen derefter drog han bort till Bayern. 44 000 menniskor, vän och fiende, hade pesten och kriget uppslukat under dessa mordiska veckor i och omkring Nürnberg.

Höstens mörker tog till, dess dimmor höljde Tysklands blodstänkta jord, och ännu syntes ingen ända på fejderna. Blott en stor ande var bestämd att här, efter många stormar, hamna i det eviga lugnet och gå ifrån lifvets höstliga natt till evigt ljus. Allt närmare sväfvade dödsengeln öfver Gustaf Adolfs ädla hufvud och gjöt deröfver denna glans af en högre verld, som man stundom ser i sista ögonblicket stråla kring de ädle på jorden. Hopen omkring dem misstager sig derpå, men den bortgående anar meningen. Två dagar före sin död hyllades Gustaf Adolf af folket i Naumburg som en gud, men genom hans själ flög aningen om hans banas ände, och han yttrade till hofpredikanten Fabricius: – Måhända skall Gud snart nog straffa både deras afgudiska dårskap och mig, som är föremålet derför, och visa att äfven jag är en svag och dödlig menniska.10

Konungen hade dragit upp åt Sachsen, för att följa i spåren den härjande Wallenstein. Vid Arnstadt tog han farväl af Axel Oxenstjerna, i Erfurt af drottning Maria Eleonora. Der och i Naumburg märktes på många anordningar att han var beredd på hvad komma skulle. Wallenstein, som trodde honom vara gången i vinterqvarter, bortskickade Pappenheim med 12 000 man till Halle; sjelf stod han vid Lützen med 28 000 man, och konungen i Naumburg med 20 000.

Men d. 4 Nov., när Gustaf Adolf erfor Pappenheims aftåg, uppbröt han skyndsamt för att öfverraska sin försvagade fiende, hvilket hade lyckats, om han kommit till anfall d. 5:te. Men i hans segerbana kastade försynen ett ringa redskap, den lilla bäcken Rippach, som, jemte nyssplöjde åkrar, fördröjde hans väg. Först sent på aftonen den 5 Nov. nalkades konungen Lützen; Wallenstein fick tid och förstod att begagna den. Långs stora vägen åt Leipzig lät han fördjupa dikena, uppkasta bröstvärn och på båda sidor om vägen fylla dem med sina bästa skarpskyttar, bestämda att med sin korseld föröda de anryckande Svenskarne. Konungens krigsråd afrådde från anfallet; blott hertig Bernhard rådde dertill, och konungen var af samma tanke, »ty», sade han, »det är bäst att tvätta sig riktigt ren, när man engång kommit i badet»11.

Natten var mörk och dyster. Konungen tillbragte den i en gammal vagn tillsammans med Kniephausen och hertig Bernhard. Hans rastlösa själ hade tid att tänka på allt, och då, säger berättelsen, drog han från sitt högra pekfinger en liten ring af koppar, räckte den åt hertig Bernhard och uppdrog honom, att, i fall något menskligt honom hända skulle, öfverlemna densamma åt en ung officer af hans finska rytteri.

Tidigt på morgonen red Gustaf Adolf ut att öfverse slagordningen. Han var klädd uti elghudskyller med grå öfverrock; när man uppmanade honom att på en sådan dag nyttja harnesk, svarade han: – Gud är mitt harnesk.12 En tät dimma fördröjde anfallet. I dagningen uppstämde hela hären »Vår Gud är oss en väldig borg»13, och när dimman fortfor, upptog konungen med egen röst »Gud vare oss nådig och huld»14 samt »Förfäras ej, du lilla hop», hvilken sednare han kort förut hade sammanskrifvit15.16 Derpå red han förbi lederna, ropande: – I dag, gossar, skola vi göra slut på alla våra besvär; och två gånger snafvade dervid hans häst.17

Först kl. 11 på förmiddagen skingrades dimman af en lindrig vindpust. Genast ryckte svenska hären till anfall: på högra flygeln, som anfördes af konungen, stod åter Stålhandske med Finnarne, derefter svenska trupper; i centern svenska, gula och gröna brigaderna under Nils Brahe; på venstra flygeln tyskt rytteri under hertig Bernhard. Mot hertigen stod Colloredo med kärnan af rytteriet, i centern stod Wallenstein sjelf med täta massor af fotfolk i fyra stora tertier och sju kanoner framför fronten; mot Stålhandske stod Isolani med sina vilda, men tappra Kroater. Fältropet var å båda sidor detsamma som vid Breitenfeld. När konungen gaf ordres till anfall, hopknäppte han händerna och utropade: – Jesu, Jesu, hjelp mig i dag strida till ditt heliga namns ära!18

Nu antändes Lützen af de kejserlige, artilleriet begynte dundra, och svenska hären ryckte fram, men led genast i början stora förluster. Ändtligen19 kom svenska centern öfver grafvarna, tog de sju kanonerna och öfverändakastade fiendens främsta två brigader. Redan vände sig den tredje till flykt, då lyckades Wallenstein förmå dem att stadna, Svenskarne togos i flanken af rytteriet, och Finnarne, som jagat Kroaterne och Polackarne på flykten, hade ännu icke kommit öfver grafvarna. Då ilade konungen fram i spetsen för Smålänningarne; blott få hade nog goda hästar att följa honom. En sägen går att en kejserlig musketör lagt an på honom med silfverkula; visst är att konungens venstra arm blef krossad och att han sökte dölja sitt sår, men snart, mattad af blodförlust, bad hertigen af Lauenburg, som red vid hans sida, att obemärkt föra honom ur striden. Dock i stridens tummel framstörtade Götz’ kuirassierer och i spetsen för dem Moritz von Falkenberg, som igenkände konungen och sköt honom genom lifvet under utrop: – dig har jag länge sökt! Och strax derpå föll Falkenberg sjelf för en kula. Och då har konungen vacklat i sadeln och bett hertigen rädda sitt eget lif; och hertigen har fattat honom om lifvet, för att stöda honom, men i samma ögonblick har hela svärmen af fiender rusat öfver dem och skiljt dem åt. Ett pistolskott har afsvedt hertigens hår, konungens häst har blifvit skjuten i halsen och stegrat sig, och Gustaf Adolf har sjunkit ur sadeln, släpats ett stycke i stigbyglarne och derpå blifvit liggande. Den unge pagen Leubelfingen från Nürnberg har bjudit honom sin häst, men icke förmått uppresa den fallne. Några kejserlige ryttare ha kommit till stället och frågat hvem den sårade var, och då Leubelfingen ej velat svara, har den ene rännt honom värjan genom lifvet, den andre skjutit konungen genom hufvudet; hvarefter andra på dem aflossat än flera skott och båda blifvit liggande under högar af lik; men Leubelfingen lefde ännu några dagar derefter, att för efterverlden berätta den store Gustaf Adolfs sorgligt oförgätliga hjeltedöd.20

Undertiden hade svenska centern nödgats vika, tusen stympade lik betäckte slagfältet, och ännu hade man ej vunnit en fotsbredd mark. Båda härarne innehade nästan samma ställning, som före slagets början. Då såg man konungens sårade häst, med den toma sadeln höljd af blod galoppera in bland lederna. »Kungen är fallen!» Och, säger Schiller skönt, »lifvet föll i vanpris, då det heligaste af alla lif ej mera var till; döden hade ingen fasa mer för den ringaste, sedan han icke skonat det krönta hufvudet»21. Hertig Bernhard sprängde från led till led: – J Svenskar, Finnar och Tyskar, sade han, – er, vår och frihetens försvarare är fallen. Välan, den som har konungen kär, han skynde framåt att hämnas hans död!22 Den förste som följde denna maning var Stålhandske med Finnarne; med otrolig ansträngning sprängde de öfver grafvarna och jagade framför sig skaror af skingrade fiender; allt föll för deras hugg, Isolani, drifven på flykten, kastade sig om och angrep svenska trossen, men förjagades åter. Med lika raseri trängde Brahe med centern öfver grafvarne, medan hertig Bernhard, utan att akta den kula, som krossade hans arm, tog ett af fiendens batterier. Hela kejserliga hären dignade, bräcktes och vacklade för detta förfärliga angrepp; deras krutvagnar sprungo i luften, Wallensteins maktspråk och Piccolominis lysande tapperhet förmådde icke mera hämma dess hejdlösa flykt.

Dock i detsamma skallade vidt öfver slätten det jublande ropet: »Pappenheim är här!» Och Pappenheim, den tappraste bland de tappre, var der med sina ryttare, och hans första fråga lydde: – hvar är konungen af Sverige? Man pekade på Stålhandskes leder, och han störtade dit.23 Här uppstod den hetaste, den mest förbittrade strid. De kejserlige fattade mod, kastade om och anföllo från tre sidor på engång. Ingen vek. Brahe med gula brigaden föll nästan till sista man, Winckel med de blåa föll i lika skön ordning, man för man, så som de stått i ledet. Det öfriga svenska fotfolket drog sig långsamt tillbaka, segern syntes småle åt den allt förkrossande Pappenheim.

Dock han, sin samtids Ajas24, mannen med de hundrade ärren, skulle icke upplefva segerns dag. Redan i första anloppet mot Finnarne krossade en falkonetkula hans höft; två muskötkulor genomborrade hans ärriga barm; man säger att Stålhandskes egen hand hade träffat honom25. Han föll, ännu i döden fröjdande sig öfver Gustaf Adolfs fall, och nyheten om hans död spridde förfäran i de kejserliges leder. »Pappenheim är död; allt är förloradt!»26 Ännu engång ryckte Svenskarne fram; hertig Bernhard, Kniephausen, Stålhandske gjorde underverk. Men äfven Piccolomini, som med sex sår besteg sin sjunde häst, slogs med mer än mensklig tapperhet, den kejserliga centern höll stånd, och endast mörkret afbröt striden. Wallenstein drog sig tillbaka, och den uttröttade svenska hären lägrade sig på slagfältet. Niotusende döda betäckte Lützens slätter.

Följderna af detta slag voro kännbara för de kejserlige. De hade förlorat allt sitt artilleri, Pappenheim och – Wallensteins rykte som oöfvervinnerlig. Den store Friedländaren rasade af harm; hans hårda hand utdelade lika frikostigt galgen åt de fege, som dukaterne åt de tappre. Sjuk och dyster, drog han sig med återstoden af sin här, vidpass tiotusen man, tillbaka till Böhmen, der stjernorna blefvo hans nattliga umgänge, förrädiska planer hans dagliga ro och döden för Buttlers hand hans glänsande lefnads slut.

Dock gick öfver hela den katholska verlden ett omäteligt segerjubel, ty lutherdomen och Svenskarne hade förlorat oändligt mycket mer än deras fiender. Förlamad var den arm, som så mäktigt svingat ljusets och frihetens segrande svärd; protestanternes smärta, blandad med fruktan för framtiden, var allmän och djup. Icke utan grund sjöngs tedeum27 i Wiens, Brüssels och Madrids domkyrkor; tolf dagars lysande tjurfäktningar förherrligade i Madrid den fruktade hjeltens fall, men kejsar Ferdinand, större än andra hans samtida, säges hafva fällt tårar vid anblicken af sin slagne fiendes blodiga kyller.

Många sägner gingo om den store Gustaf Adolfs död; än var det hertig Frans Albert af Lauenburg, än Richelieu, än hertig Bernhard, som af folktron beskylldes för delaktighet i konungens fall; men ingen af dessa misstankar har af den oväldiga historien blifvit bekräftad. En nyare tysk författare* meddelar följande sägen ur folkets mun: »Gustaf Adolf, konung af Sverige, erhöll, medan han ännu var ganska ung, af ett fruntimmer som han mycket älskade, en ring af jern, hvilken han sedan aldrig lät taga från sin hand. Ringen bestod af sju cirklar, hvilka bildade bokstäfverna af hans båda namn. Sju dagar före hans död blef denna ring honom fråntagen, utan att han då för ögonblicket märkte denna sällsama stöld.»28

Läsaren vet, att denna berättelse knutit sina trådar vid samma ring, men flera skäl berättiga till den förmodan, att ringen varit af koppar.

Qvällen efter slaget skickade hertig Bernhard sina soldater att vid facklors sken uppsöka konungens lik, och de funno det utplundradt, vanställdt under hopar af döde. Fördt till byn Meuchen, blef det der balsameradt, och soldaterne fingo tillstånd att begråta sin konungs och hjeltes bleknade kropp. Der fälldes bittra tårar, men tårar fulla af stolthet tillika, ty äfven den ringaste ansåg sig stor genom äran att hafva slagits vid en så hjeltemodig konungs sida.

– Se, sade en veteran af Stålhandskes Finnar, högljudt snyftande, – de hafva röfvat hans gyllene kedja och hans kopparring; jag ser ännu den hvita randen efter ringen uppå hans högra pekfinger.

– Hvad skulle de bry sig om en ring af koppar? frågade en Skotte, som nyss kommen till hären, icke kände de sägner, som gingo i svang bland menige man.

– Hans ring! upprepade en Pomrare hemlighetsfullt. – Jo lita du på att jesuiterne visste hvad den dugde till. Ringen var förtrollad af en finsk hexa, och sålänge konungen bar den, bet hvarken jern eller bly uppå honom.

– Men si, i dag har han tappat den, inföll en tredje, – och derföre ... begriper ni?

– Hvad är det den pommerska päronätaren29 säger? utbrast Finnen förbittrad. – Guds makt och ingen annan har skyddat vår store kung, men ringen fick han fordom af en finsk flicka, som han i sin ungdom höll mycket kär; jag känner något mer derom jag, än ni, äppelmånsar!

Hertig Bernhard, som dyster och tankfull betraktat konungens bleka drag, såg sig vid dessa ord om, förde den friska handen inom sin uppknäppta kyller, vände sig till Finnen och sade: – Kamrat, känner du en af Stålhandskes officerare vid namn Bertel?

– Ja, Durchlaucht30!

– Lefver han?

– Nej, Durchlaucht.

Hertigen vände sig förströdd till en annan och gaf ordres till höger och venster. Om några ögonblick syntes han åter vid konungens anblick erinra sig något. – Var det en tapper karl? frågade han.

– Han var en af Stålhandskes ryttare! sade Finnen entonigt och med en stolthet, som ej illa klädde honom.

– När föll han och hvar?

– Vid sista napptaget med Pappenheimarne.

– Låt söka honom!

Hertigens befallning utfördes utan knot af desse ytterst trötte soldater, som med rätta undrade hvarföre just en af de yngste officerarne skulle uppsökas ännu denna natt, då Nils Brahe, Winckel och så mången annan grånad anförare låg oupptagen i sitt blod på slagfältet. Först emot morgonen återkommo de utskickade med det besked, att Bertels döda kropp ingenstädes stod att finna. – Hm, sade hertigen missnöjd, store män ha stundom sina små nycker; – hvad skall jag nu företaga med konungens ring?

Och Novembersolen rann blodröd upp öfver Lützens fält. En ny tid bröt in, mästaren var borta, och lärjungarne fingo se till huru de månde utföra hans verk.

Fotnoter till detta avsnitt

* Justinus Kerner, Magikon, Archiv für Beobachtungen aus dem Gebiete der Geisterkunde, Dritter Jahrg., Stuttgart 1843, pag. 114.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 berättelsen, trängd i trånga ramar, […] ila med forsens hastighet – Topelius ville inte låta berättelserna gå över från en årgång av Helsingfors Tidningar till följande, och därför fick han ibland bråttom att avsluta dem (Vasenius V, s. 174). Detta textställe ingår i berättelsens näst sista följetongsavsnitt som publicerades den 27 december 1851. Det sista avsnittet, publicerat den 31 december, avslutas med en anmärkning som inte ingår i bokupplagan: »De vidare äfventyr, som härmed sammanhänga, skola förtäljas i fältskärns andra berättelse vid början af nästa år.»

2 soldateskens – här: armén, hären.

3 »för att» som Schiller säger, […] fegheten att blygas» – Efter Friedrich Schillers Geschichte des dreyßigjährigen Kriegs (1790–1792; hänvisningar görs i fortsättningen till bokupplagan från 1792, citatet på s. 321). Verket utkom i svensk översättning av Johan Adolf Hertzman 1796–1797, men eftersom citatet avviker från lydelsen i Hertzmans översättning (Historia om trettio-åriga kriget. Tredje delen 1797, s. 135) har Topelius förmodligen översatt det själv eller använt en sekundär källa, dock varken Fryxell eller Geijer.

4 utan att träffa mer än hans stöfvelsula – Efter Geijer, Svenska folkets historia. Tredje delen 1836, s. 239; nämns även i Schillers Geschichte des dreyßigjährigen Kriegs (1792, s. 321).

5 färd – strid.

6 kuirassierer – kyrassiärer: beridna krigsmän utrustade med kyrass (en typ av harnesk) och hjälm.

7 jag skall sända mina Finnar, […] ombyte på lycka – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 447.

8 Det är troligt att Finnarnes hästar […] bidrogo till segern. – Försiktigheten antyder att Topelius inte hittat något belägg för detta. Hos Fryxell (Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 444–448), som Topelius framställning av striden vid Alte Veste delvis följer, nämns finnarnas hästar inte. Den finska hästens goda egenskaper hade lyfts fram redan av Olaus Magnus i Historia om de nordiska folken (Historia de gentibus septentrionalibus 1555) och av flera av trettioåriga krigets samtida skildrare (G. Rein, Suomi ja suomalaiset ulkomaan kirjallisuudessa 1500-luvulla ja 1600-luvun alkupuoliskolla 1909, s. 39, 174).

9 I striden vid Alte Veste, säger Schiller, […] ej segrade. – Efter Geschichte des dreyßigjährigen Kriegs (1792, s. 322).

10 yttrade till hofpredikanten Fabricius: […] dödlig menniska. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 457.

11 »ty», sade han, »det […] kommit i badet» – Citerat efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 462.

12 Han var klädd uti elghudskyller […] Gud är mitt harnesk. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 463.

13 »Vår Gud är oss en väldig borg» – Tyskt original av Martin Luther ca 1529, »Ein feste Burg ist unser Gott»; svensk översättning 1536 troligen av Olaus Petri.

14 »Gud vare oss nådig och huld» – Möjligen »Gvdh ware oss barmhertigh och mild» i 1582 års psalmbok, efter Ps. 67 (Then Swenska Psalmeboken 1582 2016, s. 237).

15 »Förfäras ej, du lilla hop», […] hade sammanskrifvit – Hymnen är känd som Gustaf Adolfs fältpsalm och inleds med versen »Verzage nicht, du Häuflein klein» i den tyska ursprungstexten. Författarskapet är omtvistat: som tänkbara upphovsmän har Gustav II Adolf själv, hans hovpredikant Jakob Fabricius (1593–1654) och den tyska teologen Johann Michael Altenburg (1584–1640) föreslagits. Johan Olof Wallin översatte och bearbetade psalmen till 1819 års psalmbok (nr 378) (James Mearns, »Altenburg, Johann Michael», A Dictionary of Hymnology 1957; Bengt Hildebrand, »Jacob Fabricius», Svenskt biografiskt lexikon).

16 En tät dimma […] kort förut hade sammanskrifvit. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 463 ff.

17 I dag, gossar, […] snafvade dervid hans häst. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 465.

18 När konungen gaf ordres till anfall, […] heliga namns ära! – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 466.

19 Ändtligen – omsider.

20 konungens venstra arm blef krossad […] oförgätliga hjeltedöd. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 467 ff.

21 säger Schiller skönt, »lifvet […] krönta hufvudet» – Efter Geschichte des dreyßigjährigen Kriegs (1792, s. 339).

22 J Svenskar, Finnar och Tyskar, […] framåt att hämnas hans död! – Något förkortat efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 469. Även fortsättningen följer Fryxell, som dock inte lyfter fram finnarna som de första att följa hertig Bernhards maning, utan uppger att hela svenska hären störtade framåt vid dessa ord.

23 »Pappenheim är här!» […] han störtade dit. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 470.

24 sin samtids Ajas – Anspelar på att Pappenheim var en av sin tids främsta befälhavare, om än inte den främsta, liksom Aias, Telamons son, enligt Homeros var grekernas främsta kämpe näst efter Akilles.

25 man säger att Stålhandskes egen hand hade träffat honom – Efter Geijer, Svenska folkets historia. Tredje delen 1836, s. 264.

26 »Pappenheim är död; allt är förloradt!» – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 6 1833, s. 471.

27 tedeum – (lat.) tacksägelsegudstjänster.

28 En nyare tysk författare […] »Gustaf Adolf, […] denna sällsama stöld.» – Citatet är en närapå ordagrann översättning ur det i fotnoten angivna verket Magikon av Justinus Kerner. I Helsingfors Tidningar, som Topelius var redaktör för, ingår den 6 november 1844 under rubriken »Spök-Misceller. (Ur Justinus Kerners ’Magikon’ 1843.)» en något annan version av sägnen: »Då Gustaf II Adolf, Konung af Sverige, ännu var ganska ung, fick han af en flicka, som han mycket älskade, en ring af stål, hvilken han sedan aldrig tog af fingret. Ringen bestod af sju cirklar, hvilka bildade hans och gifvarinnans namn sammanflätade. Sju dagar före sin död (d. 30 Okt. 1632) förlorade han denna ring på ett oförklarligt sätt.»

29 pommerska päronätaren – här: tysken. Att associera Pommern med potatis här är möjligen anakronistiskt. Potatisen introducerades i Sverige och Finland av bl.a. soldater som återvände från pommerska kriget (1757–1762), därför också kallat pommerska potatiskriget. På 1600-talet var potatisplantan en botanisk kuriositet, mer känd som jordpäron.

30 Durchlaucht – (ty.) Höghet.

Fältskärns andra berättelse.

När fältskärn slutat sin första berättelse, sutto alla de närvarande en god stund tysta, vare sig nu att de tänkte på den store konungens död eller derföre att de i sjelfva verket ansågo berättelsen icke vara riktigt slut. Der såg man i den stoppade skinnsoffan gamla mormor i sin brunrutiga ylleshawl och vid hennes sida den lärde magister Svenonius, skolmästaren, med sin blåa näsduk och sina hopknipna messingsglasögon1; till höger kapten Svanholm, postmästaren, som i sista kriget förlorat sitt venstra pekfinger; till venster den vackra Anne Sofi, som den tiden var 18 år och bar en hög sköldpaddskam i sitt tjocka bruna hår, samt nedanföre på golfvet med och utan pallar sex eller sju klippare2 odygdigt folk3, piltar och yrhättor, alla med öppen mun, som hade de hört en spökhistoria.

Den första som bröt tystnaden var Anne Sofi, i det hon med ett rop flög upp från stolen, snafvade och föll magister Svenonius i famnen. På sällskapet, som i detta ögonblick befann sig vid Lützen, gjorde detta lilla afbrott ungefär samma effekt, som hade alla Isolanis kroater gjort choc4 på den fredliga kammaren. Postmästaren, ännu varm af stridens hetta, sprang upp och trampade gamla mormor på hennes sjuka fot med sin jernskodda klack; skolmästaren såg helt förstörd ut och begrep allsicke värdet af den börda han höll i sina armar – säkert den första och vackraste i hela hans lif – barnsvärmen flög förvirrad åtskils, kullstjelpte sina pallar och kröp bakom fältskärns högkarmade stol; blott Andreas, som nyss åtföljt Stålhandskes ryttare i galopp öfver grafvarna, fattade fältskärns stora spanska rö5 med silfverknoppen och ställde sig i positur6 att mottaga kroaterne med fälld bajonett. Gamle Bäcken var den ende, som bibehöll sitt orubbliga lugn, upptog sin aflånga dosa med pickanell7, afbet en ganska liten bit och frågade derpå sagtmodigt: – hvad går åt dig, Anne Sofi?

Anne Sofi lösgjorde sig rödblommig och förlägen ur magisterns armar, såg sig omkring efter illgerningsmannen och förklarade att någon hade stuckit henne med en nål i armen.

Gamla mormor, som, när det behöfdes, hade skinn på näsan, lät genast anställa process och ransakning, och se, det befanns att Jonathan instuckit en knappnål i spetsen på sitt fina rottingsspö samt dermed ofredat äldsta syster midtunder dyningarna af slaget vid Lützen. Processen blef kort och summarisk, lik den vid en krigsrätt, och min8 goda Jonathan fick den hårda dom, att begifva sig ned i barnkammaren och läsa en extra lexa till morgondagen.

Sedan ordningen sålunda, på de stora makternas föranstaltande och utan synnerlig blodsutgjutelse, var återställd, hade sällskapet rådrum9 att något närmare samspråka om fältskärns berättelse.

– Det är en alltför bullersam historia, min söta kusin, begynte gamla mormor, i det hon på berättaren fästade ett af dessa talande milda ögonkast, som ännu på ålderdomen intogo alla hjertan med deras egna uttryck af förstånd och godhet. – Alltför bullersam, det måtte jag säga; jag tycker mig ännu känna mina öron i lås af det myckna kanondundret. Krig, det är dock något rysligt och afskyvärdt, när man tänker sig så mycket blod på slagfältet och så många tårar hos de hemmavarande. När skall den dag komma, då menniskorna, i stället att sönderslita hvarandra, i frid och endrägt dela jorden och vår Herres goda gåfvor sinsemellan?

Postmästarens krigiska sympathier råkade häraf i harnesk10. – Förlikas? dela? och intet krig? Fy kusin, fy, vill kusin göra verlden till en myrstack? Jo det skulle se ut ... pennfäktarne skulle bläcka ned hela verlden, mesar och kujoner11 skulle hoppa en hederlig karl på näsan, och när den ena nationen topprider den andra, skulle man allerödmjukast bocka och tacka och se gudsnådelig ut. Nej d–n annamma, sådana karlar som Gustaf Adolf och Napoleon, de röra på saker och ting här i verlden, tappa bort litet blod som blifvit förskämd af vällefnad, och deraf blir verlden frisk12. Jag mins ännu den 21 Augusti vid Karstula; Fieandt stod till venster och jag till höger13 ...

– Om jag törs falla min ärade broder i talet, afbröt magistern, som hundrade och sjuttio gånger förut hört Karstulahistorien, deri Svanholm, den tiden sergeant, förlorade sitt ryktbara finger – så skulle jag bevisa bror, att verlden kommer mycket bättre till rätta med bläck än blod. Inter arma silent leges.14 Skulle kriget råda, så sutte vi nu icke här vid vår brasa och vår thoddy i Bäckens kammare, utan vid kanonmynningen på en fästningsmur, luntan i hand, men inga pocula15, krut i patrontaskan16 och icke en pris17 snus engång. Men si bläcket är det som gjort bror sjelf till postmästare, i bläcket lefver bror och hafver sin varelse, bläcket är brors dagliga spis, och hvad vore bror med bara blod och intet bläck, frågas?

– Hvad jag vore? Djeflar och hjeltemod ... jag?

– Kusin Svanholm! sade gamla mormor med en talande blick på barnen. Postmästaren teg plötsligt stilla.

Fältskärn insåg nödvändigheten att stifta fred mellan blodet och bläcket. – Jag menar, sade han, – att nationerna lefva sin verld igenom något så när som vi andra menniskobarn. I ungdomen äro de vilda och galna, slåss och grassera18 samt rifva hvarandra i stycken, man mot man. Derefter bli de äldre och klokare, hitta på krutet, som ställer massa mot massa och låter en kallblodigt döda sin medmenniska på långt afstånd. Slutligen kommer verlden till förnuft,19 laddar geväret med löst krut, liksom till midsommarskjutande, och griper till pennan, som är ganska hvass när det behöfs. Och dermed begynner det allmänna vettets regemente, som väl är det klokaste, såvidt jag begriper.

– Det vore väl sju tunnor ... nå nå, kusin, jag tiger som muren, utbrast postmästaren. – Jag frågar bara: hvad för en karl var Gustaf Adolf? Hvad för en karl var Napoleon? Voro de namnsdagsblåsare20, hvad befalls? Vildar och galningar? jo jag tackar. Kusin hör att jag inte svär; kusin skulle ha hört Fieandt, huru blixtförbannadt han svor vid Karstula.

Fältskärn fortfor, utan att bry sig om postmästaren: – Derföre begynner alla nationers ungdomshistoria med kriget, och soldaten numero ett vid verldens första kompani hette Kain. Men efter kriget är så gammalt som verlden, kommer det ock att finnas så länge verlden står. Jag tror icke på de nya vackra idéerna om en evig fred21. Jag tror att sålänge två menniskor dela jorden sinsemellan, sålänge menniskohjertat behåller sin sjelfviska åtrå, skola de hemfalla under krigets förbannelse. Vasserra22, tron mig, den eviga freden består deri, att man icke mera har lof att slåss så blindt, slafviskt och ursinnigt som förr, utan med gladt mod, så att man klart gör sig reda hvarföre och kan ge sig sju tusan i våld uppå att det är en rättfärdig sak man slåss för, och si då kan man hugga till med lust och glädje ...

– Det vill säga att slåss för en idé, inföll magistern eftertänksamt.

– Får gå, en idé. Si det är den finska soldatens ära, att han i alla tider slagits för den stora rättfärdiga saken att värja sitt land, utan att göra hemgång23 i annans hus. Men engång har han gått ut i verlden att brottas på främmande jord, och då har vår Herre så vackert fogat, att det skett för den största och rättfärdigaste saken af alla, nemligen för att värja den rena evangeliska tron och hela verldens samvetsfrihet24. Det visste nog Finnen i trettiåra kriget, derför var han så stor på sig. Han kände uppå sig, att hans hjerta var af samma sort som Gustaf Adolfs, hvilken dock, så mycket jag förstår, var den största fältherre, som någonsin lefvat, emedan han slogs och vann seger för den största sak det är värdt att blöda för.

– Berätta ännu litet mera om Gustaf Adolf! utropade Andreas, som af allt hvad fältskärn talat icke begrep mer än det enda namnet.

– Söta bästa farbror, litet mera om Gustaf Adolf! instämde de öfriga små, som med allrastörsta möda hållits i spatsergången25 af mormors stränga blick och syster Anne Sofi.

– Nej tack vackert, den store konungen är nu död, och vi skola låta honom slumra i ro under Riddarholmskyrkans hvalf. Och om berättelsen derpå mycket förlorar, så vinner den ock något, nemligen att de öfriga personerna träda bättre fram. Ty härtills ha vi knappt haft öga för något annat än hjeltekonungen, och gamla mormor har haft rätt deri, att våra öron flugit i lås för hans kanoner. Så har det kommit sig, att både fröken Regina och jesuiten och isynnerhet Bertel, som är hjelten i sagan, gått som skuggor utan kropp och lif förbi ...

– Och Kätchen, anmärkte mormor. – För min del vill jag helst veta något mera om det glada beskedliga barnet. Jag säger ingenting om Regina, men det säger jag, att en sådan svarthårig vild kattunge, som hvar minut kan klösa ögonen ur en, ger jag icke mycket för.

– Och den ståtliga grefven af Lichtenstein, som vi ej ha sett sedan i Würtzburg, tillade Anne Sofi. – Jag spår att han till slut blir Reginas fästman.

– Jo ser man på, lilla kusin hör gerna på det örat, inföll postmästaren småslugt leende. – Men jag ber dig, bror Bäck, befatta dig ej med krimskrams, låt oss hellre höra något mer om Stålhandske, Lyydikäin, den lille tjocke Larsson och Tavastländaren Witikka. Hur d–n skall karlen berga sig26 utan öron? Jag minns ännu, den 21 Augusti var der en korpral vid Karstula ...

– Bror Bäck, inföll skolmästaren, som alltid var obevekligt till hands hvargång Karstula nämndes – bror Bäck, som har justitia mundi27, den dömande rättvisans svärd i sin hand, kan väl aldrig undgå att hissa jesuiten Hieronymus i den högsta furas topp på Hartzberget?

– Akta sig, bror Svenonius, återtog postmästaren elakt, – jesuiten var en mycket lärd man, som kunde mycket latin ...

– Om Finnarne skall jag berätta er hvad jag vet, sade fältskärn, – men jag får på förhand säga er att det är alltför litet. Låt oss vänta ännu ett par tiotal år, då skall väl någon flitig man göra sig den mödan att ur gamla krönikor sammanleta våra raska landsmäns bedrifter. Tilldess få vi nöja oss med spridda drag ... och kanske litet skarfva, tillade fältskärn med nog låg röst, att ej höras af de små, hvilka han gerna ville lemna i deras tro på sagans sannfärdighet.

– Och hvad blef det af konungens ring?

– Ja det få vi höra i morgon afton.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sina hopknipna messingsglasögon – sin pincené: glasögon som saknar skalmar och hålls fast med en klämma över näsryggen.

2 klippare – filurer.

3 odygdigt folk – personer med fallenhet för spratt och pojkstreck.

4 choc – kavallerianfall med syfte att rida ned fienden genom tät gruppering och hög fart.

5 spanska rö – promenadkäpp av rotting.

6 positur – posityr, beredskap.

7 pickanell – stavningsvariant av pikanell: ett slags finare, spunnen tuggtobak; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 min – här: vår.

9 rådrum – tid.

10 råkade häraf i harnesk – retades härav till uppror.

11 kujoner – ynkryggar, fega stackare.

12 tappa bort litet blod […] deraf blir verlden frisk – Anspelar på humoralpatologin och uppfattningen om att balansen mellan kroppsvätskorna kunde återställas genom åderlåtning.

13 den 21 Augusti vid Karstula; Fieandt stod till venster och jag till höger – drabbningen vid Karstula kyrkby i Saarijärvi den 21 augusti 1808, där överstelöjtnant Otto Henrik von Fieandts avdelning besegrades av en numerärt överlägsen rysk truppstyrka under befäl av general Jegor Vlastov. Topelius nämner striden i Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, s. 245). Sammanställningen av den koleriske postmästaren och von Fieandt: jfr Runebergs »Otto von Fieandt», där överstelöjtnanten dock bär nederlaget med värdighet (Fänrik Ståls sägner 1848; SS V).

14 Inter arma silent leges. – (lat.) När vapnen talar, tiger lagarna (ur Ciceros tal till Milo).

15 pocula – (lat.) bägare.

16 patrontaskan – patronväskan.

17 pris – nypa.

18 grassera – härja.

19 nationerna lefva […] verlden till förnuft, – Upplysningsfilosofen Adam Ferguson framför tanken om samhällets utveckling från vildhet över barbari till civilisation baserad på individens biologiska utveckling i An Essay on the History of Civil Society (1767). Topelius ägde den svenska översättningen Försök till historien om borgerligt samhälle (1790) (Museiverkets förteckning över Topelius boksamling).

20 namnsdagsblåsare – personer som skriver namnsdagsverser, förklenande.

21 de nya vackra idéerna om en evig fred – Torde i första hand syfta på Zum ewigen Frieden (1795) av filosofen Immanuel Kant, en traktat som resonerar om den eviga fredens idé.

22 Vasserra – minsann; förvanskning av vars herra tre, Vår Frälsares trä, d.v.s. korset.

23 hemgång – hemfridsbrott.

24 samvetsfrihet – frihet för var och en att bekänna sig till valfritt kristet samfund; jfr Geijer, Svenska folkets historia. Tredje delen 1836, s. 231.

25 hållits i spatsergången – hållits i styr.

26 berga sig – klara sig.

27 justitia mundi – (lat.) världslig rättvisa.

Svärdet och Plogen.

1. En man från klubbekriget.

Långt bortom Tysklands bördiga slätter utbreder sig mot norden ett stormigt haf, hvars yta ej skiftar i ebb och flod, hvars stränder hvart år betäckas af vinterns isar och hvars öppna fjärdar stundom på gungande isbrygga burit hela krigshärar. Sedan årtusenden hafva de kringboende folken slagits om besittningen af detta haf och färgat dess vågor med sitt blod; men vid tiden för vår berättelse herskade öfver niotiondedelar af dess vida kuster en enda makt, den tiden mäktigast i norden: Östersjön hade nära nog blifvit en insjö i Sveriges rike.

Och Östersjön sträcker sina väldiga blåa armar mot öster och norr och sluter i sitt brusande famntag en dotter af hafvet, ett vågornas land, som uppvuxit ur deras sköte, som vexer än i dag och som höjer sina fasta klippor högt öfver sin moders hjessa. Finland är Östersjöns mest älskade barn; än i dag tömmer det sina sjöars skatter i modrens sköte, och det mäktiga hafvet förhäfver sig icke derföre, det drager sig älskande och ömt tillbaka, lik en eftergifvande mor, att dottren må vexa till och hvarje sommar kläda nya för dagen blottade stränder med gräs och blommor. Lyckligt det land, som vaggar inom sitt sköte tusen sjöars våg och mot hafvet sträcker en strand af hundradefyrtio mil! Hafvet bär makt och frihet, hafvet bär välstånd och bildning; hafvet är det rörliga civiliserande elementet på jorden, och ett land som står i förbund med hafvet kan aldrig förstelna i nöd och betryck, om det ej sjelf förtjenar det.

Och långt bort i Finlands nord utbreder sig en nejd, som mer än någon annan är hafvets fosterbarn, emedan den, långsluttande och låg, sedan mannaminne uppvexer ur vågen. Otaliga gröna öar höja sig vid dess kuster: i min ungdom, säger den grånade sjömannen, flöto här stora skepp, der nu en båt med möda ror – och få år derefter beta hjordarna på den fordna hafsbottnen. Det lekande barnet lastar vid stranden sin båt af flarn1: se dig omkring, du lilla, och märk noga den punkt, der vågsvallet ritar sina ränder i sanden: när du blir man, skall du förgäfves söka stranden der, – långt bortom den gröna slätten hör du på afstånd hans brus: och när du en dag står som gubbe der, då reser sig på stället för din barndoms sjö en blomstrande by. Sällsama nejd, der städerna, som så klokt byggt sina hamnar vid djupa sund och elfvar, om tvåhundrade år hafva en mil till redden, och der kölar och skeppsankaren framdragas ur kärren åtta mil inåt skogsbygderna!2

Denna nejd är Österbotten, dess område är större än månget konungarike, och det sträcker sig långt upp mot den yttersta norden, till Lapplands gräns, der solen aldrig går ned om midsommaren och aldrig upp under julmörkret. Tre månader om året vakar naturen der i dagens oafbrutna glans, och derunder kan du vid midnatt läsa den finaste3 bok; tre månader varar natten, men en natt af stjernor och norrsken, en natt af månljus och snöglans, frostigt klar och heligt andaktsfull. Blommors skönhet är förgängligare der, än menniskors fröjd; sju månader betäckas slätterna af bländande snö och sjöarna af landfast is; men aldrig är våren mera ljuf, än efter en sådan vinters frost; dock blandas i dess ljufhet ett vemod som hjertat väl förstår.

Vid hafvets kuster i detta nordliga land bo om hvarandra tvenne folkstammar, oblandade och inbördes mycket olika, en brokig tafla af nationela och lokala egenheter i språk, seder, lynne, socken för socken skarpt markerade. Dock finnas hos alla vissa gemensamma drag: rörlighet, kraft och ett öppet frimodigt väsende framför andra landets barn. Det är icke en geografisk slump, att de största och blodigaste slag i Finlands historia blifvit slagna på Österbottens jord.

Fyra mil öster om Wasa, vid de låga stränderna af Kyro elf, utbreder sig Storkyro socken, ett af de rikaste pastorater i Österbotten, hvars kornbod det är. Här vexer i bördig lermylla den berömda utsädesråg, som årligen i stora qvantiteter skeppas till Sverige; hela socknen är en nästan oafbruten slätt af böljande sädesfält, om hvilka det bekanta ordstäfvet säger att »Storkyro åker och Limingo äng ha icke sin like i bredd eller längd». Folket är finskt, af tavastländsk härkomst i fordomtima; dess lutande gamla kyrka, byggd år 1304, är ett af landets äldsta fornminnen.

Det är hit vi nu bedja läsaren följa.

Vid tiden för vår berättelse var denna nejd icke på långt när så odlad, som i sednare tid. Klubbekrigets härjningar hade satt dess välstånd mycket tillbaka, ännu en mansålder derefter spordes följderna af dess förödande nederlag, och hårda krig med täta utskrifningar4 hindrade tiden att läka dess sår. Derföre stod ännu om sommaren år 1632 mången gård öde i skogsbrynet, åkerfälten sträckte sig icke långt från elfstranden, och kärrens osunda dimmor betäckte nejden, när natten var sval. Skogarna, då redan medtagna, lemnade ännu bränsle för tjärdalarna; en del af allmogen fiskade ute vid Michelsöarne, och den vördige kyrkoherden, Herr Georgius Thomæ Patur, hade icke då, som hans nuvarande efterträdare, sina fyra tusen rubel silfver i behållen5 årlig inkomst.

Det var derföre ögat med välbehag dröjde vid Bertila gård i närheten af kyrkan, ståtligare och mera välbyggd än alla de öfriga samt omgifven af de frodigaste åkerfält. Sommaren hade lidit till medlet af6 Augusti, och skörden hade nyss begynnt. Mer än sextio personer, män, qvinnor och barn – ty den österbottniska qvinnan arbetar hela sommaren utomhus – voro ifrigt sysselsatta att skära den gulnade rågen, uppsamla kärfvarna och med konstfärdiga händer sammanställa dem i höga prydliga skylar. Dagen var varm och den krökta ställningen under arbetet mödosam; det hände derföre icke sällan att en och annan goddagspilt af arbetarne rätte uppå sig och kastade en längtande blick på den mjuka åkerrenen, just enkom skapad till hvilsoffa. Men dervid glömde han icke att kasta en fruktande blick på en gammal man i vid grå vadmalsjacka, påtagligen ett slags uppsyningsman öfver arbetet, och så ofta någon masade sig, hördes hans granne hviska: – Larsson kommer, hvilket genast hade förunderlig verkan, ej olik en försmak af karbasen7.

Men Larsson, en liten rund gubbe, mellan hvars yfviga skägg och buskiga ögonbryn en mera godsint och gladlynt, än sträng blick framskymtade, var i detta ögonblick sysselsatt med en af de arbetande qvinnorna, som under hettan och det tunga arbetet dignat vanmäktig ned uppå dikesrenen.

Att döma af hennes bleka drag, var denna qvinna icke mera ung, hon hade måhända sett sina åtta och trettio somrar8; men såg man blott hennes smärta vext eller det milda, varma uttrycket af hennes blå ögon, trodde man knappt att hon öfverskridit tjugutalet. Hela hennes gestalt bar uttrycket af en fordom sällsynt, men tidigt vissnad skönhet, af mycket lidande och mycken undergifvenhet. Hon bar en fin hvit ylletröja, som nu för hettan var aflagd och blottade lintygsärmar af hvitaste lärft9, under tröjan, efter allmogens sed, ett rödt lifstycke, en kort randig yllekjol och en liten rutig duk, knuten som bindel kring hufvudet, för att sammanhålla hennes långa blonda hår af linets ljusgula färg. Hon hade arbetat som alla de andra, men hennes kraft var icke så härdad som deras; hon hade neddignat med skäran i sin hand, och de närmast stående hade med synbar aktning och kärlek burit henne till det mjuka gräset, der de sökte att med en dryck friskt vatten ur källan återkalla henne till lifvet.

– Se så, Meri (Emerentia), sade gamle Larsson, i det han med en faders deltagande höll den afdånades hufvud i sitt knä och strök med det kalla vattnet hennes tinningar, – se så, mitt barn, var icke enfaldig nu och dö från din gamle vän ... hvad skulle han sedan ha för glädje på jorden? ... Hon hör mig inte, stackars barn; hvar finns en far sådan som hennes far? Tvinga den späda varelsen att arbeta i en sådan hetta! ... Drick litet, så der ... se så, det var beskedligt, nu slår du åter opp dina vackra ögon. Var inte ängslig nu, Meri, vi ska’ gå hem till gården, du skall få hvila dig, inte behöfver du arbeta mer i dag ...

Den späda bleka qvinnan försökte resa sig upp och återtaga den bortlagda skäran. – Tack Larsson, sade hon med matt, men välljudande röst, – jag mår nu bättre, jag vill arbeta, far vill det ...

– Far vill! utbrast den lille gubben hetsigt. – Men si jag vill det inte jag, jag förbjuder dig att arbeta jag, Meri, och om far också skulle jaga mig på dörren och jag måste gå och tigga mitt bröd, så får du inte arbeta i dag. Nå nå, kära barn, tag inte illa vid, så dum är inte far. Han måste väl begripa att du inte har armar som vi andra, det rår du inte för, det har du af salig mor, som var född fröken, och af din uppfostran i Stockholm ... Se så, kom, låt oss gå hem, var inte envis nu, Meri!

– Släpp mig, Larsson, der kommer han sjelf! utropade Meri, slet sig lös, fattade skäran och begynte ånyo afmeja den gula halmen. Men vid det hon böjde sig ned, förmörkades hennes ögon af en ny svindel, och för andra gången sjönk hon blek och medvetslös mellan de böljande rågaxen.

I detsamma fördubblades arbetarnes ansträngningar rundtomkring, ty han nalkades sjelf, den stränge, af alla fruktade husbonden på Bertila gård. Lik en mörk sky kom han långsamt gående öfver gångstigen från gården, en reslig, ännu föga lutande gubbe om sjuttio år. Hans drägt skilde sig icke från den i sommartid då hos bönderne brukliga: vida skjortärmar, lång rödrandig vest, korta lärftsbyxor, blåa strumpor och konstrikt arbetade näfverskor. Blott öfver den hvita hjessan bar han en spetsig stickad röd yllemössa, hvars höjd gaf hans resliga gestalt ett än högre utseende. Men oaktadt drägtens enkelhet, var hela hans yttre i hög grad befallande. Den höga raka vexten, den bestämda hållningen, den genomträngande skarpa blicken och ett aldrig svikande drag af beslutsamhet, hersklystnad och stränghet kring den hårdt hopdragna öfverläppen antydde på engång den fordne partichefen10 och den mäktige rike jordägaren, van att herska öfver hundrade underlydande. När man såg denne gubbe, förstod man hvarföre han på sin tid i många kringliggande socknar var känd under namn af bondekungen.

Den gamle Aron Bertila närmade sig kall och lugn det ställe, der hans enda dotter låg afdånad på sädesfältet. – Kören henne på långflaken11 hem till gården, befallte han drängarna; – om två timmar skall hon vara tillbaka i arbetet.

– Men, Bertila ... begynte Larsson uppbrusande.

Bertila vände sig om med en blick, för hvilken den andre plötsligen teg helt stilla. Derefter gick han, som hade ingenting förefallit, omkring på åkertegarna, bedömde med säkert öga arbetarnes flit, än tadlande, än berömmande, och stundom afbröt han ett ax samt pröfvade uppmärksamt kornens antal och vigt. Vid rian kunde man öfverse hela det stora guldgula skördefältet, en nyodling om mer än hundrade tunnlands12 vidd, utdikad ur kärrets svartmylla. Den gamle betraktade med stolt tillfredställelse detta gungande haf af halm och ax, hans hållning blef än rakare, hans bröst vidgades, och han vinkade Larsson till sig.

– Mins du ännu denna nejd för fyra och trettio år sedan? Flemingens ryttare hade farit fram som hedningar, byn låg i aska, fälten voro förtrampade af hästarnes hofvar. Här der vi stå var tätt invid byn den vilda ödemarken, halfbrända nakna stubbar reste sig mellan pölar och gungfly13, ingen väg eller stig ledde hitåt, och sjelfva skogens varg höll detta ställe för uselt, för att söka sig här en kula.

– Jag mins det mycket väl, svarade Larsson entonigt.

– Och nu, se dig omkring, gamle vän, och säg: hvem byggde denna by ur sin aska skönare än någonsin förr? Hvem röjde denna ödemark, hvem gjorde vägar och stigar, hvem mätte ut tegarna, hvem utdikade kärret, hvem plöjde denna herrligt fruktbara jord, hvem sådde hela detta fält, som nu vaggar för vinden och om få dagar skall med sina skördar mätta hundrade menniskor? Säg, Larsson, hvem är den man som utfört detta storverk? – Och den gamles ögon glänste af hänryckning.

Men den lille gubben vid hans sida syntes fattad af en annan känsla. Han aftog ödmjukt sin slitna hatt, hopknäppte sina händer och sade allvarligt: – Intet är den som sår och intet den som vattnar; Gud allena är den som vexten gifver.14

Bertila, försjunken i sina tankar, hörde honom knappt och fortfor, utan att fatta hans mening: – Ja vid Gud, jag har skådat onda dagar, tider af nöd, elände och förtviflan, dem svärdet fört öfver jorden. Och sjelf har jag dragit svärdet till att förhärja min oväns gård, och segern har jag pröfvat så väl som nederlaget, båda till ofärd. Derföre har jag rätt att glädjas åt fridens verk; jag vet hvad svärdet kommer åstad och hvad plogen uträttar. I svärdets stål sitter den onde anden på lur, för att frossa af menniskors blod och tårar; svärdet mördar, svärdet förderfvar. Men plogen ger lif och lycka ... ser du, Larsson, detta fält har plogen gjort. Der borta i Korsholm finnes en sköld med Finlands vapen, der står ett lejon med dragen sabel. Vore jag kung, skulle jag säga: bort med sabeln och plogen hit! Plogen är Finlands vapen; ha vi bröd, så ha vi ock armar nog, ha vi armar, så jaga vi vår ovän på porten. Men utan bröd, Larsson, hvad hjelpa oss stål och krut?

– Bertila, sade Larsson tvekande, – ... du är en underlig man. Du hatar soldaterne och kriget, det kan jag godt förstå; de ha brännt din gård och jagat din första hustru med hennes små barn att dö i skogen. Sjelf har du slagits i spetsen för bönderne och med knapp nöd undkommit blodbadet på Ilmolas is15. Att sådant icke lätt förglöms, det begriper jag. Men hvad jag icke förstår, det är att en bondevän som du, en soldathatare, först upptager mig, en gammal brödlös soldat, som fogde på din gård, derefter utrustar min Lasse – Gud välsigne pojken – till kriget och slutligen skickar din egen dotterson, Meris barn, vår lille Gösta, ännu skägglös i fält bland konungens ryttare ...

Den gamle Bertilas blick mörknade sällsamt, en ömtålig sträng hade vidrörts, och han såg sig skygg omkring, likasom fruktade han en lyssnare bakom rians vägg. – Hvem är det som talar om Meris barn? sade han med låg röst. – Jag känner ingen annan än min son Gösta, född af min sednare hustru under resan till Stockholm, och Gud vare dig nådig, om någonsin ... Låt oss glömma det der. Hvarföre jag upptagit dig? Hvarföre jag skickat pojkarne i fält? Hm ... det angår dig icke.

– Så tig dermed. Jag vet redan mer än jag vill.

– Säg om du kan, Larsson, hvilka stycken äro nödiga för ett ärligt och kristligt regemente?

Larsson såg på honom förundrad.

– Jag skall säga dig det. Svärdet består af tu stycken: klingan och fästet. Så äro ock för plogen tu stycken framför allt nödiga: en som drager och en som kör. Och tu stycken göra tillsamman ett kristeligt regemente, nemligen folket och konungen. Men hvad deremellan är, det är till split och förderf, det rycker till sig konungens makt och folkets ägodelar. Det är ett oting.

– Jag vet att du hatar herremännen.

– Och derföre – Bertila lade vigt på orden och uttalade dem med ett nästan spefullt smålöje, hvilket tycktes vända hans mening till skämt – derföre, ser du, skall min son blifva antingen bonde eller kung. Ingenting mer och ingenting mindre.

Larsson betraktade honom med häpnad. Han hade icke anat den afgrund af ärelystnad, som härtills djupt fördold glödde i den gamle bondechefens bröst. Han vågade icke tro hvad han icke utan skäl ansåg för höjden af vansinnig förmätenhet. – Du kan väl aldrig hoppas, sade han skyggt, – att Meris sons börd ...

Den reslige gubbens ögon gnistrade, men orden kommo nästan ohörbara öfver hans läppar, likasom sökte han förgäfves kämpa emot ett inre behof att engång, för första och kanske för sista gången, uttala den djerfva tanke, hvilken redan många år grott i hans stormiga själ. – Konung Gustaf Adolf har blott en dotter, sade han slutligen med ett eget uttryck.

– Fröken Kerstin ... ja.

– Men riket, i krig med halfva verlden, behöfver efter hans död en man på thronen.

– Bertila ... hvad skall detta betyda?

– Det betyder, att i min barndom hörde jag konung Eriks son med bondeflickan Karin förklaras för rikets thronföljare.

– Är du galen!

Åter flög det spefulla löjet öfver den gamles läppar. – Förstår du nu, sade han kallt, – huru det är möjligt att hata soldater och herremän och dock skicka sin son i fält på närmaste vägen till utmärkelse under en konungs ögon?

– Jag ber dig, Bertila, slå ifrån dig så ursinniga griller; du är en klok man, när icke högmodets ande får makt öfver ditt oroliga sinne. Din plan skall misslyckas; den måste misslyckas.

– Den kan ej misslyckas.

– Huru? Den kan icke?

– Nej. Jag har ju sagt dig, Gösta skall blifva kung eller bonde. Ettdera, jag har ingenting deremot. Vill han blifva bonde, som jag, får gå!

– Men om han nu icke vill eller kan bli bonde? Om han finge i sitt hufvud att bli herreman, att slåss för en adelig vapensköld? ... Kom ihåg att du skickat honom på rätta vägen till herretiteln. Som officer är han redan adelig vederlike.

Bertila syntes eftertänksam. – Nej, utbrast han, – det är omöjligt. Hans blod .... hans uppfostran .... min vilja ...

– Hans blod? Du mins då icke mer, att deri flyter adelskap både till höger och venster. Hans uppfostran? Och du har skickat honom till Stockholm vid tolf års ålder, du har låtit honom uppvexa bland adelige junkare, hvilka han dagligen hört med hånlöje och förakt yttra sig om de ofrälse stånden16. Din vilja? Dåraktige far, som tror dig kunna med maktspråk länka en ynglings håg ur den riktning så mäktiga inflytanden gifvit honom!

Den gamle teg en stund stilla. Derefter sade han med konstlad köld: – Larsson, du är en lättrogen narr, du tar för allvar hvad jag skämtar i en glad stund. Jag svarar för pojken. Låt oss icke mera tala derom ... men akta dig, – intet ord om hvad som blifvit sagdt! Förstår du?

– Jag är din gamle vän, Bertila; alltsedan den stunden, då jag, en ryttare hos Svidje Klas17, hjelpte dig på flykten från Ilmola, har du vedergällt mig den tjensten mångfaldt; jag kan aldrig förråda dig. Men ser du, jag älskar dina barn som mina egna, ja mer än så. Jag kan icke fördraga att du gör pojken olycklig, och Meri sedan ... är du en far, Bertila? Huru behandlar du ditt barn? Din enda dotter, som efterkommer din minsta nyck, som gör allt för att med lydnad och undergifvenhet försona sin ungdoms felsteg, henne behandlar du hårdare än din ringaste tjenstepiga, du låter henne späd och svag förrätta de tyngsta sysslor, du ser henne digna till jorden, och du upplyfter icke ditt barn. Du är grym, Bertila ... mer än grym; du är en omensklig far.

– Det der förstår du inte, svarade den gamle mörkt. – Sådana blöthjertade karlar som du förstå inte hvad det vill säga att gå sin väg rakt fram, utan att se hvarken till höger eller venster. Meri brås på sin mor, hon har något af fröken uti sig, och det skall utrotas. Hon kan icke bli drottning, som Karin Månsdotter; nå godt, hon skall då vara en bondeqvinna från topp till tå. Kung eller folk ... jag har sagt hvad jag tänker om mellansorterna, och nu begriper du hvarföre jag gör som jag gör. Kom, låt oss återvända till arbetsfolket.

– Och Meri ... skona henne i dag åtminstone ...!

– Hon skall arbeta som de andra i eftermiddag.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 flarn – ett stycke bark.

2 en nejd, […] åtta mil inåt skogsbygderna! – Topelius behandlar landhöjningen som fenomen i Finland framställdt i teckningar, som han slutförde vårterminen 1852, när »Svärdet och Plogen» gick som följetong i Helsingfors Tidningar. Ordval och exempel motsvarar varandra, jfr den mera ingående framställningen i bildverket (ZTS XII, s. 245).

3 finaste – mest finstilta.

4 utskrifningar – tvångsvisa rekryteringar.

5 behållen – netto.

6 medlet af – mitten av.

7 karbasen – piskan.

8 åtta och trettio somrar – Ändrat till »sex och trettio somrar» i Bonniers upplaga 1854; jfr kap. 6 »Söderns och nordens kärlek», s. 111, r. 10, där Meri uppges vara 36 år.

9 lärft – linnetyg.

10 partichefen – här: ledaren av en strövkår eller en väpnad friskara.

11 långflaken – flakvagnen; SAOB har detta belägg av Topelius.

12 tunnlands – ett tunnland är ca en halv hektar.

13 gungfly – i kärr eller sjöar uppkomna markskorpor som består av växtlighet och ger vika under fötterna.

14 Intet är den som sår […] den som vexten gifver. – Jfr 1 Kor. 3:6–7.

15 blodbadet på Ilmolas is – I slutfasen av det s.k. klubbekriget, då den finska bondehären nedgjordes av Klas Flemings trupper vid Santavuori i Ilmola socken den 24 februari 1597.

16 de ofrälse stånden – de oadliga stånden: prästerna, borgarna och bönderna.

17 Svidje Klas – eller Svedje-Klas: öknamn på ståthållaren Klas Fleming, efter namnet på släktgodset Svidja i Sjundeå socken.

2. Han blyges för bondenamnet.

Den österbottniske bondens stuga är nuförtiden rymligare, ljusare och till hela sitt yttre ansenligare, än man någonstädes finner i andra delar af Finland. Stundom består hon af två våningar eller har åtminstone vindskamrar; ofta resa sig fönstren tre rutor i höjden; målad är hon nästan alltid; vanligen röd, stundom med hvita knutar och fönsterluckor, någongång bestruken med gul oljefärg. Det hela vittnar om trädslöjd och välmåga, hvartill bidrar, att Österbottningen aldrig bygger så stora och täta byar som en del Tavastlänningar och Åbobönder, men också blott i nödfall så enstaka gårdar, som öfrige landsmän.

Vid tiden för denna berättelse voro rökpörten ännu allmänt i bruk bland nästan hela finska befolkningen; endast allmoge af svensk härkomst begagnade eldstäder med ordentlig skorsten. Men redan då såg man i Österbottens finska socknar närmast kusten en och annan stuga af nyare byggnadssätt, lånadt från svenska grannar. De då nyss anlagda städerna, som lockade upplandets folk till kusten, begynte redan att vänja detta vid större beqvämlighet, och ju mera välmående bonden var, desto snarare antog hans boning, likasom hans person, ett mera hyfsadt utseende. Väl fanns det öfverflöd, mot hvilket 1600-talets lyxförordningar så strängt ifrade, endast på adelns gods och hos det rika Åbos borgare; men det hembryggda ölet gäste äfven i bondens kanna, och holländska specerier funnos i hans skåp förvarade för högtidliga tillfällen.

Alltsedan klubbekrigets lågor förtärde pörtena i Storkyro kyrkoby, såg man der det svenska och finska byggnadssättet om hvarandra i fredlig grannsämja. Bertila gård, den största och rikaste i byn, var byggd enligt nya sättet, hade trappa och farstuguqvist samt tvenne små kamrar innanför den stora stugan, en för husbonden och en för hans dotter. Hela det öfriga gårdsfolket bodde mest samman i stugan, men nu om sommartid sofvo de yngre utomhus i loft och lider. Den tiden fanns ej det stora vägguret med sitt blå- och rödmålade skåp, som nu är den främsta prydnaden i hvarje förmögen gård. Det stora hyflade bordet med dess högsäte för husbonden stod, omgifvet af bänkar vid innersta väggen gentemot dörren; det led till middagen, och i den stora spisen puttrade vällingsgrytan. Stugan var ännu nästan tom; blott huskatten spann uppå bänken, en fjortonårig flicka rörde i grytan, och Meri satt med ett handarbete icke långt från spiseln.

Den stackars Meri hade återhemtat sig från sin vanmakt, men var ännu mycket blek. Hennes långa gula hår låg fritt öfver de halftäckta skullrorna, hennes blick riktades stundom skyggt emot dörren, likasom fruktade hon hvarje ögonblick se fadren inträda. Och deremellan såg hon på sitt arbete: hon virkade en gördel af de vackraste färger och sjöng derunder en gammal svensk visa1:

Min gördel med rosor på

Skall käraste vännen få,

När hem ifrån krigets vånde

Till mig han vända månde.

Det är nämndt att Meri icke var ung. De spår dem lidandet qvarlemnat på hennes fordom fina kinder förrådde månget år af sorger; men i detta ögonblick, när hon betraktade gördeln, fick hennes ansigte ett nästan barnsligt uttryck af innerlig tillfredsställelse. Man såg på henne att det arbetet gladde henne, att den vännen hon sjöng om var henne mycket kär. Hennes lif hos den hårde fadren hade så föga glädje, men när hon såg på sin gördel, tycktes hon läsa i dess brokiga maskor en hel framtid af stilla sällhet. För den gördeln lefde hon, den betydde för henne detsamma som tanken på hennes enda fröjd ... en afgudisk fröjd – tanken på hennes son!

Och åter hörde man henne sjunga:

Der sömmar jag perlor in

Åt käraste vännen min,

Och ingen kung i sitt rike

Skall ha den gördelens like.

I detsamma inträdde Bertila, fadren, samt efter honom Larsson och hela raden af arbetsfolket. Den gamle husbondens blick var mörk; han kunde icke dölja för sig sjelf, att ju Larssons förutsägelser voro alltför sannolika. Hans son en herreman? Denna möjlighet, som i hans ögon var en skymf, hade härtills ännu icke fallit honom in.

Sista orden af Meris visa hade just förklingat. Snabb gömde hon vid fadrens inträde sin gördel under förklädet, men den gamles misstänksama öga röjde hemligheten. – Sitter du åter i dina drömmar, dagdrifverska, i stället att ösa upp vällingen? utbrast han hårdt. – Hvad har du i förklät? Fram med det!

Meri måste för allas blickar visa den halffärdiga gördelen, hennes kära hemlighet. Fadren betraktade den ett ögonblick med förakt, derpå slet han den sönder i tvenne bitar och kastade dem bakom ugnen. – Jag har sagt dig så mången gång, sade han kallt, – att en ärlig bondeqvinna icke har något att skaffa med herrfolksgöra. Låt oss läsa till bords.

Och den gamle knäppte sina händer efter gammal sed och allt folket med honom. Men innan bönen kom öfver någons läppar, steg Larsson midt uppå golfvet, hans annars godmodiga ansigte blossade af vredens rodnad, och för det ärliga frimodiga uttrycket af hans röst förglömde man alldeles att skratta åt hans lilla runda gestalt. – Du skulle blygas, Bertila, sade han raskt, – att skymfa din egen dotter inför allt folk! Som en träl arbetar hon natt och dag mer än någon af oss andra, och du kallar henne dagdrifverska du! Det säger jag dig i ansigtet, så husbonde du är och fastän jag äter ditt bröd och derförutan har föga annat än tiggarstafven, att en så orättfärdig far icke är värd att ha en så bra dotter. Och hellre än jag ser detta eländet dag ut och dag in, hellre går jag och tigger mitt bröd; men du skall ansvara hos vår Herre för dina barn. Och nu må du läsa din bordsbön, om du det kan, och låta maten smaka dig. Farväl med dig, Bertila, jag kan ej härda längre ut med detta lefvernet.

– Kasta på dörrn den lymmeln som trotsar sin husbonde! utbrast Bertila med ovanlig häftighet. Ingen rörde sig ur fläcken. För första gången såg den gamle bondekungen sina befallningar icke efterkommas.

– Käre husbond, begynte den äldste af drängarna, – vi och allt folket tycka som så ...

Ett kraftigt slag af husbonden sträckte talaren till golfvet innan han hann fullända. Förgäfves erbjöd sig Larsson att sjelfmant gå, förgäfves sökte Meri att medla i osämjan; så stark var rättskänslan hos detta folk, att de alla utan något slags öfverenskommelse, utan att rådfråga något annat än sin öfvertygelse om det rätta, satte sig upp som en man mot husbondens tyranni. Fjorton muskelstarke män stodo retade, fast beslutsame mot den vredgade Bertila, hvars höga gestalt stod hotande midt i deras krets. Än ett slag af hans hand, och de skulle alla hafva uppsagt hans tjenst, måhända inspärrat honom i den lilla kammaren, tills vreden förgått; ty ju högre mot norden, desto ömtåligare är den finske bonden för stryk. Bertila kände sitt folk och begrep som en klok man att hans hetta ledt honom för vida. Han sökte ett medel att komma från saken utan alltför stor förödmjukelse. – Hvad är det J viljen? frågade han med återvunnen köld.

De tilltalade sågo på hvarandra. – Husbond har orätt, sade ändtligen en af de dristigaste. – Husbond har skymfat Meri oförskyldt, husbond har velat kasta Larsson på dörren och slagit Simon. Husbond har orätt.

– Meri, kom hit! – Meri kom.

– Du är icke mera ett barn, Meri. Kan du icke fördraga att lefva hos din far på hans ålderdom, så har du frihet att bo på mitt hemman i Ilmola. Du är fri ... gå mitt barn!

Bertila kände sin dotter. Dessa enda ord: gå mitt barn! uttalade med mildare stämma än hon var van, voro tillräckliga att böja dottrens hjerta. – Förskjut mig icke, min far, sade hon. – Jag öfverger er aldrig.

Dessa ord bragte hennes försvarare att vackla, och den gamle märkte sitt öfvertag. – Hustaflan2 hit! utropade han med dundrande röst.

Den fjortonåriga Greta framträdde med katechesen3, såsom bruket var på helgdagarna, och uppläste hustaflan: »J barn, varer edra föräldrar underdånige! J tjenare, varer edra husbönder hörsame!» med mera hvad dertill hörde. Den befallande säkerheten i den gamles hållning förfelade icke sitt intryck, och myteriets motstånd var brutet. När derefter bordsbönen lästes, intog en hvar sin plats utan vidare knot; blott Larsson lade handen på dörrklinkan i mening att gå, då i detsamma dörren öppnades och en främmande man trädde in.

Den kommande var en skäggig soldat i bredskärmad hatt prydd med en sirligt uppfästad örnfjäder, vapenrock af gult ylle med bälte och långt svärd vid sidan, korta kragstöflar och en knölpåk i handen. – Nå vid sankt Lucifer, utropade han muntert, – jag kommer som jag vore bjuden. Guds fred bönder, maken åt er vid bordet; jag är hungrig som sjelfva belsebub4 och orkar inte i den här fördömda hettan fram till prestgården. Ha ni öl?

Den gamle värden i högsätet, hvars sinne ännu gäste under den lugna ytan, reste sig till hälften upp, men satte sig åter. – Sätt dig, landsman, sade den gamle saktmodigt; – Aron Bertilas bord har rum också för sjelfbjudne gäster.

– Jaså, fortfor den nykomne, i det han ogeneradt tog för sig, synbarligen van att hålla sig fram5 – jaså, du är Bertila. Fägnar mig, kamrat! Heder mot heder, jag skall då säga dig att jag är Bengt Kristerson från Limingo, sergeant vid hans majestäts tappra Österbottningar och hitskickad för att ha tillsyn öfver utskrifningen. Litet mera öl i stånkan, bönder ... nå nå varen inte rädda, flickor, jag bits inte. ... Bertila? Hvad tunnor tusan, är det du bonde, som är löjtnant Bertels far?

– Jag känner inte det namnet, genmälde den gamle husbonden, stucken af soldatens öfvermod.

– Är du galen, gubbe? Du skulle inte känna Gustaf Bertel, som ännu för ett halft år sedan kallade sig Bertila?

– Min son! min son! utropade den gamle med sönderslitande röst. – Jag olycklige far! Han blyges för bondenamnet!

– Bondenamnet! upprepade den lustige6 sergeanten förvånad och med ett så omåtteligt skratt, att ölstånkan hoppade framför honom på bordet. – Ha ni också namn, bönder? Jo si då lägger jag af att ha namn. Du är mig en ljus pojke du, gubbe lilla ... säg mig, hvad d–n skall du göra med namn? Och dervid betraktade han sin värd med en så naiv framfusighet, att det förolämpande i hans ord fick deraf en betydligt mildare färg.

Den gamle Bertila bevärdigade honom knappt med en blick. – Jag dåre skickade ut en skägglös pilt och trodde mig skicka en man! tillade han mörkt för sig sjelf.

Men sergeanten, som troligen tagit en resknäpp7 förut och nu hade tittat något djupt i stånkan, syntes icke böjd att släppa ett godt ämne. – Ser du bister ut, far lille? fortfor han i samma ton. – Ni bönder umgås så länge med oxar och får, tills ni sjelfva blin båda sorterna. Om du vore en smula höflig, skulle du skicka en vacker tös att fylla min stånka; hon är tom, ser du, tom som din skalle. Men ni rofskalare begripen inte den ära som vederfars er att hafva en kunglig sergeant till gäst. Ser du, far lille, en soldat är nuförtiden allt, han har ett namn som klingar, för det han har ett svärd som klingar. Men ni ökplogare ha’n bara gröt i hufvudet och en rofva i bröstet. Skål min gubbe ... den tappre löjtnant Bertels välgång! Vägrar du att dricka en ärlig kavaljers skål? ... hut bonde!

Och sergeanten understod sig i känslan af sin värdighet att slå näfven i bordet med den framgång, att trädtalrikarne dansade och sjelfva de oviga trädfaten syntes böjda att maka sig till golfvet med hela sitt innehåll.

Första verkan af detta martialiska skämt var den, att sex eller åtta af karlarne reste sig upp från bänkarne och syntes färdige att på ett handgripligt sätt inprägla hos den objudne gästen respekt för bondenamnet. Men den gamle Bertila förekom dem. Han hade till utseendet kallblodigt stått upp, närmade sig sergeanten med fasta steg och grep honom, utan att yttra ett ord till svar, med venstra handen i nacken, med den högra i ryggen, lyftade honom af bänken, bar min8 gode Bengt Kristerson till dörren och kastade honom handlöst på en hög af spånor utanför trappan. Så förbluffad var den lustige sergeanten öfver detta oväntade tag, att han knappast rörde sin seniga arm till motstånd – i hvilket fall hans sjuttioårige motståndare väl föga med seger lyktat denna olika strid.

– Gå, ropade Bertila efter honom, – och håll din välfägnad till minne af Storkyro bönder!

Ingenting imponerar så starkt på naturmenniskan9, som ett beslutsamt mod i förening med en stark arm. När den gamle åter trädde in i stugan, omgafs han af sitt folk med ett bifall gränsande till beundran. Glömdt var i ögonblicket allt det groll, som nyss förut ställt husbonde och tjenare fiendtligt emot hvarandra. Rivaliteten mellan plogen och svärdet är lika gammal som verlden. Klubbekriget, som uppkommit af en sådan rivalitet och betydligt stegrat densamma, qvarlefde ännu i friskt minne. Desse bönder, hvilkas sjelfständiga sinne aldrig, likt månge deras landsmän, böjts under godsegares förtryck, sågo med fröjd sitt menniskovärde försvaradt emot en soldats öfvermod; de glömde i denna stund, att måhända innan kort mer än en af dem skulle iklädas soldatrocken, till att strida för fäderneslandet. Sjelfve den gamle bondechefen hade, upprymd af sin lyckade bragd, förgätit sitt mörka lynne; för första gången på länge såg man ett löje10 på hans mun, och medan måltiden slutades, tog han sig före att för folket berätta fordna äfventyr.

– Aldrig så kan jag förglömma huru vi klappade den bofven Abraham Melchiorson, han som här i Kyro grep våra bästa bönder och lät rådbråka dem som illgerningsmän. Med femtio knektar hade han dragit norrut, det var vintertid, han var en fin herre som fick snufva af kölden och åkte så stort i präktig vargskinnspels. Men när han nalkades vid Karleby kyrka, lade vi oss i försåt mellan enbuskarna och kommo som Jehu11 öfver honom och slogo två och tjugu af hans knektar ihjäl, och honom slogo vi brun och blå, men hvar gång han väntade rapp, drog han vargskinnspelsen öfver öronen, och så bet ingen klubba uppå den förrädaren. Vänta, sade Hans Krank från Limingo, som förde oss an, den vargen skola vi nog piska ur skinnet, och derpå rappade han sin Abraham så eftertryckligt, att denne måste släppa sin präktiga pels. Kranken hade bara tröjan, och kallt var det, det skall Gud veta, och så tyckte han pelsen vara en skön sak och drog den oförmärkt på sina egna axlar. Men som detta allt skedde i aftonskymningen, märkte vi andra icke att Kranken krupit i pelsen, utan begynte att med friskt mod ånyo klappa på samma pels som vi voro vane, och visst är att den gången fick Kranken bastun varm. Men Abraham Melchiorson blef så lätt och vig, sedan han sluppit sin pels, att han tog till fötter och kom i bara tröjan två mils väg till Husö gård, der knep honom Såka Jakob från Karleby, och bofven fördes till Stockholm, men länge hann han icke sörja sin vargskinnspels, innan hertigen gjorde honom ett hufvud kortare.

– Ja, sade Larsson, som gerna tog Flemingens och hans folks parti, – den gången hade ni öfverhand. Elfva knektar hade blifvit vid lif, men ställt sig döda; dem klädden ni af inpå bara kroppen. Och vid midnattstid krupo de halft ihjälfrusne till klockarestugan och blefvo der upptagne; men om morgonen ville ni stoppa dem lefvande under isen, såsom J gjorden i Lappfjärds å. Vargar voren J och icke menniskor. Ån var ju så grund, att J måsten med stänger skjuta karlarne ned i vaken, och när de icke ville under, slogo edra qvinnor dem med sina ämbaren12 i hufvudet.13

– Håll din mun, Larsson, du vet icke allt hvad Svidje-Klas gjort, svarade Bertila harmsen. – Jag säger ingenting om alla dem han och hans folk ihjälslagit eller rådbråkat lefvande. Men kommer du ihåg Severin Sigfridson vid Sorsankoski? När han kringrännt bönderne, befallte han sin lifknekt att med bilan14 halshugga dem en och en, men knekten orkade icke med flera än tjugufyra och bad junkaren sjelf halshugga resten. Då blef junkaren vred och lät först bönderne hugga knekten i fem stycken, derefter tvang han bönderne att sinsemellan hugga hvarandra sönder och samman, så länge en var qvar.

– Men hur gjorden J, arge skalkar15, i Peder Gumses gård? Ert folk sköflade gården, sönderslogo fönsterna, slagtade all boskapen och uppsatte de afhuggna hufvuden med uppspetad16 mun till ett spökelse i fönstren. Derefter sågades åsarna i stugan af till tre fjerdedelar, på det att när gårdsfolket återvände, hela huset skulle störta öfver deras hufvuden. Och när J fångat en ryttare, sköten J till måls på honom med pilar17 ...

– Det är icke värdt, Larsson, att du tager Svidje Klas i försvar. Kommer du ihåg den qvinnan, till hvilken en af Axel Kurks ryttare kom och ihjälslog hennes barn midtför hennes ögon. Det kunde den arma modren ej lida, utan fattade med sin halfvuxna dotter den druckne sällen18 om lifvet, slog honom med en såstång19 i hufvudet och stoppade honom derefter afsvimmad i vaken. Sedan kom Svidje Klas och lät hugga densamma qvinnan i tvenne stycken ...

– Löst prat som aldrig blifvit bevist, genmälde Larsson buttert.

– De döda tiga som snälla barn. De femtusen slagne vid Ilmola knystra icke.

– Hellre än att ofreda sergeanten, skulle du hafva frågat honom om nytt från din son och min, återtog Larsson för att komma från bådas ständiga trätoämne, det fatala klubbekriget.

– Ja ... du har rätt, jag måste veta mera om piltarne och om kriget. Jag reser i morgon till Wasa.

– Kommer han snart tillbaka? frågade Meri med skygg röst.

– Gösta? Han låter nog vänta på sig, genmälde fadren harmfullt. – Han har ju blifvit en herreman, han skäms för sin gamle far ... han blyges för bondenamnet!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 en gammal svensk visa – Visan är oidentifierad.

2 Hustaflan – det avsnitt i Luthers lilla katekes (på svenska möjligen redan på 1540-talet) som i korta stycken reglerar bl.a. husfolkets inbördes förpliktelser.

3 katechesen – kort lärobok som sammanfattar den kristna trons grundsatser; här: Luthers lilla katekes.

4 sankt Lucifer, […] belsebub – benämningar på djävulen.

5 fram – (dialektalt) framme.

6 lustige – muntre.

7 resknäpp – färdknäpp, sup; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 min – här: den.

9 naturmenniskan – den primitiva, av kulturen opåverkade människan.

10 löje – leende.

11 som Jehu – i rasande fart; efter Jehu, kung av Israel, som enligt Gamla Testamentet for fram med stridsvagn i vild fart (1 Kon. 16 och 19; 2 Kon. 9); SAOB har detta belägg av Topelius.

12 ämbaren – ämbar; formen ämbare, plur. ämbaren vanlig i finländsk svenska.

13 Aldrig så kan jag förglömma […] ämbaren i hufvudet. – Efter »Sanfärdig Berättelse om Klubbe Krijget som skedde uthi Österbottnen på åhr 1596», Handlingar rörande Klubbekriget, utg. Edward Grönblad 1843, s. 6 f. Topelius hade recenserat verket i Helsingfors Tidningar 16–20/3 1844.

14 bilan – yxan med bred, rundad egglinje, använd bl.a. vid avrättningar.

15 arge skalkar – stora skurkar; SAOB har detta belägg av Topelius.

16 uppspetad – uppspärrad.

17 Peder Gumses gård? […] sköten J till måls på honom med pilar – Efter »Sanfärdig Berättelse om Klubbe Krijget som skedde uthi Österbottnen på åhr 1596», Handlingar rörande Klubbekriget 1843, s. 5.

18 sällen – unge mannen; även om våldsam person.

19 såstång – bärstång för större kärl (såar), lång nog att kunna bäras på axlarna av två personer.

3. Söderländskan i norden.

Några mil söderom Wasa, inemot 63:dje latitudsgraden, gör finska kusten, som härtills gått rakt i söder och norr, en märkelig bugt åt nordost. Det stora blåa Bottenhafvet följer samma sträckning, smalnar ett ögonblick i Qvarken, vidgar sig åter och lutar sin höga hjessa mot Finlands bröst. Friare än annorstädes brusar mot dessa kuster den från Ishafvet kommande nordanvinden, tränges ihop mellan Qvarkens stränder och jagar dess vågor med förfärande vildhet mot klipporna. Midt i detta stormiga haf ligga Gaddens kala klipphällar med deras varnande båk och deras långt utskjutande ref. När fjällvinden skakar sina vingar öfver dessa farliga skär, då ve det fartyg, som icke med säkert styre och lätt brassade1 segel vågar sig genom den trånga passagen vid Understen2 – dess ofärd är viss. Men midt i sommaren, när vinden kantrar mot solen från sunnan öfver ostkant kompassen uppåt, då händer det sällsama, att en lindrig nordan är den skönaste, mest kärkomna vind och bebådar långvarig klarhet med vackert väder. Då flyga många hundrade segel från kusterna utåt Qvarkens öar och grund, att utlägga sina sköten3 för flyttande stimm af ströming4, och det oroliga brusande hafvet jollrar likt en älskande mor med sina döttrar, de grönskande öarna, som hvila vid dess barm.

Med undantag af Åland, är ingen nejd af Finlands vida kuster så rik på en blomstrande skärgård, som Qvarken och dess närmaste östra strand. Otaliga öar och holmar, af hvilka de största äro Wallgrund och Björkö, ligga här kringstänkta, likt droppar af grönska i det vida blå, och bilda en egen församling, Replot kapell, bestående af idel skär och bebodd af idel fiskare. Så talrika äro dessa ögrupper, så oändeligt omvexlande äro sunden, så labyrinthiskt krökta farlederna, att i en af dessa grupper, Michelsöarne med deras flera hundrade små holmar, en fremmande seglare, inkommen dit, icke mera finner vägen ut, derest5 icke en infödd lots ledsagar hans kosa. Trettio kryssare vore otillräckliga att här förhindra lurendrejeri6; det gifves endast ett medel att förekomma denna kusternas arfsynd, och detta medel, en lindrig tulltaxa med få förbud, har Finland de sednare åren med framgång och till sin stora fördel försökt7.

Vid samma tid som föregående kapitel beskrifva, således i medlet af Augusti år 1632, klöfvos Bottniska vikens böljor af kungliga svenska örlogsbriggen Maria Eleonora, destinerad från Stockholm till Wasa, för att öfverföra de i Österbotten utskrifna rekryter till tyska kriget. Det var en klar och vacker sommarmorgon. Öfver det vida hafvets fjärdar spelade denna obeskrifliga glans, som har någonting på engång så stort och så intagande skönt. Ett oändeligt snöfält belyst af vårsolen kan täfla dermed i prakt, men snön är stillheten och döden, den glimmande vågen är rörelse och lif. Ett haf i hvila och glans, det är storheten klädd i behagets löjen, det är en slumrande jätte som drömmer om strålar och blommor. Stilla höjes och sänkes hans barm, då gungar plankan under din fot, och du bäfvar icke; han kunde uppsluka dig i sin afgrund, men han breder i saktmod sin silfvermatta under din köl, och han, den starke, bär dig, bräckliga rö, som ett barn på sina armar.

Det var strax efter solens uppgång. Ombord på briggen rådde sjölifvets enformiga tystnad under morgonvakten, när ingen fara förestår. En del af besättningen sof ännu under däck, blott sekundchefen8 insvept i en jacka af holländsk fris9, promenerade af och an på akterdäck, styrmannen stod orörlig vid rodret, utkiken i märsen10 blickade ljudlös framåt, och här och der på fördäcket syntes en matros, än fastsurrande en tågända, än lappande sina stöflar, än bärande ved till kabysen, än rengörande kanonerna, som skulle salutera Korsholm vid inloppet. Nutidens afmätta disciplin på ett krigsskepp var då nästan okänd; der funnos hvarken uniformer eller hvisselpipor eller hela detta system af signaler och kommando, som nu är så långt drifvet. En örlogsman11 skilde sig från en kofferdiman12 genom föga annat, än storleken, bestyckningen, vapnen samt befälets och besättningens talrikhet. När man erinrar sig, att då ännu fanns hvarken bränvin eller kaffe ombord till tröst mot morgonkylan – af Holländarne hade man redan lärt sig att använda en och annan buss tobak för detta ändamål – så finner man lätt, att sjölifvet ombord på briggen Maria Eleonora föga liknade det på en af nutidens örlogsbriggar.

Vid den grönmålade relingen af akterdäcket stodo tvenne qvinnliga gestalter insvepta i vida reshufvor af svart ylle. Den ena af dessa passagerare var liten till vexten, visade under hufvan ett gammalt skrynkligt ansigte med ett par plirande gråa ögon och hade ytterst väl ombonat sig i en tjock stoppad kofta af nürnberger filt13. Den andra gestalten var lång, rak och smärt samt bar en tätt åtsittande kapott14 af svart sammet fodrad med hermeliner. Lutad mot relingen, betraktade hon dystert tankfull den förbiilande vågen och briggens glimmande kölvatten; hennes drag kunde man ej urskilja från däcket, men lyckades man uppfånga hennes bild ur den speglande vågen, så varseblef man ett bildskönt blekt ansigte, genomblixtradt af tvenne svarta ögon, hvilka i glans öfverträffade sjelfva den strålande vågspegeln.

– Heliga Maria, utropade den gamla qvinnan pratsamt uppå en starkt prononcerad plattyska15 – när skall detta eländet taga slut, som helgonen pålagt oss för våra synders skull? Säg, lilla fröken, i hvilken trakt af verlden äro vi nu? Det förekommer mig, som vore det ett helt år, sedan vi seglade från Stralsund, och sedan vi lemnade det kätterska Stockholm, har jag ej mer hållit räkning på dagarna. Hvar morgon när jag står upp, läser jag sju ave’n och sju pater noster16, såsom den vördige fader Hieronymus lärde oss till beskärm för spökelser och ond trolldomsmakt. Man kan ju ej veta, om icke verlden här tar slut, när vi kommit så långt från den heliga rättrogna kyrkans område och kristna menniskor. Detta hafvet har ingen ända – o det afskyvärda hafvet! Då prisar jag Mainfloden, som så fredligt flöt utanför vårt lilla tornfönster i Würtzburg. Säg, lilla fröken, månne icke derborta vid himlens rand är jordens ände och vi segla med fulla segel rakt in i skärselden?

Den långa smärta flickan i sammetskapotten syntes icke lyssna på den munviga duennans utgjutelser. Den mörka glänsande blicken under de långa svarta ögonhåren17 hvilade svärmiskt på hafsytan, liksom för att i dess böljor läsa uttydningen af hjertats drömmar. Och när stundom en lång kullrig dyning af fordna stormar hvälfde fram under de små vågornas lek och briggen sakta krängde, så att relingen närmades vattenytan och spegelbilden i hafvet närmade sig flickan ombord, då for öfver de sköna bleka dragen ett löje på engång af vemod och stolthet, och hennes läppar rörde sig nästan ohörbart till att förtro hennes innersta tankar åt vågen:

– Det är blott det stora och majestätiska i lifvet som förtjenar att älskas!

Derefter tillade hon, hänförd af denna tanke:

– Hvarföre skulle jag ej älska en stor man!

Och hon hviskade dessa ord med en hängifvenhet utan gräns. Men strax derpå for en rysning genom hennes smärta lemmar, en mörk blixt sköt fram ur den tindrande emaljen af hennes svarta ögon, och hon yttrade nästan darrande:

– Det är blott det stora och majestätiska i lifvet som förtjenar att hatas! ...

– Hvarför skulle jag ej hata ...?

Hon utsade icke meningen. Hon böjde sitt hufvud mot relingen, blixten i hennes öga försvann, och i dess ställe kom en fuktig tår. Två mot hvarandra fiendtliga andar kämpade om denna glödande själ. Den ena sade till henne: älska! Den andra sade till henne: hata! Och hennes hjerta förblödde under den fruktansvärda kampen mellan engeln och demonen, som sletos om hennes själ.

Det är öfverflödigt att nämna hvad läsaren säkert redan gissat, att den smärta flickan ombord på briggen Maria Eleonora icke var någon annan än fröken Regina von Emmeritz, den sköna svärmarinnan, som ville i Frankfurt am Main omvända konung Gustaf Adolf till katholska läran. Konungen, som kände menniskohjertat, hade icke utan skäl ansett denna fanatiska flicka i stånd till allt, om hon framgent lemnades ett rof för jesuiternes inflytanden. Han hade derföre, icke af en hämd, som var främmande för hans stora själ, men af ädelt menskligt deltagande för en ung riktbegåfvad natur, beslutat för en tid bortskicka henne till ett fjerran land, der hon ej mera kunde nås af mörka munkars ingifvelser. Läsaren erinrar sig att konungen uttalade denna sin afsigt redan den märkvärdiga natten efter Frankfurter borgarenes fest; och fram på sommaren skickades fröken Regina öfver Stralsund och Stockholm till den gamla stränga fru Märtha Ulfsparre uppå Korsholm. Han anade icke, den ädle konungen, att den demoniska makt, ur hvars klor han ville rädda sin sköna fånge, följde henne ända till Finlands aflägsna strand. Ty fröken Regina hade frihet att till ledsagarinna välja den af sina tjenarinnor, till hvilken hon hade det mesta förtroendet, och hon valde icke den gladlynta blonda Kätchen, hennes goda genius18, som bortskickades till sin hemort i Bayern, utan den gamla Dorthe, hennes amma, som, hemligt besoldad19 af jesuiterne, redan länge närt fanatismens glöd i den unga flickans själ. Så stod dock den arma öfvergifna värnlöst prisgifven åt den mörka makt, som alltsedan tidigaste barndom snärjt med sina fruktansvärda läror hennes rika känsliga hjerta. Och mot denna makt hade hon blott att ställa en enda, men en mäktig känsla, hennes beundran, hennes svärmiska kärlek för den store Gustaf Adolf, hvilken hon älskade och hatade på samma gång, – hvilken hon varit i stånd att döda och för hvilken hon dock velat sjelf gå i döden.

Den kloka Dorthe syntes ana sin frökens tankar, lutade sig framåt, plirade med sina små ögon, och sade med den förtroliga ton, som en tjenarinna i hennes ställning så lätt antager: – Aj aj ... står det så till? Komma de nu åter fram, de syndiga tankarna på kättarekungen och allt hans anhang? Jo, jo, djefvulen är slug, han vet hvad han gör. När han vill fånga en liten lättfärdig flicka af den vanliga sorten, så skickar han för hennes ögon en ung rödblommig sprätt med långa sirliga lockar och ett kavalieriskt utseende. Men när han vill snärja en stackars öfvergifven flicka med stora stolta tankar och ädel håg, då kläder han sig i gestalten af en präktig segerherre, som vinner borgar och fältslag, och litet bryr sig det arma barnet om att den ståtlige segraren är en afsvuren fiende till hennes kyrka och tro samt reder bådas förderf ...

Regina vände sina fuktigt glänsande ögon bort från hafvet och såg ett ögonblick med obeskriflig tvekan på sin gamla rådgifvarinna. – Säg, sade hon nästan häftigt, – är det möjligt att vara på engång en engel af ädelmod och ett odjur af elakhet? Är det möjligt att på engång vara den störste och den förhatligaste bland menniskor?

Regina såg åter utåt hafvet. Morgonens fridfulla lugn låg öfver de glimmande fjärdarna och manade hjertats stormar till ro. Den unga flickan teg.

Dorthe fortfor: – Af deras frukt skall man känna de onda. Tänk, kära fröken, hvad ondt har icke den gudlöse konungen gjort vår kyrka och oss? Han har slagit många tusen af våra krigare, han har plundrat våra kloster och borgar, han har utdrifvit våra nunnor och helige fäder från deras gudliga boningar, och den fromme pater Hieronymus har hans folk, de kätterske Finnarne, förskräckligt misshandlat. Oss har han drifvit bort i landsflykt till verldens ända ...

Åter såg Regina bort mot öarna och fjärdarna i deras hulda morgonklarhet. När den mörka demonen hviskade hatet i hennes öra, syntes henne den strålande naturen predika idel kärlek. På hennes läppar sväfvade redan den hänförande tanken: hvad gör det, om han slagit tusende, om han utdrifvit munkar och nunnor, om han jagat oss sjelfva i landsflykt, hvad gör allt detta, om han är stor som menniska och handlar efter sin tros ingifvelse! Men hon teg af fruktan, hon vågade icke bryta med hela sitt förgångna lif. Hon uppfattade20 i stället ett af Dorthes ord, likasom för att bortleda det åskmoln af hat och förbannelse, som med sin mörka dimma kringsvepte hennes hjerta midt i denna lugna kärleksfulla tafla af ett haf i sommarmorgonens friska glans.

– Vet du väl, Dorthe, sade hon, – att Finnarne, som du hatar, bo vid kusten af detta haf. Ser du derborta strimman af landet långt i öster? Det är Finland. Jag har ännu icke sett dess strand, och likväl kan jag ej afsky ett land, som sköljes af ett så herrligt haf. Jag kan icke tänka mig att onda menniskor kunna vexa upp vid hjertat af en sådan natur.

– Alla helgon beskydde oss! utropade den gamla, i det hennes magra hand i hast gjorde korstecknet. – Är detta Finland? Sankt Patrik21 bevare oss från att någonsin sätta vår fot på dess fördömda kust! Kära fröken, ni har då aldrig hört hvad man berättar om detta land och dess hedniska folk? Der råder en evig natt, der smälter aldrig snön, der ligga de vilda djuren och de ännu vildare menniskorna syskonsäng i hålor och klyftor. I skogen är det så tjockt af troll och vättar22, att när man ropar en af dem vid namn, strax krypa hundrade otyg fram undan löf och grenar. Och inbördes förtrolla menniskorna hvarandra med allehanda ondt, så att när någon bär hat till en annan, förvandlar han sin ovän i ulfvaskepelse, och hvart ord de tala får lif, så att när de vilja göra en båt eller en yxa, säga de det, och strax hafva de hvad de säga.

– En vacker målning är det du gör, sade Regina, leende för första gången på länge, ty hafvets friskhet verkade godt på hennes drömmande själ. – Lyckligt är visst det land, der man skapar sig allt hvad man önskar med blott ett ord. Är jag hungrig och önskar en skön frukt, så säger jag: persika och genast har jag persikan. Törstar jag, så säger jag: källa! och strax sorlar en källa vid min fot. Har jag sorg i mitt hjerta, så säger jag: hopp! och hoppet återvänder. Och längtar jag efter en älskad vän, så nämner jag hans namn, och han står vid min sida. Ett herrligt land vore Finland, om det är sådant du föreställer dig. Bodde vi också med vilddjuren i en grop af den eviga snön, så skulle vi se på hvarandra och säga: fädernesland! Och i samma stund skulle vi sitta hand i hand vid stranden af Main under lindens skugga, der vi ofta sutto när jag var barn, och vår hembygds näktergalar skulle sjunga för oss, som fordom, sina ljufva driller.

Dorthe vände sig förtretad bort. Briggen styrde nu inomskärs, sköt med sakta fart förbi de yttersta klipporna, af hvilka många, som nu stå högt öfver vattenytan, den tiden ännu sköljdes af den salta vågen. – Hvad heter det långa skogbevuxna landet till venster? frågade Regina den nära stående rorkarlen.

– Vargö23, svarade mannen entonigt.

– Nu hör ni det sjelf, kära fröken, utropade Dorthe. – Vargö! Det är det första namn vi möta på Finlands kust, och det visar oss hvad vi ha att vänta.

Briggen vände nu åt norr, gick mellan Långskär och Sundom landet, fällde åter af mot öster, passerade Brändö, gick obehindrad öfver det grund, som nu från dessa vatten utestänger större fartyg, in i Wasa dåförtiden ypperliga hamn och saluterade med 16 kanonskott Korsholms vallar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 brassade – av verbet ’brassa’ (sjöterm): att vrida en tvärgående rå och det därvid fästa seglet i vågrät riktning för att justera seglets vinkel mot vinden.

2 Några mil söderom Wasa, […] passagen vid Understen – Beskrivningen finns i nästan samma ordalag i Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, s. 247).

3 sköten – skötar: finmaskiga, större fisknät; formen förekom i finländsk svenska.

4 ströming – formvariant av strömming.

5 derest – ifall.

6 lurendrejeri – smuggling.

7 en lindrig tulltaxa […] Finland de sednare åren med framgång […] försökt – Syftar förmodligen på tullreformen 1842 som gav senaten rätt att justera tullarna för att i allt högre grad göra Finland till ett eget tullområde. Till följd av tullreformen steg storfurstendömets skatteinkomster (Max Engman, Språkfrågan 2016, s. 47).

8 sekundchefen – sekonden på ett örlogsfartyg, d.v.s. fartygschefens närmaste man; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 fris – grovt långhårigt ylletyg.

10 märsen – plattformen på segelfartyg nära toppen av en undermast.

11 En örlogsman – ett örlogsfartyg.

12 en kofferdiman – ett handelsfartyg.

13 filt – här: ylletyg.

14 kapott – här: kappa.

15 uppå en starkt prononcerad plattyska – med kraftigt plattyskt uttal; plattyska – eller lågtyska: variant av tyska som användes i den norra delen av det tyska språkområdet; när högtyskan blev gängse tal- och skriftspråk i offentliga sammanhang från mitten av 1400-talet blev lågtyskan dialekt och andraspråk.

16 läser jag sju ave’n och sju pater noster – läser jag bönerna »Ave Maria» och »Fader vår» sju gånger.

17 ögonhåren – ögonfransarna.

18 genius – (skydds)ande.

19 besoldad – lejd, köpt.

20 uppfattade – upptog.

21 Sankt Patrik – Irlands apostel och skyddshelgon, levde på 400-talet.

22 vättar – främst nordisk benämning på övernaturliga väsen.

23 Vargö – Bergö från 1830.

4. Bonden, borgaren och soldaten.

När den rike Aron Bertila satte sig i sin präktiga kärra, för att på en dag inresa till Wasa, beslöts, såsom en underpant på den återställda vänskapen mellan far och dotter, att Meri skulle taga plats vid hans sida, för att i staden inköpa ströming, humla och vissa kryddor, såsom ingefära och kanel, hvilka redan då begynte att synas i förmögnare bondestugor. Både far och dotter hade med denna resa sina egna afsigter; men ingendera ville tillstå för den andra, att det egentligen var nyheter från Tyskland som båda sökte. Larsson hade undertiden i uppdrag att ha den vanliga tillsynen öfver arbetet hemma.

Det var just vid denna tid Gustaf Adolf och Wallenstein stodo mot hvarandra vid Nürnberg. Soldater behöfdes mer än någonsin, och Oxenstjerna skref från Sachsen bref på bref, för att påskynda ankomsten af nya förstärkningar. Oaktadt man således befann sig i brådaste skördetiden, gjorde kriget, som ock hade sin brådaste skördetid, att en mängd af det utskrifna unga manskapet från kringliggande socknar strömmade till Wasa, för att derifrån öfverskeppas till Stockholm och så vidare mot Wallensteins hotande skaror i Tyskland. Den tiden var exercisen långtifrån så invecklad och konstmessig som nu; att stå behjelpligt i ledet, att vid första kommando rusa rakt på fienden, att skjuta säkert – som Österbottningarne på förhand lärt sig af skjälskyttet1 – och att hugga friskt uppå, det var hufvudsaken. Och sålunda kan man begripa, att mången af dessa bondegossar, nyss tagne från plogen, ännu hunno tids nog fram, för att med ära stupa vid sin konungs sida på slagfältet vid Lützen.

Wasa stad var blott tjugu år gammal2 och mycket mindre till omfång än nu, icke blott för dess ungdom, utan ock emedan Korsholms ägor, som tillhörde kronan, hindrade allt utvidgande åt södra sidan. Kring gamla Mustasaari kyrka, ungefär långs norra sträckningen af nuvarande Köpmans- och Stora lång-gatorna*, höjde sig några trånga rader af nybyggda rödmålade envånings hus med sex eller åtta obetydliga handelsbodar. Vid hamnen stodo magasiner, och trakten deromkring var uppfylld af fiskares och sjömäns kojor i spridda grupper, ty reguliera stadsplaner med raka gator ansågos af sextonhundratalets byggmästare temligen öfverflödiga, och ju trängre man byggde husen tillsamman, desto tryggare ansåg man sig under en orolig tid. En köping, som Wasa då var, betraktade sig som en gemensam familj, och, såsom ersättning för sina egna boningars obetydlighet, blickade stadsborna med ett slags stolthet på de höga grönskande vallarna af Korsholm närmast i söder.

Den länge trodda och af Messenius bekräftade sägnen, att Korsholm skulle blifvit byggdt af Birger Jarl och erhållit sitt namn af ett stort trädkors, hvilket der varit upprest både som symbol, segertecken och asyl, grundar sig på den lika gamla traditionen, att den berömde jarlen vid sitt tåg till Finland landstigit just på denna kust. Sednare undersökningar ha dragit denna sägen och med detsamma Korsholms upphof i tvifvel; men visst är, att fästet är mycket gammalt, ja så gammalt, att man föga mins det annorlunda än som qvarlefva af något äldre. Det har veterligen aldrig bjudit någon fiende spetsen, dess läge gjorde det utan betydelse för Finlands försvar, och sedan Uleå och Kajana borgar blifvit uppförde kort före vår berättelses tid, upphörde man alldeles att betrakta Korsholm som militärisk position. Dess egentliga bestämmelse var numera dels att tjena till residens för höfdingen öfver Norrlanden, dels att herbergera andre kronans tjenstemän, tjena som fängelse och, jemte dess s. k. ladugård, gifva en nätt sportel4 till höfdingens underhåll. Dåvarande ståthållaren öfver Norrlanden, Tygmästaren Johan Månsson Ulfsparre till Tisenhult, som just vid denna tid efterträddes af öfverste Ernst Creutz till Sarvelax, bodde endast tidtals uppå Korsholm; dock säger vår berättelse, att hans sjuttioåriga moder, fru Märtha, med sträng hand förde regementet5 öfver både slott och ladugård under hans frånvaro.

Mellan bönder och borgare i de nya städerna rådde den tiden en onaturlig och för båda parterna skadlig rivalitet, uppkommen af regeringens bemödanden att till städernas förmån undertrycka landthandeln och på ett besynnerligt småaktigt vis reglementera varuutbytet. Derföre, när den gamle mäktige bondechefen med sin dotter åkte in genom landttullen6 på Lillkyro sidan, hände väl att en och annan af stadsborna åt den välbekante mannen nickade en helsning för hans rikedoms skull; men de mera högdragna bland köpmännen, som fruktade Bertilas personliga inflytande hos konungen, sågo honom med föga blida ögon och gåfvo sin harm luft i speord, nog högljudda, för att komma till den gamle mannens öron. – Der, sade de, – kommer Storkyro bondekungen, och Wasa har icke tänkt på någon äreport! Han håller sig för god att tröska i rian, han tänker gifva sig in i knekthopen och bli på fläcken generalissimus! Akten er, se bara huru onådig han ser ut, det pörtmajestätet! Får han råda, så gräftar han upp7 Wasa till kyttland8!

Hos den hetsige gamle Bertila var vreden sällan långt borta, men han dolde sin harm och pådref hästen, för att snart komma till den sjömansenka, der han vanligen hade sitt qvarter i staden. Han hade likväl ej kommit långt på nuvarande Köpmansgatan, som äfven nu i vår tid ej är af de bredaste, men då var ytterst smal, innan vägen stängdes af en hop druckne rekryter, som i en nära belägen ölstuga invigt det nya kamratskapet och stärkt sig till den förestående långa resan. Ett par underofficerare hade sällat sig till hopen såsom dess sjelfskrifne anförare och stormade med ett tappert »ur vägen bonde!» emot den ankommande. Bertila, retad nyss förut och ur stånd att tygla sin vrede, besvarade tillropet med ett temligen omildt piskslag, som afslog talarens prydliga bredskärmade hatt med den deri uppfästade örnfjädern.

Härmed var fejden gifven. Den slagne störtade mot kärran, och hela skaran följde honom. – Jaså, min gubbe, utropade den förolämpade krigaren, som var ingen annan än den muntre sergeanten Bengt Kristerson, hvilken Bertila så snöpligt affärdat i Storkyro – nu ha vi dig här mellan skål och vägg9, nu skall jag tacka dig för ditt goda napptag i går. Gen rum, gossar, gubben är min, den lutfisken vill jag ensam fjälla.

Bertila var för gammal, att vidare pröfva lyckan i handkraft och såg sig om efter reträtt. Från kärran, som stadnat tätt vid en bodtrappa, hoppade han, väpnad med pisken, ned uppå trappan och gaf dervid hästen en snärt, så att denne med kärran och dottren banade sig väg genom den vikande skaran och galopperade gatan fram. Men om Bertila ämnat söka en tillflykt i boden, blef han bedragen, ty midtför hans ögon stängdes dörren af dess ogine10 ägare. Den gamle kämpen såg flykten stängd, ställde sig raklång med ryggen mot boddörren och hotade med sin långa piske de anfallande.

– Låt oss tröska den högfärdige Storkyrobon! skrek en ung Laihelapojke, som under den enda vecka han burit musköten väl hunnit glömma sitt bondenamn, men icke sitt bondespråk.

– Bättre karl var far din, Matts Hindrikson, sade Bertila föraktligt. – I stället att skräfla mot eget folk, hjelpte han oss som en ärlig bonde att klappa ryttarnes kyller hos Peder Gumse fordomdags.

– Hören J gossar? ropade en af underofficerarne; – den hunden skryter af att ha gifvit tappre soldater stryk.

– Vi låta ej kujonera11 oss!

– Bonden skall dansa efter vår piske!

– Och inte vi efter hans.

Och fem eller sex af de ifrigaste, som sjelfve nyss hade burit bondejackan, störtade fram för att neddraga Bertila från bodtrappan. Den gamle hade varit förlorad, om icke hans motståndare sen i går, den muntre sergeanten, kastat sig mellan honom och de angripande. – Halt, gossar! ropade Bengt Kristerson med dundrande stämma. – Hvad d–n tänken J på? Ären J ärlige krigsbussar12? Sen J icke att gubben är sjuttio år, och ändå gån J sex mot en! Blitz-donner-kreutz-Pappenheim (sergeanten hade på ort och ställe lärt denna mustiga svordom, som aldrig förfelade sin kraftiga verkan) – är det krigsmanna sed? Hvad menen J att kungen skulle säga derom? Ur vägen, bussar, gubben är min, jag ensam har rättighet att byka hans tvätt. Ni skulle ha sett huru han lyfte mig i går som en lappad vant och kastade mig utför trapporna. Det var ett karlatag, och nu skall det liqvideras.

Raskhet och ädelmod förfela sällan sitt intryck. De närmast stående gåfvo villigt rum. Sergeanten steg fram till trappan. Bertila hade kunnat nå honom med pisken, men slog icke. Han kände sitt folk.

– Vet du hvad det vill säga, bonde, utropade sergeanten med en myndighet, som skulle ha anstått sjelfva general Stålhandske – vet du hvad det vill säga, att kasta konglig majestäts och kronans krigsfolk utför trapporna? Vet du hvad det vill säga, att slå hatten af den evangeliska trons försvarare och den stormäktige romerske kejsarens besegrare, som med egen hand vunnit fjorton slagtningar och rännt värjan igenom sexton eller sjutton lefvande fältmarskalkar? Vet du det, bonde, hvad? Om jag vore i ditt ställe ...

– Om jag vore i kongl. majestäts och kronans krigsfolks ställe, svarade Bertila kallblodigt, – skulle jag respektera en ärlig man i hans hus och en gubbe på hans ålderdom. Och om jag vore Bengt Kristerson, och om jag än hade besegrat romerska kejsaren och rännt värjan igenom sjutton lefvande fältmarskalkar, så skulle jag ändå icke förglömma att Bengt Kristersons fader, Krister Nilsson, var bonde i Limingo och stupade på Ilmola is som en ärlig stridsman mot Flemingens tyranni.

Sergeanten syntes ett ögonblick förbluffad. Derefter trädde han sin motståndare på lifvet och sade med grym uppsyn: – Vet du väl, bonde, att jag kunde spetsa dig på den här! Och dervid utdrog han till hälften ur slidan sin förfärligt långa plit13. Bertila betraktade honom kallt med korslagda armar.

– Är du ej rädd, gubbe? återtog romerska rikets besegrare, synbarligen dekontenanserad14 af bondens fasta hållning.

Bertila kände sitt öfvertag. – När har du sett en ärlig Finne rädd? sade den gamle nästan småleende.

Sergeanten var ingen elak karl. Han kände sig i hast mycket böjd för ädelmod, hans bistra min förbyttes till den framfusigt jovialiska uppsyn, som klädde honom så väl. – Veten J, gossar, sade han med en blick på kamraterne, – den der gamla oxen har både horn och klöfvar. Han hade kunnat bli något i verlden, om han kommit bland kavalierer. I går, när de voro femton mot en – ty det bör ni veta, gossar, att alla fjorton drängarna hjelptes åt att lyfta mig på krabatens rygg, och märken hade de efter det allihop – ja jag säger att i går hade jag bultat gubben brun och blå, om det ej varit i fruntimmerssällskap, ty töserna sutto med till bords. Men i dag äro vi femton mot en – och så menar jag att vi låta farsgubben löpa.

– Han är rik som belsebub, skreko några af sällskapet; – han skall bestå en tunna öl.

Bertila drog upp en liten pung af läder, framtog några af Carl IX:s silfvermynt och kastade dem föraktligt i hopen. Detta retade soldaterne ånyo, flera armar höjdes, stormen hotade att ånyo brista lös, då i hast hela skaran satte af att springa åt hamnen. Man hörde en kanonad; det var briggen Maria Eleonora, som saluterade Korsholm.

Fotnoter till detta avsnitt

* Icke mera nuvarande. När denna fältskärns berättelse antecknades, stod det gamla Wasa ännu. Ett halft år sednare gick deröfver förödelsens styggelse.3

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 skjälskyttet – sälskyttet.

2 Wasa stad var blott tjugu år gammal – Karl IX grundade staden 1606 med namnet Mustasaari. När stadens privilegier förnyades och utökades 1611 ändrades namnet till Vasa.

3 När denna fältskärns berättelse […] förödelsens styggelse. – Berättelsen »Svärdet och Plogen» gick som följetong i Helsingfors Tidningar 28/1–17/3 1852, d.v.s. ungefär ett halvt år innan Vasa nästan helt förstördes vid en brand den 3 augusti 1852.

4 sportel – biinkomst.

5 säger vår berättelse, att […] fru Märtha, […] förde regementet – Topelius markerar här subtilt att han tagit sig en frihet i relation till de historiska förhållandena: den historiska Märta Ulfsparre dog redan 1601.

6 landttullen – här: tullporten, där tullpersonalen uppbar landtullen, d.v.s. avgiften på varor som infördes i städer för (torg)försäljning.

7 gräftar […] upp – hackar upp med gräfta, flåhackar; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 kyttland – den odlingsmark som man får genom att kytta (finlandism): en form av svedjebruk där en del av den upphackade ytjordens vegetation bränns; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 mellan skål och vägg – i förtrolig samvaro.

10 ogine – ohjälpsamma.

11 kujonera – hunsa.

12 krigsbussar – soldater, krigare.

13 plit – huggvärja.

14 dekontenanserad – handfallen.

5. Fröken Regina kommer till Korsholm.

Allt hvad lif och fötter hade i Wasa strömmade ned till hamnen, för att fägna sig åt den ovanliga anblicken af ett krigsskepp. Fem eller sexhundrade menniskor betäckte stränderna, rodde ut i båtar, klefvo i mästerna1 af hamnens jakter, eller ock på magasinstaken, för att bättre se. Tvåhundrade rekryter betraktade med blandad nyfikenhet, fruktan och stolthet det fartyg som, måhända för alltid, skulle bortföra dem från deras fädernesland. Och bakom dem stod en hop af deras mödrar, systrar och hjertanskära, utgjutande strida tårar vid tanken på den nära förestående skilsmessan.

Tygmästaren Ulfsparre var borta i Sverige. Hans närmaste man, fogden Peder Thun, jemte krigsbefälet, mottog de ankommande, rekryterne bildade haj2 och chefen på Maria Eleonora bjöd fröken Regina artigt armen, för att ledsaga henne till Korsholm. Men i detta ögonblick kände den stolta flickan att hon var fånge. Hon afslog officerarens arm och gick ensam med furstlig hållning, åtföljd af sin gamla tjenarinna, genom rekryternas leder och den gapande folkhopen. En så ovanlig syn försatte det lilla Wasa i en gruflig nyfikenhet. I ögonblicket uppkommo och spridde sig de sällsammaste rykten om hennes person. Hon vore, sade några, en prinsessa af Österrike, kejsarens dotter, tillfångatagen under kriget och skickad hit i säkerhet. Andra påstodo sig i henne igenkänna drottning Maria Eleonora; men hvad skulle hon på Korsholm?

– Det skall jag säga er, hviskade med vigtig min en kannstöpande3 borgare. – Hon har sammansvurit sig med sina tyska landsmän mot konungen och riket, och derföre spärras hon in på det aflägsna trygga Korsholm.

– Det är icke sannt, genmälde en annan, som af hemkommande soldater fått någon dunkel aning om anslagen mot konungens lif. – Det är, tillade han med skygg röst, likasom fruktade han att höras af föremålet för hans berättelse – det är en nunna från Wälskland4, tingad5 af jesuiterne att förgöra konungen. Sex gånger har hon gifvit honom dödande gift, och sex gånger har han i drömmen blifvit varnad att dricka. När hon sjunde gången räckte honom den förgiftade bägaren, drog konungen sitt svärd och tvang henne att dricka sitt eget gift.

– Men huru kan hon då vara lifslefvande här? anmärkte mycket oskyldigt en bedagad fru.

– Lifslefvande? upprepade berättaren, utan att tappa concepterna6. – Ja det kommer an på. Sådana varelser kunna förställa sig till den grad, att ... ja ja, kommen J ihåg Holländaren i fjol, som åt smält bly? Jag säger ingenting jag, men se bara, den svarthåriga nunnan är ju blek som ett lik.

– Har hon gifvit kungen förgift7? utropade en darrande qvinnoröst tätt invid. Det var Meri, som med återhållen andedrägt uppfångade hvarje ord.

– Hvad är det för prat! genmälde en skeppare med uppsyn af att veta mer än alla andra. – När jag i våras var i Stralsund, såg jag de der ögonen, som man ej fort kan förglömma. Flickan fördes då till Stockholm, och en af vakten berättade mig hela saken. Hon är en spansk hexa, som sålt sig åt hin håle emot att i sju års tid få vara den yppersta skönhet på jorden. Se bara på henne; märken J att hin håle hållit ord? Men akten er, i de der ögonen är någonting mörkt som bränner och förtrollar. När hon då blef så vacker som J sen, begaf hon sig till svenska lägret och gaf konungen en kärleksdryck, så att han hvarken hörde eller såg någon annan än henne i sju veckors tid. Det tyckte hans generaler vara synd och skam, efter fienden låg hårdt uppå, och så togo de henne hemligen en natt och skickade henne hit, för att sitta de sju skönhetsåren till ända uppå Korsholm.

– Har konungen älskat henne? frågade Meri bäfvande.

– Det må jag veta, svarade sjömannen barskt.

– Har hon också älskat konungen?

– Nej det ges då inte nyfiknare folk än qvinnfolk. Hur topptusan vill du att jag skall ha reda på det? Hin håle är slugare än andra menniskor, det är säkert. Hon har gifvit konungen en kopparring ...

– Med sju ringar innanför hvarandra och tre bokstäfver graverade på klacken8?

– Hvad tusan, du vet det ju redan? Om klacken har jag ej hört, men väl om de sju ringarna ...

Meri andades djupt. – Han bär den ännu! sade hon tyst med en hemlig fröjd. Meri var vidskeplig som hela hennes samtid. Det föll henne icke in att tvifla på möjligheten af hexor, förtrollningar och kärleksdrycker, men denna främmande mörka flicka, som älskade konungen och var af honom älskad tillbaka ... kunde hon icke vara oskyldig till de gräsliga saker man om henne berättade? Den arma förgätna fattades af ett häftigt begär att närma sig detta hemlighetsfulla väsende, som stått den store konungen så nära. Ögonblicken voro dyrbara; om få timmar måste hon återvända till Storkyro. Hon fattade mod och följde främlingarne till Korsholm.

Det gamla residenset innanför vallarna var, oaktadt sin leende utsigt, mera dystert än praktfullt. Täta ombyten af ståthållare, som endast tidtals bodde på stället, hade gifvit det två våningar höga stenhuset med dess sidoflyglar för arrestanterne9 ett tungt och förfallet utseende. Hela byggnaden liknade mera ett fängelse, än en mäktig höfdings slott. Denna dysterhet ökades af dess nuvarande invånare, den stränga fru Märtha med hennes gamla pigor, några invalider och skäggige fångknektar. Hade konung Gustaf Adolf erinrat sig ställets beskaffenhet, hade han sannolikt icke sändt sin unga fånge till en så nedslående boning.

Fru Märtha var beredd på sin unga gäst, hvilken man för henne beskrifvit såsom en farlig och förderfvad ung person, för hvars list ingen bom var nog hård, ingen mur nog tjock. Hon hade derföre åt fröken Regina och hennes tjenarinna låtit inreda en liten mörk kammare innanför slottsfruns egen sängkammare och föresatte sig att som en Argus bevaka den vilda flickans minsta rörelse. Fru Märtha var i botten en rättskaffens hederlig fru, men en amper och styfsint gumma af gamla sorten, som uppfostrat alla sina barn med riset och aldrig ansåg dem vexa från tillbörlig tuktan. Det föll henne icke in, att en ensam värnlös och öfvergifven flicka långt bort i ett främmande land behöft en tröstande hand, en moderlig vänskap; fru Märtha ansåg, att agan borde tämja ett bortskämdt barn, och sedan, så trodde hon, vore det tid att tänka på ett mildare handlingssätt.

När fröken Regina, van vid hafvets frihet, trädde öfver denna dystra bonings tröskel, for genom hennes smärta lemmar en ofrivillig rysning. Denna känsla förmildrades icke, när hon på trappan möttes af den gamla frun i snäft åtsittande linnemössa och en lång mörk yllekofta.

Det är möjligt att fröken Reginas böjning på hufvudet var något stel och hela hennes hållning något stolt, när hon helsade den gamla fru Märtha på slottstrappan. Men fru Märtha lät sig icke deraf förskräcka. Hon tog den unga flickan i båda händerna, skakade dem bastant och nickade en helsning ungefär midtemellan välkommen och vet hut. Derefter mönstrade hon sin gäst från topp till tå, och resultaterna af mönstringen kommo i halfhöga ord öfver hennes läppar: – Vext som en prinsessa ... skadar inte; svart i ögonen som en tatterska10 ... skadar inte; hvit i hullet som en mjölkbunke ... skadar inte; högfärdig ... aj aj, det var illa ... det bli vi två om, min söta vän.

Regina gjorde otåligt en min att gå vidare. Men fru Märtha var ej den som släppte sitt tag. – Vänta en smul, min söta, sade den stränga frun, i det hon sökte att hopsamla det lilla förråd af tyska ord hon möjligen kunde finna i sitt minnes skräpgömmor. – Sakta kommer man långa vägar.11 Den som träder öfver min tröskel får icke vara ett hufvud högre än dörrposten. Bättre att buga i unga dagar än krypa i äldre. Så der ... så helsar en ungdom den som äldre och klokare är ... Och innan fröken Regina det anade, hade den gamla armstarka frun lagt sin högra hand på hennes nacke, sin venstra mot hennes medja12 och med en hastig tryckning tvungit sin stolta gäst att buga så djupt man billigt13 kunde begära.

Fröken Reginas bleka kind betäcktes af en rodnad så röd som aftonskyn, när det stundar storm. Högre och stoltare än någonsin reste sig flickans smärta gestalt, och hennes mörka ögon sköto en blixt, som likväl ej skrämde fru Märtha. Regina teg, men gamla Dorthe fann sig utan tvifvel befogad att på sin herskarinnas vägnar gifva fru Märtha en lektion i höflighet, ty hon tog till orda med sin lifliga sydländska gestikulation, trädde två steg högre på trappan och skrek utom sig af vrede: – Eländiga finska trollpacka, hur vågar du behandla så nesligt en ädelboren fröken! Vet du väl, usla fångvakterska, hvem du har den äran att mottaga i ditt hus? Du vet det inte? Så skall jag säga dig det. Detta är den högborna durchlauchtiga14 fröken Regina von Emmeritz, född furstinna till Emmeritz, Hohenlohe och Saalfeld, grefvinna till Wertheim och Bischoffshöhe, arftagarinna till Dettelsbach och Kissingen. Hennes fader var den durchlauchtigste fursten af Emmeritz, som ägde flera slott, än du, trasiga trollpacka, äger kojor i din stad; hennes moder var prinsessa af Würtemberg, beslägtad med kurfurstliga Bayerska huset, och hennes ännu lefvande morbroder, högvördigste glorärevördigste furstbiskopen af Würtzburg, är herre till Marienburg och staden Würtzburg med underliggande länder. Du trotsar uppå att din kättarekonung tagit vårt land och stad och tagit oss sjelf till fånga, men den dag skall komma, när Sanct Georg och den heliga jungfrun stiga ned att förgöra eder, J hedningar, och derest du kröker ett hår på vårt hufvud, skola vi jemna detta slott med jorden och utrota dig, eländiga hexa, och hela din stad ...

Det är sannolikt att gamla Dorthes vältalighet ännu ej på långt när tagit slut, derest icke fru Märtha gifvit sina tjenare en vink, hvarefter desse utan omständigheter togo den gamla och bortförde henne oaktadt allt hennes motstånd, till ett af de små rummen i nedersta våningen, der hon lemnades åt sig sjelf att vidare öfvertänka sin frökens aristokratiska slägtregister. Men fru Märtha tog den bestörta Regina halft tvungen, halft godvilligt under armen och förde henne15 till det bestämda rummet innanför hennes eget, med utsigt öfver staden. Här lemnade henne tillsvidare den stränga frun, likväl ej utan att hon i dörren ännu fann lämpligt att tillägga följande förmaningar: – Jag skall säga min vän, att lyda är bättre än gråta; den fågel, som sjunger för tidigt på morgonen, är innan qvällen i hökens gap. Seden skall man ta der man kommer. Klockan är nu sju på aftonen. Klockan åtta bärs qvällsvarden in, klockan 9 lägger du dig, klockan 4 står du opp, och kan du ej karda eller spinna, skall jag gifva dig linnesöm, så att tiden ej blir dig lång. Derefter få vi talas vid, och när din piga förstår att hålla munnen, får du henne åter. Rolig godnatt16; glöm ej att läsa din aftonbön; en psalmbok ligger på nattduksbordet.

Med dessa ord stängde fru Märtha dörren, och fröken Regina befann sig allena. Ensam, fången, långt bort i ett främmande land, värnlös lemnad till pris åt en hård fångvakterska ... dessa tankar voro icke de gladaste. Fröken Regina föll på sina knän och bad till helgonen, icke den kätterska psalmbokens böner, men efter det radband af rubiner, som hennes morbroder biskopen gifvit henne fordom till faddergåfva. Hvad bad hon? Det veta blott himmelen och de mörka murarna af Korsholm, men ett deltagande hjerta kan ana hennes bön. Hon bad om de heligas bistånd, om trons seger och kättarnes utrotande; hon bad äfven att helgonen måtte omvända konung Gustaf Adolfs sinne till den allena saliggörande kyrkan, att han, en annan Saul, måtte blifva en annan Paulus17. Sist bad hon äfven om frihet och försvar ... och timmarna gingo, hennes qvällsvard bars in, och hon märkte det icke.

Fröken Regina såg ut genom det lilla fönstret. Der låg ett landskap i aftonsolens guld, en stilla vik med sin förgyllda vattenspegel; det var icke det yppigt grönskande Franken med dess drufvor, som just nu mognade; det var icke den brusande Main, och staden derborta var icke det rika Würtzburg med sina rader af kloster och höga tornspiror. Det var det arma bleka Finland och en vik af dess haf; det var det börjande lilla Wasa med dess gamla kyrka Mustasaari, den äldsta i Österbotten; man kunde tydligt se solen blänka uppå de små spetsiga fönstren med målade rutor sedan katholska tiden, och det förekom Regina, som såge hon förklarade helgons blickar skåda ut från detta deras fordna tempel. Och var icke sjelfva den nedgående solens öga i denna stund en sådan helgonablick, som med saligt lugn såg ned öfver verldens strid! Allt var så stilla, så försonande mildt – aftonens glans, landskapets täcka grönska, de nyss afmejade åkerfälten med deras rader af skylar, de små röda husen med deras glimmande rutor – allt manade till andakt och frid.

Då hörde fröken Regina på afstånd en mild melankolisk sång, enkel och konstlös, men liksom sjungen ur naturens eget hjerta, en ensam qväll, vid en sjunkande sol, på stranden af ett hvilande haf, när alla ljufva minnen vakna i ett längtande bröst. I början lyssnade hon ej derpå, men sången kom närmare ... än skymdes den af en kojas vägg, än af en grupp af slokande björkar, än hördes den åter fri, hög och klar, och slutligen kunde man urskilja orden ...

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 mästerna – masterna; pluralisformen förekom i Finland.

2 haj – antingen enkel rad eller två jämnlöpande rader av personer på en plats där en högt uppsatt person skall passera.

3 kannstöpande – ovederhäftig; kannstöpa: uttala sig osakkunnigt om politik eller allmänna angelägenheter.

4 Wälskland – här ett obestämt Sydeuropa, Frankrike eller Italien.

5 tingad – vidtalad.

6 tappa concepterna – förlora fattningen.

7 förgift – gift.

8 klacken – den upphöjda avsatsen (på ringen); SAOB har detta belägg av Topelius.

9 arrestanterne – fångarna.

10 tatterska – ursprungligen tatariska, använt nedsättande om kvinna av icke bofast befolkning, t.ex. romer.

11 Sakta kommer man långa vägar. – I svenskan i Finland förekommande ordspråk (Finlands svenska folkdiktning III. Ordstäv, utg. Väinö Solstrand, 1923, s. 130, även Många krokar i långdansen. Finlandssvenska ordspråk och talesätt, utg. Carola Ekrem, 2017, s. 307).

12 medja – midja.

13 billigt – rimligt.

14 durchlauchtiga – avlett av ty. durchlaucht: höghet.

15 fru Märtha tog […] halft tvungen, halft godvilligt […] förde henne – Formuleringen är lika i alla textvittnen; förmodligen avses: »fru Märtha tog den bestörta Regina under armen och förde henne halft tvungen, halft godvilligt».

16 Rolig godnatt – uttryck som anger en tillönskan om rofull, god sömn; SAOB har detta belägg av Topelius.

17 en annan Saul, måtte blifva en annan Paulus – Anspelar på talesättet »av Saulus blev en Paulus», att bli omvänd till det bättre, om juden Saulus som förföljer de kristna och blir omvänd när Jesus uppenbarar sig för honom (Apg. 9).

6. Söderns och nordens kärlek.

När den ensama rösten nalkades, kunde man efterhand urskilja orden. Det var ett mildt hjerta, som sjöng i ojemna, men innerliga visor sina sorger och sin längtan vid hafvets strand, i glansen af en skön augustiqväll långt borta i nordanländerna.

Och solen hon skiner öfver verldenes rund

Allt öfver många haf och land;

Och månen han går i den sena aftonstund

Allt upp öfver himmelens rand.

Men aldrig så skiner den klara solen mer

På den arma förglömdas ro,

Och aldrig så skådar den blida månen ner

På den stolte riddarens tro.

Ty vännen, den enda som jag hade kär,

Bor långt i den glimmande borg;

Han går i sin glans, han lemnar mig här

Allena med all min sorg.

Han äger hundra vänner, och jag har blott en;

Han äger slott och städer och land;

Jag strör mina perlor i aftonens sken,

Jag sjunger för vikar och strand.

Och fågelen han flyger långt bort till sunnanfjäll,

Till käraste vännens slott;

Der sitter han i trädet och sjunger en qväll,

Som jag, om min ensliga lott.

Det hör den stolte riddaren; vid lilla fågelns sång

Förunderligt hans hjerta slår;

Och förr än någon vet, så har qvällen gått sin gång,

Som kärlekens fröjd förgår ...

Ju mera fröken Regina lyssnade på dessa enkla toner, som för henne voro på en gång så främmande och dock, för deras innerliga vemod, så väl bekanta, desto mera rördes hon af en saknad, som så nära liknade hennes egen. Hon greps af längtan att andas den friska aftonens luft; det lilla fönstret motstod länge hennes försök att öppna, men all fru Märthas försigtighet hade ej kunnat förekomma, att hakarna voro af rost nästan förtärda och slutligen gåfvo efter för den unga flickans upprepade försök. Blott två eller tre timmar hade hon varit en gäst i detta fängelse, och likväl andades hon qvällens doft som en lifstidsfånge andas frihetens luft. Hennes hjerta vidgades, hennes öga fick åter sin eld, hennes tankar återtogo sin svärmiska hänförelse, och hon sjöng, väl sakta, för att ej höras af sin fångvakterska, dock klart och melodiöst en sång, som blott svagt kan återgifvas med följande ord:

Fast hårdt jag pliktar,

För dig jag biktar,

O helga jungfru, hvad hjertat diktar.

Jag älskar äran,

Min själs begäran

Är blott att dö utan blek förfäran.

Bland jordens kungar

Min älskling ljungar

Sin blixt, som Herren sin åska slungar,

Stor när han trotsar,

Stor när han krossar,

Och allrastörst när han mildt förlossar.

Dock allt jag glömmer, –

Om du det dömer,

Jag hämdens dolk i hans hjerta gömmer.

O helga klara

Guds moder, spara,

Den ädles bröst för så dödlig fara!

Låt honom svära

Din kyrkas lära,

Då vill ej mer jag af dig begära.

Maria, skona

Hans lif, hans krona!

Låt mig med lifvet hans brott försona!

Den ensama gestalten, som sjungit den första visan, närmade sig småningom tätt under slottsmuren; det var en qvinna af folket, blek, med fordom vackra drag af en intagande godhet. Utan tvifvel sökte hon att uppfånga den främmande flickans sång, men det lyckades henne ej, för tonernas dämpade ljud och för språkets obekanta klang. Hon satte sig då på en sten ett stycke utanför muren och riktade oafvändt sin milda blick mot fången i slottsfönstret. Regina åter fästade på henne sina mörka genomträngande ögon; man skulle trott att båda fullkomligt förstått hvarandra, ty sångens språk behöfver intet annat lexikon än hjertat. Eller sade dem båda en aning, den sjuttonåriga och den trettiosexåriga, att de båda älskade samme man, att båda sjöngo sin skeppsbrutna kärlek på en fjerran strand, men på ett så oändligt olika sätt.

Uppe i norden äro sommarnätterna klara alltintill början af Augusti, då ett lätt genomskinligt flor begynner att efter solens nedgång utbreda sig öfver strand och vikar. I medlet af Augusti, der man nu befann sig, har detta flor redan tätnat och beslöjar med en mild och mjuk skugga sommarens löf och lunder. Stiger då månen upp öfver denna verld af försvinnande grönska, så finnes i hela naturen intet mera vemodigt skönt, än en sådan augustiqväll, när ögat, vant vid tre månaders oafbruten dag, fasar tillbaka för mörkret och likväl ser detta mörker i sin allraljufvaste skepnad, lik en mild sorg genomstrålad af en himmelsk glans. Detta intryck kommer åter hvart år, om man än lefde i århundraden; det är ljus och mörker som strida på samma gång om verlden och om menniskohjertat.

De båda ensliga sångerskorna erforo makten af detta intryck; de sutto båda stumma, orörliga, stilla betraktande hvarandra i den tilltagande skymningen; ingen sade ett ord, och likväl förstodo de båda hvarandras hjertans tankar.

Då uppstod plötsligt den bleka qvinnan derute och syntes, vänd mot staden, lyssna på ljud, som störde qvällens heliga frid.

Fröken Regina följde uppmärksamt den okändas rörelser och lutade sig ut genom fönstret, för att bättre se. Aftonen var tyst och lugn, blott i fjerran hördes ett årtag i sjön eller den melankoliska uthållande tonen af en vallherdes horn. Denna tystnad, ökad af det ovanliga i det första mörkret på höstsidan, hade något heligt och vördnadsbjudande. Desto sällsamare var det aflägsna gny, som från stadssidan afbröt densamma. Det var icke hafvets brus, eller forsens dån, eller sprakandet af en aflägsen skogseld, ehuru det liknade något af allt detta. Det var snarare sorlet af en ursinnig folkhop, på engång intagen af raseriet och nöden ... och strax derpå syntes ett eldsken långt bort åt stadens norra del.

Med vindens hastighet ilade den ensama gestalten utanför muren bort åt det håll der faran hotade ... Vi vilja för ett ögonblick gå henne der i förväg.

Ankomsten af örlogsbriggen, som var bestämd att bortföra rekryterne, hade försatt dessa i en spänning, ökad af sorgen, stoltheten och ölet. De hade med sitt underbefäl i spetsen trängt sig kring ölkrogarna, och i denna tid, när soldaten betydde allt, nödgades man ofta se genom fingrarne med hans sjelfsvåld, för att hålla honom vid godt lynne. Öfverbefälet låtsade således icke märka, att tvåhundrade unga män med Österbottningens stridslystna sinne berusade sig ända till öfvermått, och det är möjligt, att denna politik i ett sådant ögonblick varit den rätta, derest icke en särskild och för lugnet vådlig tillfällighet hade bragt de engång lössläppta passionerna i full låga.

Den tappre sergeanten Bengt Kristerson hade icke försummat detta tillfälle att göra sig sjelf all möjlig rättvisa. Han hade, intagen af den höga tanken om sin värdighet, uppklifvit på ett bord och grundligen bevisat sina nye stridsbröder 1:mo)1 att det egentligen varit han som eröfrat Tyskland; 2:do)2 att han långt för detta skulle jagat kejsar Ferdinand lifslefvande i Donaufloden, derest icke denne stått i förbund med djefvulen och förhexat hela svenska armén samt kungen sjelf i främsta rummet; 3:tio)3 att Bengt om natten efter Frankfurter borgarnes bal stått på vakt utanför kungens sängkammare och tydligen sett belsebub i en ung flickas gestalt der anställa ett förskräckligt oväsende samt 4:to)4 – och till denna slutsats kom sergeanten helt naturligt under ögonblickets inspiration – att hela rikets och verldens ve och väl berodde uppå trollpackan, som nu sutte fängslad inom Korsholms murar.

– Man skall få se att den svarthåriga hexan bringar pesten i staden, inföll betänkligt en Malaxbo med lurfvig uppsyn och hvitt hår.

– Den varulfven!

– Den konungamörderskan!

– Skola vi tåla att hon sitter i fred och ro och förgör både kung och land med sina trollskott? utropade en försupen tingsskrifvare, som sällat sig till sällskapet.

– Låt oss byka henne i sjön! skrek en Nerpesbo.

– Låt oss klubba henne på fläcken! skrek en Lappobo med örnnäsa och mörka buskiga ögonbryn.

– Och ger man henne icke i våra händer, så tända vi eld på Korsholm och bränna ugglan och boet på engång, inföll en vildsint Laihelabo.

– Bättre är det, än att riket förgås, anmärkte en gravitetisk5 skjälskytt från Replot.

– Bränder6 hit! skrek en Wöråbo.

– Till Korsholm! sorlade hela skaran.7 Och upphetsad, som vanligen händer, af sina egna ord, störtade massan fram till den stora öppna spisen i stugan, ryckande åt sig så många brinnande bränder der funnos. Men olyckan ville att en stor mängd lin var upphängdt i knippen på stugans väggar. En af rekryterne svängde i ruset sin brand för högt, linet tog eld, det starka luftdraget från dörren blåste derpå, och om få ögonblick stod krogstugan i full låga. Alla som derinne voro störtade ut. Ingen hann uppfatta rätta tillgången. – Det är trollskott! skreko somliga. – Det skola vi betala hexan på Korsholm! ropade andra. Och hela den rasande hopen skyndade i fullt språng mot det gamla slottet.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 1:mo) – pro primo: (lat.) för det första.

2 2:do) – pro secundo: (lat.) för det andra.

3 3:tio) – pro tertio: (lat.) för det tredje.

4 4:to) – pro quarto: (lat.) för det fjärde.

5 gravitetisk – överdrivet allvarlig.

6 Bränder – brinnande eller halvt förbrunna vedträn.

7 – Man skall få se […] sorlade hela skaran. – Jfr liknande scen med uppretad mobb i Hertiginnan af Finland (ZTS V, s. 135 f.) och på flera ställen längre fram i Fältskärns berättelser.

7. Korsholms belägring.

Knappt hade Meri – ty den ensliga sångerskan var ingen annan än hon – förstått den vilda hopens afsigt, innan hon med vindens hastighet ilade på genvägar tillbaka till Korsholm. Vid augustimånskenet, som gjöt sitt silfver öfver nejden, kunde hon tydligt urskilja i fönstret Reginas mörka lockar, hvilka svartare än natten aftecknade sig mot rummet innanföre, likt en skugga i sjelfva skuggan. Och under dessa lockar glimmade tvenne ögon, drömlika, djupa, likt stjernans skimmer i den svarta spegeln af en nattlig sjö. Orden dogo på den arma Meris läppar, alla sällsama rykten stego som spöken upp för hennes inbillning. Hon, som satt så ensam deruppe i fönstrets täta skugga, var hon icke ändå till slut en söderländernas hexa, en förvandlad trollpacka, gråtande öfver sitt öde att nödgas inom dessa murar förlefva sina sju skönhets år och derefter åter blifva hvad hon varit, ett ohyggligt vidunder, hälften qvinna och hälften orm?

Meri stod som förstenad vid murens fot.

Men allt närmare hördes den vilda skarans sorl, redan såg man skenet af bränderna nalkas slottet. Då bemannade sig den vidskepliga landtqvinnan och höjde sin röst jemnt så att den kunde höras till fönstret. – Fly, ers nåd, sade hon snabbt på svenska, – fly, en stor fara hotar er, soldaterne äro vilda och galna, man säger att ni velat mörda kungen, och man begär ert lif.

Regina såg den bleka hamnen i månskenet, och äfven för hennes inbillning uppstego alla de sägner hon hört om detta trolldomens land. Hon hade under tio månaders vistelse bland Svenskarne i någon mån lärt sig förstå deras språk; hon fattade icke genast den andras mening, men ett enda ord var tillräckligt att fästa hela hennes uppmärksamhet. – Kungen? upprepade hon på bruten svenska. – Hvem är du och hvad har du att säga mig om den store Gustaf Adolf?

– Försumma ej ett ögonblick, ers nåd, fortfor Meri, utan att lyssna på Reginas fråga. – De äro redan vid porten, och fru Märtha med sina sex knektar skall ej förmå skydda er mot två hundrade. Fort! – kommer ni ej ut genom dörren, så bind tillsamman lakan och dukar och hissa er ned genom fönstret; jag skall emottaga er.

Regina begynte nu fatta att en fara förestod, men långt ifrån att förskräckas deraf, hörde hon det med ett hemligt nöje. Hon var ju en martyr för sin tro, bortslungad till detta vilda land för sitt nit att vilja omvända kyrkans mäktigaste fiende. Nu kom måhända den stund, när helgonen unnat henne martyrkronan, dyrt förvärfvad med sjelfva lifvet. Hvarföre skulle hon fly en ära sådan hon nyss förut besjungit? Var det icke den onde frestaren sjelf, som i den bleka qvinnans gestalt ville locka henne från en oförgänglig gloria? Och Regina svarade: Et dixit diabolus: da te praecipitem ex hoc loco, nam scriptum est: angelis suis mandavit de te, ut te tueantur, ne ullo modo laedaris*. Vid dessa ord framträdde månen förbi hörnet af muren och kastade sitt melankoliska sken på den sköna flickans anlete. Hennes kinder glödde, hennes ögon brunno af en svärmisk glans. Meri betraktade henne full af förundran och rädsla ... och åter for det genom hennes föreställning, att det aldrig stod rätt till med en varelse af så besynnerlig blick och så främmande ljud på läpparna. En obeskriflig förfäran fattade henne, och hon flydde, utan att veta hvarföre, bort i månskenet tillbaka till staden.

Emellertid hörde Regina allt upp i sin kammare sorlet från slottsgården. Den druckna hopen hade hejdats af en väl tillbommad port och stod larmande utanföre, under hotelse att icke lemna sten på sten af hela slottet, derest man icke genast till dem utlemnade trollpackan. Men fru Märtha, nyss väckt ur sin söta sömn, var icke den som lät skrämma sig. Hon hade varit med vid mer än en belägring i sina unga dagar och förstod som en klok kommendant, att en fästning icke faller för stora ord. Den som vinner tid vinner allt, tänkte fru Märtha, och hon lät derföre underhandla om kapitulation, med begäran att veta hvad de stormande egentligen ville och hvarföre de ville det. Undertiden framsöktes ett halft dussin rostiga musköter, hvarmed slottets invalider beväpnades; de sex fångknektarne utrustades med klubbor och pikar; sjelfva pigorna fingo ordres att gripa till såstängerna, hvarmed under klubbekriget mer än en af Flemingens ryttare fått sin bane. Så utrustad, tyckte sig fru Märtha med fog kunna afbryta alla underhandlingar, trädde derföre i egen person fram till insidan af porten och begynte en skurlexa2, som innehöll ord och inga visor. – J ursinniga lymlar; skrek den tappra frun med mera kraftiga, än just fina ordalag, – måtte hin håle taga er, så många J ären, försupna öltrattar! Packen eder på ögonblicket er väg, eller, så sannt jag heter Märtha Ulfsparre, skolen J få smaka mäster Hans på ryggen, J erkebestar, fyllebultar, ärelöse skälmar och nattskojare!

Mäster Hans var nemligen en ansenlig karbas af flätad rotting, som sällan lemnade fru Märthas hand och för hvars eftertryckliga moraler alla slottets innevånare hyste en djup respekt. Men vare sig nu att den stojande hopen icke kände mäster Hans’ förträffliga egenskaper, eller att fru Märthas ord under larmet hördes blott af de närmast stående, skaran fortfor att tränga på under höga rop, och den bastanta furuporten knakade i sina fogningar. – Ut med trollpackan! skreko de vildaste, och några af dem hade redan begynt kasta bränder mot porten i mening att antända den.

Fru Märtha hade på vallen tvenne klunsiga3 kanoner från Gustaf den I:s tid, höken och dufvan kallade. Deras oskyldiga bestämmelse hade redan länge varit den att besvara inkommande fartygs salut samt vid högtidliga tillfällen, såsom namnsdagar och kungliga förmälningar, med ljudelig stämma tolka den allmänna pligtskyldiga förnöjelsen. Nu låg visserligen vallen utanför slottets dåvarande enda befästning, det höga planket af furu med jerntaggar uppå, och kanonerna voro följaktligen lättare åtkomliga för fienden, än för de belägrade sjelfva. Men fru Märtha räknade ganska riktigt ut, att en kanonad från vallen både skulle imponera på fienden och tjena som nödskott, för att hitkalla undsättning från örlogsbriggen och staden. Hon lät derföre tvenne af knektarne under skydd af natten smyga dit ut, ladda höken och dufvan samt strax efter skottens affyrande – med löst krut, förstås – i största hast retirera till slottet igen.

Verkan häraf var ögonblicklig. Larmet och skriket tystnade plötsligt, och fru Märtha lät icke tillfället gå sig ur händerna. – Hören J tjufpack – skrek hon, uppklifven på en stege, så att hennes hvita nattmössa syntes i månskenet en half aln öfver porten – derest J icke på fläcken packen eder bort från kunglig majestäts och kronans slott, skall jag låta mina kanoner skjuta er sönder och samman som kålstjelkar, J skräflande fyllesvin! Veten J väl att arga hundar få rifvet skinn4, och den kyckling som sticker sin hals i räfvens gap får se sig om hvar hufvudet sitter5. Jag skall låta hugga er i stycken, ert rackarfölje6, fortfor fru Märtha allt mera uppretad – jag skall hacka er till mäsk och kasta er för ...

Olyckligtvis fick den tappra kommendantskan icke fullborda sin hjeltemodiga harang. En af hopen derute hade funnit på marken en rutten rofva och slungade den med sådan skicklighet emot den i månskenet glänsande hvita nattmössan, att fru Märtha, träffad midt i pannan, var nödsakad retirera och för första gången i sitt lif icke fick tala till punkt. Bland hopen uppstod nu ett outsläckligt skratt, och med detsamma hade fru Märthas anseende lidit en ohjelplig afbräck7. Allt mera öfvermodig stormade fienden emot porten, gångjernen bågnade, plankorna svigtade, slutligen instörtade ena porthalfvan med ett förfärligt dån, och hela skaran af de belägrande inrusade med ens uppå slottets inre gård.

Nu hade man kunnat hålla tre mot ett, att fru Märtha blifvit tvungen att kapitulera. Men nej, hon drog sig flinkt med hela sin styrka i det inre af slottet, tillbommade ingången och placerade sina skyttar i fönsterna med hotelse att nedskjuta den förste som gjorde ett försök att intränga. Så resolveradt8 mod hade vid hvilket annat tillfälle som helst icke förfelat sin effekt, men den larmande hopen i sitt öfvermod hvarken hörde eller såg. De främste begynte att med en funnen jernstör gifva den bommade dörren stöt på stöt ....

Då uppstod bland de yttersta förvirring och rop ... de mellerste vände sig om och sågo genom den instörtade porten, så långt man kunde se i det ovissa månskenet, hela vägen fylld med hufvud vid hufvud och musköt vid musköt. Det var som hade en armé vuxit upp ur jorden, för att i grund förgöra fridsförstörarne. Var det kanhända alla de blodlösa skuggor af Korsholms längesedan afdöde kämpar, hvilka rest sig ur grafven, för att hämna det våld man begått mot det gamla fästet?

För att förklara den oväntade syn, som nu framtedde sig för den stormande hopens blickar, måste man erinra sig, att en stor del af kringliggande traktens allmoge strömmat till staden, för att blifva vittnen till rekryternes aftåg. Det bör också nämnas, att Storkyro bondekungen qvarstadnat öfver natten i staden, förmodligen i hemlig väntan att af briggen Maria Eleonoras besättning få höra nytt från Bertel. Soldatkrogens brand och den larmande hopens tåg mot Korsholm hade satt hela Wasa i rörelse, och när Meri i fullt språng anlände, besvärjande sin far att rädda den fångna fröken, fann hon villiga öron öfverallt. Österbottningen är fort slagfärdig9, och när bönderne erforo den oförrätt, som nyss förut blifvit tillfogad Bertila, deras ypperste man, vaknade hos dem den gamla förbittringen mot soldaterne. De glömde, att många af deras egne söner och bröder nyss iklädt sig rekrytjackan10, de kunde omöjligt försumma en så ypperlig anledning att, både i mensklighetens namn och till försvar för kronans slott, gifva knektarne stryk. De tågade alltså med Bertila i spetsen, vidpass hundrade man starke, till slottets undsättning, och hvad man i månskenet kunde taga för pikar eller musköter, var föga annat än i hast tillgripne stänger och gärdsgårdsstörar, det vanliga vapnet i större bataljer på denna ort.

Såsnart knektarne märkte sig vara anfallne utifrån, sökte de dölja sin förvirring med höga rop och hotelser. Ovisse om fiendens styrka, började redan somlige af dem tänka på en kinkig reträtt öfver det jerntaggade planket; andra trodde sig hafva att skaffa med en hel armé af spöken, ditkallade genom den främmande trollpackans besvärjelser, hvilket syntes äfven den modigaste hemskt och obehagligt. Desse togos snart ur sin villfarelse genom de välbekanta ljuden af Malaks svenska och Lillkyro finska, hvilka rimligtvis kunde anses komma från menskliga och icke spökande läppar. I det ögonblick den yttre fienden med sin massa tillspärrade porten, uppstod, likasom genom öfverenskommelse, en tystnad å båda sidor, hvarunder man kunde urskilja en röst från slottsfönsterna och en annan från yttre vallen, båda talande på engång.

– Har jag icke sagt eder det, skrek fru Märtha tappert ur fönstret, – har jag icke sagt eder, fyllebultar, tjufstrykare, sju gånger skall man tänka, innan man sticker näsan mellan viggen11 och trädet, och har svansen kommit i räfsaxen, är intet annat råd än bita den af. En stor mun behöfver en bred rygg12, och hållen nu sjelfva tillgodo med att betala fiolerna! Och dermed drog sig fru Märtha tillbaka, sannolikt af fruktan för en ny påhelsning af ruttna rofvor.

Den andra rösten från vallen var en gubbes ännu kraftfulla stämma, som tillropade soldaterne: – Viljen I sträcka gevär och utlemna edra anförare, så få de öfriga fritt aftåg. Hvarom icke, så skall det blifva en dans, hvars make Korsholm ännu icke sett, och vi skola nog sörja för att stråkarna hartsas13.

– Må alla gastar anamma dig, bondlymmel! svarade från gården en röst, på hvilken man tydligen kunde igenkänna den lustige sergeanten Bengt Kristerson. – Hade jag dig mellan mina näfvar, jag skulle, blitz-donner-kreutz-Pappenheim, lära dig att bjuda ärliga soldater en feg kapitulation. Framåt, gossar, låt oss rensa porten och jaga det packet tillbaka till deras grötgrytor!

Lyckligtvis var ingen af soldaterne beväpnad med eldgevär och ganska få med sidovapen, emedan rekryterne ännu icke erhållit sådana. De fleste hade, utom sina slocknade eldbränder och några sönderbrutna körredskaper, endast vedträn, ryckta i hast från en på gården stående vedtraf. Sålunda utrustad, stormade skaran mot porten.

Vid första sammandrabbningen mottogos soldaterne med så kraftigt haglande rapp af gärdsgårdsstörarne, att mången med blodigt hufvud drog sig tillbaka. Men innan kort blef trängseln i porten så stark, att ingen arm kunde höjas, intet rapp gifvas, och nu uppstod mellan de främsta ett ursinnigt brottande, medan de yttersta från båda sidor trängde på och slutligen sammanpressade de främste så tätt, att ingen kunde röra arm eller fot och man hvart ögonblick kunde vänta att klämmas till döds. Här sågos jernarmar förgäfves söka att kullkasta sin fiende, breda skullror förgäfves söka att bana sig en väg genom den hopklämda massan. Slutligen blef tryckningen inifrån så stark, att böndernes främsta leder sprängdes eller kullstörtades och vidpass hälften af knektarne bröt sig en väg utåt den friare planen utanför vallen, medan den öfriga hälften, ånyo inspärrad, måste qvarblifva på slottsgården.

Nu först begynte en formlig batalj. Man slogs med störar och vedträn, med piskor och knytnäfvar. Här haglade månget hugg, som bättre användts på Isolanis kroater; här utfördes mången rask bedrift, som bättre passat på Tysklands slagfält. Soldaternes styrka, ehuru till antalet öfverlägsen, var af porten delad i tvenne från hvarandra afskurna korpser14 och råkade snart på underbalans. En del af dem, och det var de yngste rekryterne, togo till flykten och skingrade sig bortåt staden; andra blefvo öfvermannade och illa uppklappade, andra åter, och det var de krigsvane gamle soldaterne, retirerade till vallen, för att hafva ryggen fri, och försvarade sig der med ursinnig tapperhet. Segern syntes nu afgjordt luta åt böndernes sida, då striden åter tog ny fart derigenom att besättningen vid porten, som för striden utom vallarna förglömde fienden inom dem, af de instängde knektarne öfverrumplades och desse rusade ut, sina kamrater till hjelp. Desse fingo nu luft och angrepo i sin tur bönderne med ökadt raseri; slagsmålet invecklades allt mera, segern blef allt ovissare, båda partierna hade nederlag att hämna, och bådas förbittring vexte i samma mån som bådas styrka å ömse sidor åter blef jemnare.

Och öfver denna tafla af larm och stoj, af klagan, segerrop, hotelser och vild inbördes fejd, sken den silfverklara augustimånen, lik ett himmelskt öga ned uppå jordens sjelfförskyllda ångest och nöd. Alla vikar strålade i månskenet; i trädens löf och i det fuktiga gräset glimmade millioner daggdroppar likt perlor i högsommarens gröna skrud. Hela naturen andades ett obeskrifligt lugn; en mild svalka från det stora blanka hafvet i vester drog sakta fram öfver kustbygderna, på afstånd hördes dyningens enformiga sorl mot stränderna, och aftonens stjernor blickade tysta och tindrande ned i de dunkla vattenspeglarna.

När gården befanns tom, vågade sig fru Märtha och hennes fångknektar åter ut, för att på närmare håll åskåda striden vid vallarna. Den tappra frun fann sig utan tvifvel befogad att ånyo på sitt sätt deltaga i fejden, ty man hörde henne ljudeligen ropa till bönderne: – rätt så gossar, trumma friskt på, låten käppen spela; mången har dansat efter sämre fioler. – Och till soldaterne skrek hon: – sliten med helsa, mina barn, hållen till godo litet qvällsvard, Korsholm bjuder hvad huset förmår. Varen tillfreds, er trollpacka är i godt förvar, Korsholm har goda reglar och bomar, också för er, skojare!

Men likasom ett nyckfullt öde velat beslå den hederliga frun med osanning och bringa all hennes försigtighet på skam, såg man i samma ögonblick en hög och svart qvinlig gestalt på höjden af vallen afteckna sig mot den månljusa natthimmeln.

Fru Märtha kände orden af häpnad förstelna på hennes läppar, när hon i gestalten igenkände sin väl förvarade fånge. Huru fröken Regina kommit ut genom lästa15 dörrar och slutna fönster, var för den goda frun en så obegriplig gåta, att hon i ögonblicket smittades af den vidskepliga tron på den främmande flickans förbund med mörkrets makter. Hon förglömde alldeles alla anstalter att gripa flyktingen och väntade ingenting mindre, än att se stora svarta vingar vexa ut på gestaltens skullror och att se denna i skepnad af en ofantlig korp höja sig emot det stjernströdda himlahvalfvet. Läsaren åter kan lättare finna en naturlig förklaring. Stridens gny och de båda kanonskotten hade nått ända upp till Reginas ensliga kammare. Hvarje stund väntade hon att blifva gripen af bödlar och släpad till en säker död, och så herrlig syntes henne lotten att dö för sin tro, att hennes otålighet i högsta grad stegrades, när gnyet dernere fortfor, men ännu efter en timmas förlopp ingen mensklig fot hördes närma sig hennes dörr. Slutligen rann i hennes svärmiska själ den tanken, att mörkrets furste afundades hennes sköna lott och att striden dernere var af honom tillställd, för att i stället för en glorrik16 död bereda henne ett tynande lif i fängelset utan vinning och utan fröjd. Hon erinrade sig den sjungande qvinnans råd att genom sammanbundna lakan och dukar nedhissa sig genom det öppna fönstret; snabbt fattade hon sitt beslut och stod några minuter derefter i alla de stridandes åsyn på vallen.

Allteftersom desse varseblefvo den höga gestalten deruppe i månskenet, grepos de af samma vidskepliga förfäran, hvilken nyss hade förlamat fru Märthas qvicka tunga. Striden afstadnade efterhand af sig sjelf och fortfor blott på de aflägsnaste punkterna; vän och fiende syntes fattade af en gemensam fasa, och närmast kring vallen uppstod en tystnad så djup, att man kunde i fjerran höra hafvets dåfva sorl mot kiselstränderna.

Och fröken Regina talade med en röst så hög och klar, att den, om icke hennes svenska varit så bruten, ganska väl kunnat förstås af alla de kringstående. – J Belials17 barn, sade hon med en stämma, hvars i början lindriga darrning snart öfvergick till fasthet och lugn – J folk af den kätterska tron, hvi dröjen J att taga mitt lif? Här står jag, utan vapen, utan något menskligt beskydd, med den höga himmelen öfver mig och jorden och hafvet vid mina fötter, och säger till eder: Eder Luther var en falsk profet; det finnes ingen salighet, utom i den rättrogna allmänneliga katholska kyrkan. Derföre omvänder18 eder till den heliga jungfrun och alla helgon samt bekännen påfven vara Christi ståthållare, såsom han visserligen19 är, att J mån från edra hufvuden afvända Sankt Görans20 svärd, som redan är höjdt att förkrossa eder. Men mig kunnen J döda, till att besegla min tros sannfärdighet; här står jag, hvi dröjen J? Mitt lif är i edert våld.

Det var fröken Reginas lycka, att hennes tal icke förstods af dem, till hvilka det var ställdt. Ty så stark var lutherdomens makt i denna glödande tid, när riken och menniskor för denna lära uppoffrade välfärd och lif, att äfven den ringaste och okunnigaste var uppfylld af brinnande nit och ett blindt hat till påfven och hans anhängare, – om hvilket allt våra barska, men kärnfriska gamla psalmböcker ännu i dag bära tydligt vittne. Hade denna folkmassa, vare sig bönder eller soldater, hört Regina upphöja påfven och förklara Luther för en falsk profet, så hade den ofelbart i sitt raseri slitit henne i stycken. Nu deremot susade flickans ord likt okända ljud genom deras öron; de sågo hennes trygga hållning, och den aktning, som modet och olyckan i förening alltid ingifva, underlät icke att göra sin verkan uppå den nyss så uppbragta hopen, som nu stod obeslutsam och rådvill hvad den egentligen borde tänka och göra. Fröken Regina väntade åter förgäfves att blifva släpad till döden. Hon nedsteg från vallen, hon blandade sig i den skyggt vikande folkhopen, enhvar kunde se att hon var fullkomligt värnlös, och likväl rördes icke en hand för att gripa henne. – Det är icke en menniska af kött och blod, det är en skugga, sade betänkligt en gammal Wöråbo. – Jag tycker mig se månen lysa tvärsigenom henne.

– Det må vi fresta21, utropade en lurfvig Ilmolabo och lade sin grofva hand temligen hårdt på Reginas skullra. Ögonblicket var afgörande. Den unga flickan vände sig om och såg angriparen med så mörka djupa glänsande ögon rätt i ansigtet, att denne, betagen af en förunderlig känsla, genast drog handen tillbaka och smög skamflat sin väg. Honom följde en stor del af de närmast stående. Ingen kunde förklara makten af dessa svarta ögon i nattens månsken, men alla kände inom sig deras hemlighetsfulla inflytande. Om få minuter var platsen omkring Regina tom, striden hade upphört, och en sent omsider anländ patrull gjorde slut på oväsendet genom att arrestera de motsträfvigaste. Dock fortfor ännu länge den af klubbekriget fostrade rivaliteten mellan bönder och soldater, mellan den idoga plogen, Finlands stolthet, och det segrande svärdet, som vid denna tid drog ut att tämja sjelfva den romerske kejsaren.

Om Regina säges denna gång endast, att hon villigt, dock med en suck öfver sin mistade martyrkrona, lät sig återföras i den mörka ensliga fängelsekammaren under fru Märthas vård. Men Bertila med sin dotter återvände till Storkyro, den gamle med tankar uppå en kommande storhet, den unga med minnen af en förgången fröjd. Och bör man dervid noga märka, att allt detta tilldragit sig under två dagar af sommaren 1632, således före konung Gustaf Adolfs död, som förmäles i slutet af första berättelsen.

Och dagar och månader gingo, och menskliga öden bytte gestalt, och det ilande ordet nödgas hejda sin flygt och förstummas ett ögonblick i förbidan22 på qvällar som komma. Ty fältskärns berättelser varade, liksom barnets glädje och sorg, en enda aftonstund – nog kort för dem som med vänskap hörde derpå och kanske nog lång för de andra. Men aldrig klipptes berättelsens tråd i sitt halfva lopp, utan att unga och gamla tänkte vid sig: det kommer dock mera. Och det måste fältskärn lofva. Han hade så mycket att förtälja ännu om den halfspunna härfvan af tvenne slägters öden, och nästa gång spinnes den säkert längre, om icke till slut, så likväl till »passmen», som säger att garnet uppnått sin rätta längd23.24

Fotnoter till detta avsnitt

* Och djefvulen sade: gif dig här utföre, ty det är skrifvet: han har gifvit sina englar befallning om dig, att de bevara dig, så att du i ingen måtto skadas. Jemför Math. 4: 6, der lutherska texten afviker från den katholska1.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lutherska texten afviker från den katholska – Romersk-katolska kyrkans gällande Versio vulgata (den allmänna översättningen) var en på 1590-talet godkänd reviderad version av kyrkofadern Hieronymus Vulgata från 400-talet. Lutheranernas biblar på folkspråken grundade sig på samma ursprungliga texter (på hebreiska, grekiska och andra språk) men hade som i fallet med Gustav Vasas svenska bibel översatts i huvudsak efter den av Erasmus etablerade grekiska bibeltexten, med beaktande av Martin Luthers tyska översättning.

2 skurlexa – uppläxning; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 klunsiga – klumpiga; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 arga hundar få rifvet skinn – den som alltid vill slåss kommer inte osårad undan (Pelle Holm, Ordspråk och talesätt 1965, s. 144).

5 den kyckling […] hvar hufvudet sitter – den som vänder sig med förtroende till en falsk människa råkar illa ut (Pelle Holm, Ordspråk och talesätt 1965, s. 275).

6 rackarfölje – pack.

7 afbräck – skada.

8 resolveradt – beslutsamt, resolut.

9 slagfärdig – färdig till strid.

10 iklädt sig rekrytjackan – I förstaupplagan står detta i den inte längre förekommande tautologiska formen »iklädt sig i rekrytjackan». SAOB uppger förstaupplagan som belägg för formen.

11 viggen – blixten.

12 En stor mun behöfver en bred rygg – så att man kan bära följderna av vad man pratat (Pelle Holm, Ordspråk och talesätt 1965, s. 229).

13 hartsas – överdras med harts för att ge bättre fäste vid spelandet.

14 korpser – kårer.

15 lästa – låsta.

16 glorrik – ärorik.

17 Belials – judisk djävulsgestalt.

18 omvänder – omvänd (imperativform).

19 visserligen – med visshet.

20 Sankt Görans – helgonförklarad kristen martyr som enligt medeltida tradition räddade en prinsessa genom att döda en drake.

21 fresta – sätta på prov.

22 förbidan – väntan.

23 »passmen», som säger att garnet uppnått sin rätta längd – om hasplat garn, ett visst antal (60) trådvarv som utgör del av en härva; passmen: formvariant av pasman.

24 Och dagar och månader gingo, […] sin rätta längd. – Inför bokupplagan har Topelius skrivit om berättelsens sista stycke, som i följetongen (HT 17/3 1852) lyder: »Och härmed slutas fältskärns andra berättelse. Den tredje [not: Som torde om några veckor begynna.] kommer att afhandla Bertels och Reginas vidare äfventyr, utgången af Storkyro bondekonungens stolta planer, Meris historia, båda Larssönerne samt andra kända personer och slutligen grundandet af de tvenne slägter, hvilkas genom århundraden fortlöpande öden utgöra ämnet för hela denna rad af taflor från framfarna dagar.»

Fältskärns tredje berättelse.

När fältskärn nästa gång såg sina sagolystna åhörare, både små och stora, församlade, hade omkring sex veckor förflutit sedan sist. Det hände sig nemligen, att undertiden en händelse händt gamla Bäcken. Hvar och en har sin käpphäst här i verlden, och gamla ungkarlar i synnerhet. Bäcken hade nu engång fått i sitt hufvud att han på gamla dar skulle ha en viss beqvämlighet; han hade på vinden en temmelig påse med dun, och den brukade han höst och vår förkofra med fågelskytte. Hvartill dunet skulle användas, gjorde han ingen klok uppå; när man frågade honom derom, hände sig att han svarade: jag skall göra som Possen vid Wiborgska smällen: om Finland kommer i nöd, skall jag stiga upp i ett torn och skaka mina fjädrar i luften, så bli deraf lika många soldater, som påsen har dun.1

– Bror talar, förb. mig, som en anka, genmälde kapten Svanholm, postmästaren. – Bättre virke skall bror ha att göra soldater af i våra dagar. Jag tror, d–n anamma, att bror anser oss krigare för kycklingar.

– Ja, tillade fältskärn, när kaptenen ville fortsätta – jag vet hvad bror vill säga: alldeles som Fieandt vid Karstula.

Emellertid var saken den, att fältskärn en vacker dag i April begaf sig ut i skärgården på fågelskytte med vettar. Med honom följde en gammal enögd korpral, Ritsi benämnd, d. v. s. Fritz; han hade i ungdomen varit gesäll och vandrat kring Tyskland med renseln på ryggen, men hem förde han i renseln bara sitt tyska namn. Isen låg ännu fläckvis qvar med öppna flackor emellan; båda gubbarne loverade2 vid randen af isen och sköto emellanåt, men klent var det, och dålig syn hade gubbarne båda. Då tilldrog sig en morgonqvist, att Bäcken trodde sig se ett par präktiga änder vid randen af yttre isen, dit man endast kunde komma genom en lång omväg. Han begaf sig åstad, och ganska riktigt, änderna sutto qvar. Han smög sig så nära han tordes, han lade an, han sköt ... och litet ruskade änderna på sig, men rörde sig ej ur fläcken. Det var ena bestar att vara sega, tänkte Bäcken, hukade sig ned, laddade om och sköt ånyo på trettio steg. Samma resultat. Litet flat3 smög Bäcken närmare och märkte nu först att han skjutit på sina egna uppstoppade vettar, dem vinden drifvit oförmärkt från inre isranden till den yttre.

Nu skulle gamla herrn bege sig med sitt byte tillbaka, men det var pass4. Blåsten hade lösryckt isen der han stod ifrån isen der Ritsi stod och dref det lösa stycket till sjöss. Från hvar sin rand sågo gubbarne melankoliskt uppå hvarandra; det var knappt tio famnar5 emellan dem, och likväl kunde ej korpralen hjelpa sin herre och mästare, ty der fanns ingen båt. Bäcken dref helt långsamt och varligt till sjöss. – Hyvästi nyt, kumpani!6 skrek fältskärn, medan han ännu kunde höras af korpralen. – Helsa Svenonius och Svanholm att mitt testamente ligger i lästa7 byrålådan till höger. Säg att det skall ringas ordentligt för mig i söndag; hvad begrafningen angår, behöfver ni inte göra er besvär, den bestyr jag om sjelf.

– Jumala siunakkoon8, skrek korpralen, förde afvigan9 af sin jacka till det ena ögat och begaf sig långsamt och tryggt, som om ingenting händt, tillbaka till stranden.

Nu måste till den goda stadens heder nämnas, att fältskärns öfriga vänner voro långtifrån att taga saken så trankilt som korpralen. Postmästaren svor och förbannade sig, skolmästaren tågade ut i spetsen för sina pojkar, och gamla mormor skickade utan allt väsen ett par handfasta lotsar i deras säkra båtar att kryssa mellan isstyckena, på jagt efter fältskärn. Halfva staden kom i rörelse, det var ett larm och ett språng, och de som skreko värst uträttade minst. Två dagar gingo förbi utan spår; på tredje dagen kommo lotsarne tillbaka utan att ha funnit sitt villebråd. Nu gaf man fältskärn förlorad och upphörde att söka honom. I staden blef en uppriktig sorg, ty ett sådant gammalt inventarium som gubben Bäck, – allas farbror10 och allas förtrogne – var en af den lilla stadens tomtegubbar, förutan hvilken man ej kunde tänka sig huru det allmänna bästa kunde florera. Men hvad var att göra? När ännu på tredje söndagen efter det olyckliga fågelskyttet hvarken knäpp eller kny hördes af fältskärn, ringdes ganska ordentligt för hans fattiga själ, en grann tacksägelse, författad af Svenonius och späckad både med latinska och hebreiska vältalighetsblomster, upplästes i kyrkan, och stadens välvisa11 magistrat utsatte en dag i den kommande veckan för bouppteckning efter den så oförmodligen12 omkomne gamle kamraten.

Jag hoppas emellertid att läsaren och läsarinnan, som gifvit akt på denna sannfärdiga berättelses öfverskrift, icke taga sig illa vid. I sjelfva verket vore det bra hårdt, om fältskärn just nu skulle falla undan, när Regina sitter qvar i Korsholm under fru Märthas barska hand och Bertel ännu blöder på Lützens slagfält. Och hvad skulle det blifva af den gråtmilda Meri, af Storkyro bondekungen och så många andra märkvärdiga personer i denna historia? Tålamod, fältskärn har väl gått igenom värre öden i sina dar, han är icke förroskull13 född på samma dag som Napoleon.

Allt var i ordning för bouppteckningen. En alldeles förvånande städlighet14 rådde i Bäckens vindskammare, der hade skett någonting mycket ovanligt, der hade sopats och skurats. Alla hans saker voro i en sällsynt ordning uppradade: resapotheket dammadt, de stoppade fåglarna ställda i rader, äggsamlingens helgedom blottad för profana ögon. Det spanska röet15 med silfverknoppen stod gravitetiskt16 i vrån, den gamla peruken hängde begrundande på sin spik; sjelfva de innersta mysterierna ur Bäckens byrå, de bleka hårlockarna från fordna tider, voro framdragna för att värderas i rublar och kopeker, troligen icke till stora summor. Allt var som sagdt i ordning, en rådman med embetsmin hade tagit plats vid det nötta ekbordet, der en blank karta sigillata17 hade intagit den plats, som vanligen var förbehållen åt fältskärns snickareverktyg, en skrifvare hvässte sin penna vis-a-vis rådmannen, och gamla mormor, som husets värdinna, hade med fuktiga ögon infunnit sig, för att uppgifva Bäckens egendom, eftersom den gamle mannen annars hade hvarken när eller skyld18.

En sak var likväl ännu oöppnad och oundersökt, det var den slitna skjälskinnskofferten19 under fältskärns säng. Rådmannens ögon vändes ibland ditåt, under en from tanke på den blifvande procenten af arfvet, men hvad der fanns och hvem som egentligen skulle ärfva, det visste ingen.

Nu skulle förrättningen taga sin början. Svanholm och Svenonius voro tillkallade som värderingsmän. Rådmannen hostade ett par gånger, antog sin magistratsmin, upplät sin mun, talade och sade: – Alldenstund till välloflige magistratens kunskap kommit, att framlidne höga kronans fältskär, bemälde Andreas Bäck, under idkande af isfågelskytte mot fåglar på isen, i samma is vådeligen till lifvet omkommit ihjäl och alltså, ehuru icke igenfunnen till kroppen, likväl till själen är rätteligen och lagligen sannfärdigt dödblefven ...

– Det skulle jag ödmjukast undanbe mig! ljöd i detsamma en röst i dörren, och verkan deraf var förunderlig. Den välvisa magistratens representant tappade både concepter och embetsmin, hans lugg sträfvade mot höjden, och hans vältaliga tunga nekade för första gången sin tjenst. Skrifvaren med sikters20 namn och värdighet for upp som en raket med hufvudet mot väggen och stötte öfverända den lärde Svenonius, som var något lomhörd och hvarken hört den fatala stämman eller begrep det ringaste af uppståndelsen. Värst deran var den tappre Svanholm; man kunde svära uppå att han icke ens vid Karstula upplefvat en sådan press. Han blef i hast så hvit i ansigtet som ett lärft21 och sökte förgäfves kommendera sin uppstudsiga högra fot till venstersväng. Blott gamla mormor behöll i någon mån kontenansen22, satte glasögonen på näsan, gick skarpt emot den ankommande och runkade betänkligt uppå sitt ärevördiga hufvud, likasom ville hon säga (hvad hon likväl icke sade), huruledes det är ganska oanständigt af lik att titta.

Men gamle Bäcken – ty hvem annan kunde det vara än han? – lät sig icke förskräcka. Hans känslor voro af en helt annan sort. När han såg sin kära gamla kammare så oförskämdt putsad, sina dyrbara effekter23 så dristigt uppradade och välloflige magistraten i fullt arbete med hvad Bäcken tyckte alldeles icke angick densamma, råkade han, ursäktligt nog, i en rättmätig vrede, fattade embetets båda representanter en efter annan i nacken och kastade dem utan krus24 på dörren. Derefter kom ordningen till brodren Svenonius, som icke heller skonades, och slutligen till bror Svanholm, som likaledes, innan han fick ordet fram, befann sig raklång kullrande25 utför vindstrappan. Allt detta var gjordt i en handvändning. Nu var platsen rensad så när som på gamla mormor. När Bäckens blickar mötte den gamlas mildt förebrående ögonkast, kom han till besinning och skämdes. – Nå nå, sade han – nå nå kusin, tag inte illa opp, jag skall lära qvastar och trasor att ostäda mitt rum ... var så god och sitt ner, kusin. Det kan ju förarga en sten att bli vittne till sådana dumheter. Se bara, de bofvarna ha skurat mitt rum och dammat alla mina fåglar. Det är ju en skandal!

– Kära kusin, afbröt mormor, på engång förtretad och glad; – allt det der har jag gjort; vi kunde ju ej annat tro, än att kusin hade drunknat.

– Drunknat, jaså! puttrade fältskärn. – Jag skall säga kusin, ondt krut förgås inte så lätt. Nog är det sannt att jag i tre fulla dygn dref omkring på det eländiga isstycket. Icke hade jag just varm säng och dukadt bord, men det gick väl för sig. Jag hade min lodbössa26 med, och med den knäppte jag en närgången skjäl. Tranig27 var han, det kan kusin tro, men jag tänkte: bättre brödlös än rådlös; eld hade jag, salt hade jag; så gjorde jag en brasa af skjutväskan och stekte mig en rostbeaf. På fjerde dagen flöt jag till fast is vid Westerbotten och marscherade i land. Nu kan det bli tid att palta28 hemåt, tänkte jag. Sagdt och gjordt, jag sålde min bössa och begaf mig på väg i menföret29. Och det skall jag säga kusin, att nog hade de sluppit ostäda min kammare och nosa i mina futikor30, om inte Svenskarne förhöjt sin skjutslega31 till fyrdubbelt emot hvad den var i mina unga dar. Innan jag kom till Haaparanda, var Maths i kassan32. Då tänkte jag: nu ge vi kollegium medicum jemtopp knäfveln33, och så begynte jag, vägen framåt, min gamla praktik med snäpparn34 och essentia dulcis35, så att alla käringar ... välbekomme, jag tror kusin nös ... så att käringarna förundrade sig att se den gamla tiden åter upplefva. Nödtorfteligen kom jag på det sättet fram ... litet för sent, ser jag, men tids nog ändå för att kasta mina objudna arfvingar utför trappan.

Som man ser, hade fältskärn svårt att förlåta sina vänner det intrång de gjort på hans fridlysta område. Hade de plundrat hans skatter, skymfat hans namn, det hade han kunnat förlåta dem; men att städa hans kammare, det var mer än menskligt ädelmod kunde ursäkta! Först småningom lugnades stormen genom gamla mormors kloka fredsmäklareskap, och så kom den dag, när försoningen firades genom en ny tredje berättelse, som läsaren finner här nedanför. Visst hände ännu, att enfaldigt folk betraktade fältskärn som ett spöke; visst betviflade magistraten hans rättighet att lefva, sedan han förklarats legaliter36 död; visst svor ännu postmästaren sju tunnor tusan i sin sjuka rygg, som bar sina märken af återseendet med brodren Bäck; visst suckade Svenonius öfver ett hål i sin tjugu år gamla svarta frack, som han högtiden till prydnad bar vid det halsbrytande tillfället. Men lika mildt log mormor, lika vänlig var Anne Sofi, lika ostyriga voro de små, och – så hände att solskenet skingrade dimmorna och horizonten ljusnade för den fångna Reginas öden.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Possen vid Wiborgska smällen: […] som påsen har dun. – Viborgska smällen sägs ha avbrutit en rysk belägring av fästningen och staden i november 1495. Slottshövitsmannen Knut Posse ska med krut ha åstadkommit en explosion som raserade ett torn och gjorde stor förödelse bland de anfallande ryska trupperna. Till sägnerna om Posse hör att när han skakade ut innehållet i en påse med fjädrar i luften förvandlades varje fjäder till en fullt utrustad krigare som försvarade Viborg; jfr Topelius skildring av fästningen i Finland framställdt i teckningar, ZTS XII, s. 196 f.

2 loverade – slog sina lovar.

3 flat – snopen.

4 det var pass – det blev ingenting av med det; SAOB har detta belägg av Topelius.

5 knappt tio famnar – ca 20 m; en svensk famn motsvarar knappt 1,8 m, en rysk drygt 2,1 m.

6 Hyvästi nyt, kumpani! – (fi.) Farväl nu, kamrat!

7 lästa – låsta.

8 Jumala siunakkoon – (fi.) Gud välsigne.

9 afvigan – avigsidan, insidan; SAOB har detta belägg av Topelius.

10 farbror – tilltalsord använt av yngre personer till äldre män, särskilt av yngre män till äldre efter att de har lagt bort titlarna.

11 välvisa – mycket visa.

12 oförmodligen – oväntat, plötsligt.

13 icke förroskull – inte utan anledning.

14 städlighet – prydlighet.

15 Det spanska röet – promenadkäppen av rotting.

16 gravitetiskt – högtidligt, vördnadsvärt.

17 karta sigillata – stavningsvariant av charta sigillata: stämpelpapper, d.v.s. skrivpapper försett med officiell stämpel, värt ett visst belopp och använt vid utfärdandet av vissa handlingar.

18 när eller skyld – närstående vänner eller släktingar; SAOB har detta belägg av Topelius.

19 skjälskinnskofferten – sälskinnskofferten.

20 sikters – sekreterares.

21 lärft – linnetyg.

22 kontenansen – fattningen.

23 effekter – saker.

24 utan krus – utan ceremonier och omständigheter.

25 kullrande – rullande.

26 lodbössa – finkalibrigt framladdningsgevär.

27 Tranig – full av tran.

28 palta – traska.

29 menföret – det dåliga föret, väglaget.

30 futikor – eller futtikor: saker, grejor; SAOB har detta belägg av Topelius.

31 skjutslega – avgift som erlades av resande till skjutsskyldig.

32 var Maths i kassan – rådde det penningbrist.

33 nu ge vi kollegium medicum jemtopp knäfveln – nu ger vi fan i collegium medicum, d.v.s. fältskärn beslöt sig för att utöva praktik utan tillstånd. Collegium medicum grundades 1811 efter svensk modell och var Finlands högsta medicinalmyndighet. Ämbetsverket delades 1827 i Överstyrelsen för medicinalverket och Kejserliga collegium medicum, som fram till 1878 kontrollerade alla läkares och apotekares yrkesutövning.

34 snäpparn – instrumentet för åderlåtning.

35 essentia dulcis – (lat.) ett slags universalmedicin innehållande bl.a. guld; läkaren Christian Friedrich Richter skapade receptet ca 1700 (Hörmann, »Richter, Christian Friedrich» 1889, s. 452 f.).

36 legaliter – lagligen.

Eld och Vatten.

– Mina kära vänner, begynte fältskärn, – det kan väl synas er obegripligt hvarföre jag kallar denna historia »Eld och Vatten». Hvad konungens ring var och huru svärdet och plogen legat i fejd sinsemellan, det begriper man utan hufvudbry. Men nu tänker väl någon att jag skall undfägna1 er med naturhistorie, efter jag låter elementerna skyllra2 som öfverskrift. Det vore visst godt och väl, jag har stor respekt för naturen, men jag hyser den mening, att uti en berättelse är menniskan hufvudsak. Ser man på målningar, så kan man med hjertlig vänskap betrakta ett fruktstycke, ett fågelstycke, ett landskapsstycke, men, så vidt jag förstår, är figurmålningen med vackra menskliga gestalter ändå något förmer. Jag skall då strax säga er, att jag alldeles icke ämnar skildra eldsvådor och öfversvämningar, utan jag har tagit min öfverskrift deraf att menniskolynnen understundom ha en märkvärdig likhet med elementerna, somliga med eld, somliga med vatten, ja somliga med den lätta luften. Jag ämnar berätta er om fyra personer, af hvilka två höra till det första slaget och två till det andra. Dermed är icke allt sagdt, som kunde sägas, ty de flesta titlar ha det felet att säga ut blott en sida af många. Jag hade väl också tänkt kalla berättelsen »Sköldemärket», men afstod derifrån, när jag begrep att den med lika skäl kunnat kallas »Yxen». Jag hade kunnat skrämma er med den rysliga titeln »Förbannelsen», men när jag rätt tänkte derpå, fann jag, att den likaså gerna kunde heta »Välsignelsen». Således få ni hålla till godo med elementerna; jag har nu sagt hvad jag menar, och sen få ni gissa till resten.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 undfägna – underhålla, roa.

2 skyllra – här: paradera.

1. Ett byte från slagfältet.

Fältskärn fortfor:

– Det första som måste ihågkommas, är att hela den mellanliggande berättelsen om svärdet och plogen passerat före slaget vid Lützen, som slutade första berättelsen, Konungens ring. När vi nu gå tillbaka till Lützen den 6 November 1632, så kunna vi för en stund förgäta att Svärdet och Plogen alls funnits till och föreställa oss att vi ännu stå qvar vid den store hjeltekonungens blodiga bädd, der han dagen efter slaget balsamerades i byn Meuchen.

Det var en herrlig, men fruktansvärd syn, när Pappenheimarne gjorde sin choc1 emot Finnarne på östra sidan om bäcken Rippach. Jernklädde, oemotståndlige störtade kuirassiererne2 öfver Stålhandske; allt vacklade och dignade under detta förkrossande anfall; Finnarnes hästar, likasom de sjelfve, voro af den långa stridens mödor ytterst trötte, tumlade tillbaka, stupade, svigtade. Men Stålhandske samlade dem ånyo, man mot man, häst mot häst, man slogs med sin sista kraft, likgiltig för döden, och vän och fiende blandades om hvarandra i blodigt hvimmel. Här föll Pappenheim, här föllo hans tappraste; hälften af Stålhandskes ryttare trampades under hästfötterna, och likväl rasade striden utan afbrott ända till mörkningen.

Vid Stålhandskes sida red Bertel, och så hände sig att han mötte Pappenheim. Alltför svag var den tjuguårige ynglingens arm mot denna arm af stål; ett hugg af den tappre fältmarskalkens långa slagsvärd träffade ynglingen tvärsöfver stormhatten3 med den förkrossande tyngd, att det svartnade för Bertels ögon och han förlorade sansningen. Men fallande grep han medvetslös sin trogna häst, Lappen, i mahnen, och Lappen, förvirrad af striden, galopperade bort, medan hans herre, med ena foten i stigbygeln och händerna krampaktigt slutna om mahnen, släpade hängande med.

När Bertel uppslog sina ögon, omgafs han af kolsvart mörker. Dunkelt erinrade han sig den heta stridens äfventyr; det sista han der såg var Pappenheims lyftade svärd. Den tanken föll honom in, att han nu vore död och låge i sin graf. Han förde handen till sitt hjerta; det klappade; han bet sig i fingret; det smärtade. Han begrep att han lefde ännu, men huru och hvar, var omöjligt att gissa. Han utsträckte sin hand och fick deri några halmstrån. Bredvid honom kändes en fuktig mark, ofvanför honom den toma luften. Han försökte resa sig upp, men hans hufvud var tungt som bly; det bar ännu märket af Pappenheims svärd.

Då hördes icke långt från honom en röst som, halft jemrande, halft gäckande, yttrade följande ord på svenska: – Gastar och granater! Inte en droppe vin! Skojare till Walloner, de ha stulit min fältflaska, de eländige hönstjufvarne. Hollah, hör hit någon, Turk eller Jude, det är detsamma, hit med en droppe vin!

– Är det du, Larsson? sade Bertel med matt stämma, ty äfven hans tunga förlamades af en brännande törst.

– Hvad är det för ett murmeldjur som hviskar mitt namn? genmälde grannen i mörkret. – Hejsan gossar, lösa tyglar och friskt galopp! När ni lossat pistolerna, så släng dem åt fanders och hugg in med pliten4! Hugg dem i skallen, de bofvarne, skala dem som rofstjelkar! Klappa dem, mala dem till gryn! Kungen är fallen ... Djeflar och hjeltemod, en sådan kung! ... i dag ska’ vi blöda. I dag ska’ vi dö, men först må vi hämnas. Rättså, gossar, hurra ... hugg in med Österbottningarna!

– Larsson! upprepade Bertel, men kamraten hörde honom ej. Han fortfor i feberyra att föra sina finska bussar i striden.

Om en stund grydde en strimma af den sena höstmorgonen in genom fönstret af den eländiga koja, der Bertel låg. Han kunde nu urskilja halmen som var utströdd öfver bara marken, ty kojan var utan golf, och på halmen lågo tvenne män i sömn.

Dörren öppnades, ett par skäggiga vilda karlar inträdde och stötte omildt de sofvande med gevärskolfvarna. – Raus!5 skreko de på plattyska6, – det blåses till uppbrott. Och man hörde utanför stugan de för ryttares öron välkända trumpetstötar, som voro den tidens vanliga signaler till marsch.

– Jag vill låta spetsa mig som en groda, mumlade misslynt den ena af karlarne, – om jag begriper hvad vår högvördige fader skall göra med dessa otrogne hundar. Han hade så gerna strax kunnat gifva dem respass till hin håle, deras herre och mästare.

– Dumhufvud, genmälde den andre, – vet du inte att kättarkonungens död skall firas med stor pomp och ståt i Ingolstadt. Den vördige fadren vill, högtiden till prydnad, anställa en stor autodafé7.

De båda sofvande reste sig halfvakna upp, och Bertel kunde nu vid den svaga morgongryningen igenkänna den lille tjocke Larsson vid Österbottningarne samt hans egen trotjenare Pekka. Men till förklaringar var nu ej tid. Alla tre leddes ut, bundos och packades på en bondvagn, hvarefter det långa tåget, bestående af en stor transport blesserade och tross8 under betäckning af Kroater, satte sig långsamt i rörelse.

Bertel begrep nu att han och hans landsmän voro fångne hos de kejserlige. Snart redde sig hans minnen, och han erfor af sina olyckskamrater huru dermed gått till. När den trogne Lappen kände tyglarna lösa, galopperade han med sin sanslöse ryttare tillbaka till lägret. Men här plundrade som bäst en svärm af de roflystne kroaterne, och när de sågo en svensk officer halfdöd släpande med hästen, förde de honom med sig i hopp om god lösepenning. Pekka, som ej ville öfvergifva sin herre, blef fången vid samma tillfälle; Larsson åter hade vid Pappenheimarnes anfall vågat sig för långt in bland fienden, fått ett pikstyng i skullran och ett hugg öfver armen samt, ur stånd att slå sig igenom, blifvit bortförd af strömmen. Hvem som segrat visste ej Larsson med säkerhet; det var nu redan på tredje dagen efter slaget; man hade i sydlig riktning tågat ett helt dygn utan att rasta och derefter hvilat några timmar i en öfvergifven och utplundrad by.

– Fördömda pack! utropade den lille kaptenen, hvars jovialiska lynne icke öfvergaf honom ens på den skakande bondvagnen – om de blott ej hade stulit min fältflaska, så att vi tillsammans kunnat dricka Finlands skål. Men dessa Kroater äro ett tjuffölje, mot hvilka våra Tattare derhemma äro så oskyldiga som englar. Jag önskar att jag hade ett par hundrade af dem att hänga på Korsholms vallar, liksom man hänger kjortlar9 på väggarna i ett finskt loft.

Emellertid fortfor tåget med korta hvilostunder tre eller fyra dagar ännu, ej utan stor smärta och olägenhet för de blesserade, som, illa förbundne, hindrades af sina band att bistå hvarandra. I början färdades man genom ett utplundradt land, der man med svårighet erhöll den ringaste förfriskning och hvars befolkning öfverallt tog till flykten för de illa beryktade Kroaterne. Men snart kom man till rikare nejder, der den katholskt sinnade befolkningen visade sig, om också blott för att förbanna kättarne och jubla öfver deras konungs fall. Hela den katholska verlden delade denna fröjd, i Wien, Brüssel och Madrid sjöngs tedeum10. I Madrid uppfördes dessutom tolf dagar å rad lysande skådespel, deri Gustaf Adolf, en annan drake, besegrades af Wallenstein, en annan Sanct Göran.

Efter sju dagars besvärlig resa inkörde vagnen med de fångne Finnarne en afton sent öfver en rasslande vindbrygga och stadnade på en trång borggård. De fångne, ännu vanmäktige af sina sår, leddes ut och fördes uppför halfförgrusade11 trappor i ett halfcirkelformigt tornrum. Det förekom Bertel som hade han sett detta ställe förut, men mörkret och mattheten tilläto honom icke att klart urskilja föremålen. Nattens stjernor skådade in genom gallerfönstret; de fångne vederqvicktes med en bägare vin, och Larsson utropade förnöjd: – jag slår vad att det tjufpacket stulit sitt vin från våra källrar, medan vi lågo i Würtzburg, ty ädlare vara har jag ej druckit sen dess.

– Würtzburg! utropade Bertel tankfullt. – Regina! tillade han strax derpå nästan omedvetet.

– Och vinkällaren! suckade Larsson härmande. – Jag skall säga dig något, min gosse lilla:

Den största narr uppå jorden

Är den som tror en flicka på orden.

Vill du bli lycklig, så gör som jägarn:

Förlofva dig med flickan, men gift dig med bägarn!

Hvad Regina angår, så sitter den svartögda ungen och stickar strumpor uppå Korsholm. Jo jo, fru Märtha är ej af det folket som lipar i månsken. Sedan vi sist träffades, hade jag helsningar från Wasa med den lustige sergeanten Bengt Kristerson. Han har slagits med far din, sade han; måtro att gubben är hvass, han har lyftat vår kära Bengt på rak arm ut genom dörren hemma hos er i Storkyro. Bengt svor och förbannade sig uppå att han strax derefter stoppat gubben och tolf af hans drengar in i väderqvarnen och malat dem till grötmjöl, om icke Meri bett för dem. Flinker karl, Bengt Kristerson, slåss som en dragon12 och ljuger som en skeppare. Skål!

– Hvad hörs der annat från Österbotten? afbröt honom Bertel, som med en tjuguårig ynglings blyghet rodnade att för den prosaiske vännen förråda sitt lifs hemlighet, sin kärlek till den mörkögda sköna och olyckliga Regina von Emmeritz.

– Icke stort annat än strid13 årsvext, dryga krigsgärder14 och starka utskrifningar15. Gubbarna hemma på Bertila, din far och min far, gnabbas som vanligt och förlikas igen. Meri lipar efter dig och sjunger sorgmodiga visor. Kommer du ihåg Katri på torpet? Präktig flicka, rund som en rofva, röd som ett rönnbär och mjuk om hakan som en smörklimp. Skål, min gosse, hon har rymt med en knekt!

– Ingenting annat? sade Bertel förströdd.

– Ingenting annat! Hvad d–n vill du veta, när du ej bryr dig om den rundaste flicka i Storkyro? Jo, noch etwas16, säger Tysken. Vid Korsholm har varit ett stort slagsmål. Rekryterne fingo i sitt hufvud att fröken Regina velat döda kungen med trollskott17, stormade Korsholm och brännde flickan lifslefvande. Förbannadt lustigt! skål för kättarne! Vi förstå oss också på autodaféer.

Bertel rusade upp, förglömmande sina blessyrer, men smärtan öfverväldigade honom. Utan ett ljud sjönk han afdånad i Larssons armar.

Den hederlige kaptenen blef både ond och bestört. Medan han fuktade Bertels tinningar med återstoden af den ädla varan i bägaren och slutligen fick honom åter till lifs, gåfvo sig hans känslor luft i följande ord, crescendo från piano till forte18, från moll till dur: – Nå nå, Bertel ... hvad nu? Rider dig d–n, pojke? Är du kär i flickan? Aj aj aj, bara mjölk i blodet! svimma som en liten kammarjungfru! Så, kurage; sade jag att de brännt henne? Nej, min gosse, bara litet stektes hon, efter hvad Bengt Kristerson berättade, och derefter har hon klöst båda ögonen ur fru Märtha och klättrat som en ekorre upp på slottstaket. Sådant der händer alla dagar i krig ... Ja så, nu fick du opp ögonen. Så du lefver ändå, du mjölkbakade hvetbrödssemla ... skäms du inte, pojke, att bete dig som en porslinskruka! Du soldat! Vacker soldat! blitzdonnerwetterkreutzpappenheim, en pomadburk19 är du och ingen soldat! Tvi tusan, nu är ju också bägarn tom.

Den lille runde krigaren hade utan tvifvel ännu länge fortfarit att lemna sitt dåliga lynne fria tyglar, särdeles som han icke mera hade någon tröst i bägaren, derest icke dörren öppnats och en qvinlig gestalt trädt in till de fångne. Vid denna syn ljusnade påtagligen kaptenens välfödda, ehuru nu något blekplussiga20 ansigte, Bertel skjöts åt sidan, och Larsson lutade sig framåt, för att bättre se, ty skenet af den enda lampan var alltför svagt. Men resultatet af hans mönstring tycktes icke utfalla särdeles tillfredsställande: – En nunna! Åh tusan ... omvända oss!

– Frid vare med eder! ljöd under det fällda doket en ungdomlig röst af frisk och behaglig klang. – Jag är hitskickad af den vördiga priorinnan21 i Vår Frus kloster för att förbinda edra sår och, om det är helgonens vilja, läka dem.

– På min ära, sköna vän, mycket fägnesamt; låt oss då bli litet närmare bekanta, återtog kaptenen något blidare stämd och utsträckte den friska armen i mening att lyfta på nunnans dok. I blinken drog sig denna några steg tillbaka, och i dörren visade sig tvenne soldater af misstänkt utseende.

– Såå, jag förstår! genmälde Larsson förbluffad. – Det var f–n så fjära22 nunnor här bestås. Den tiden jag låg i Franken vid Würtzburg, brukade jag få minst ett halft dussin kyssar om dagen af de yngsta konventsystrarne; för sådana synder nekas aldrig absolution.

– Nå, återtog den tappre kaptenen, när nunnan tvekande dröjde vid dörren – ... ers vördighet får icke illa upptaga en soldats frispråkighet. Nunquam nemo nascitur caballerus, säger Spanjoren; en ärlig soldat är född till kavaljer.23 Ers vördighet ser att jag, ehuruväl en otrogen kättare, kan tala latin som en rättrogen munk. Den tiden vi lågo i München, lefde jag i intim vänskap med en välfödd bayersk nunna, 27 år gammal, bruna ögon, romersk näsa ...

– Håll munnen! hviskade Bertel otåligt. – Du jagar nunnan på dörren.

– Jag säger ju icke ordet. Stig in, ers vördighet, klif oförskräckt fram. Jag slår vad att det är längesedan ers vördighet var 27 år gammal. Posito24, säger Fransosen, att ers vördighet vore en käring ...

Nunnan återvände tigande och ledsagad af två tjenande systrar samt begynte att undersöka Bertels illa förbundna hufvud. En fin hvit hand framtog en sax och afklippte ynglingens hår utmed sidorna af det breda märke som Pappenheims slagsvärd efterlemnat. Om tjugu minuter var Bertels blessyr med van hand vårdad. Ynglingen, rörd af detta deltagande, förde nunnans hand till sina läppar och kysste den.

– På min ära, sköna matrona, inföll den munvige kaptenen, – kunde jag icke ha lust att bli svartsjuk på min vän, som är femton år yngre. Värdigas nu äfven utsträcka er milda hand att plåstra denna tappra arm, som besegrat så många fromma systrars fromhet ...

Nunnan, ständigt tigande, begynte att lossa den trasiga fältbindel, som betäckte Larssons blessyr. Hennes hand kom dervid att vidröra hans.

– Potz donnerwetter!25 utbrast kaptenen med en kännares öfverraskning. – En så fin och mjuk liten hand! Jag ber om förlåtelse, älskvärda fru doktorinna; ex ungua leonem26, säger Sanct Homerus, en af kyrkofäderna – ty jag har också studerat kyrkofäderna – det vill säga på god svenska: af tassen känner man lejonet. Jag håller tio buteljer gammalt rhenskt mot en kasserad stigbygel, att denna lilla hvita hand mycket hellre skulle smeka en riddares kind, än natt och dag fingrera radbandet ...

Nunnan drog ett ögonblick bort sin hand och syntes tveka. Den galante kaptenen begynte att frukta följderna af sitt galanteri. – Jag säger ingenting mer, jag tiger som en karthäuser-munk27. Men det säger jag, att den som understår sig att anse en så mjuk hand tillhöra en käring .... nå nå, ers älskvärda vördighet hör att jag tiger.

– Tempus est consummatum, itur in missam*, ljöd i dörren en graflik stämma, och nunnan hastade att sluta förbandet. Kort derpå voro de båda fångarne åter ensame.

– Den rösten har jag hört förut, anmärkte Bertel tankfullt. – Äro vi då omgifna af idel hemligheter?

– Bah, invände kaptenen, – det var en skallig och svartsjuk munk. Anfäkta28, en sådan liten söt hand!

Fotnoter till detta avsnitt

* Tiden är till ända, man går till messan.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 choc – kavallerianfall med syfte att rida ned fienden genom tät gruppering och hög fart.

2 kuirassiererne – här: ett regemente kyrassiärer, beridna soldater utrustade med kyrass (en typ av harnesk).

3 stormhatten – den öppna hjälmen.

4 pliten – huggvärjan.

5 Raus! – (ty.) Ut!

6 plattyska – eller lågtyska: variant av tyska som användes i den norra delen av det tyska språkområdet; när högtyskan blev gängse tal- och skriftspråk i offentliga sammanhang från mitten av 1400-talet blev lågtyskan dialekt och andraspråk.

7 autodafé – bränning av kättare på bål.

8 tross – här: alla de förnödenheter som medfördes i trossen.

9 kjortlar – kläder.

10 tedeum – (lat.) tacksägelsegudstjänster.

11 halfförgrusade – som halvt förvandlats till grus.

12 dragon – beriden soldat, som förflyttade sig till häst och stred till fots, lättare beväpnad än kavallerister.

13 strid – kraftig.

14 krigsgärder – krigskontributioner, extraskatter för finansieringen av landets krigsmakt.

15 utskrifningar – rekryteringar tvångsvis.

16 noch etwas – (ty.) ytterligare något.

17 trollskott – sjukdom som drabbar genom trolldom.

18 från piano till forte – från svag till stark ton.

19 pomadburk – pomad eller pomada: parfymerad salva för medicinskt eller kosmetiskt bruk.

20 blekplussiga – bleka och pösiga; SAOB har detta belägg av Topelius.

21 priorinnan – ställföreträdande abbedissan.

22 fjära – avvisande, kalla.

23 Nunquam nemo nascitur caballerus, […] en ärlig soldat är född till kavaljer. – Larsson behärskar inte latinet så väl som han låter påskina; uttrycket betyder egentligen att ingen någonsin är född till kavaljer.

24 Posito – (lat.) låt oss anta.

25 Potz donnerwetter! – (ty.) Det var som tusan!

26 ex ungua leonem – (lat., pro ungue) på klon [igenkänner man] lejonet.

27 tiger som en karthäuser-munk – Kartusianordens klosterregel föreskriver tigande.

28 Anfäkta – anamma.

2. Två gamla bekanta.

När den sena höstsolen följande morgonen kastade sina första strålar i tornrummet, uppstod Bertel och gick att kasta en blick genom det trånga gallerfönstret. Det var en herrlig utsigt. Nedanför tornet slingrade sig en praktfull flod, på dess andra strand låg en stad med trettio tornspiror och bortom den syntes en rad af ännu grönskande vinberg.

Vid första ögonkastet igenkände Bertel Würtzburg. Slottet Marienburg, der fångarne voro inspärrade, hade vid Svenskarnes aftåg återfallit i furstbiskopens händer, men hans furstliga nåde hade, för tidens osäkerhet, icke personligen ditflyttat, utan höll sig mest undan i Wien. Slottet hade mycket lidit af sista eröfringen med åtföljande plundring; ena tornet hade störtat, och vallgrafven var på flera ställen igenrasad. För tillfället fanns här blott femtio mans besättning, men desto flera sårade och sjuke, vårdade af botfärdiga systrar från stadens kloster. När Bertel rätt noga betraktade sitt fängelse, igenkände han Reginas rum, detsamma der den sköna fröken med sina tärnor betraktade striden och der den svenska kanonkulan krossade helgonabilden i fönsternichen.1 Denna upptäckt syntes den svärmande ynglingen ovärderlig. Här hade hon stått, den undersköna, olyckliga furstedottren; här hade hon slumrat den sista natten före stormen. Det var i Bertels ögon ett heligt rum; när han tryckte sina läppar emot den kalla muren, trodde han sig kyssa spåren af Reginas tårar.

Som blixten rann en sällsam tanke uti hans håg. Om nunnan, som besökte dem i går, vore blott en förklädd prinsessa ... om den fina hvita handen tillhörde ... Regina! Det vore ett underverk, men ... kärleken tror på underverk. Bertels hjerta klappade våldsamt. Den milda läkarinnans vård hade redan mycket förbättrat hans vanskötta blessyr. Han kände sig dubbelt starkare.

Hans olyckskamrater, trötte af resan, sofvo ännu. Då öppnades dörren sakta, och in trädde nunnan med tysta steg att hämta de sårade en styrkande läkedryck. Bertel kände sitt hufvud svindla. Utom sig af den häftiga sinnesrörelsen, störtade han på ett knä för den inträdande. – Ditt namn, du hulda engel, som mins de fångne! utropade han. – Säg mig ditt namn, blotta ditt ansigte ... ah, jag skulle igenkännt dig bland tusende ... du är Regina sjelf!

– Ni misstar er, sade samma friska röst, som Bertel hört i går. Det var icke Reginas röst, och likväl var det en välbekant röst, men hvems?

Bertel sprang upp och ryckte doket från nunnans hufvud. Framför honom stod den vackra och milda Kätchen med leende ansigte. Bertel steg förvirrad tillbaka.

– Oförsigtige! sade Kätchen och betäckte hastigt sitt ansigte. – Jag hade önskat er på min lott att vårda, och ni tvingar mig att lemna min plats åt en annan.

Kätchen försvann. Samma dag på aftonen inträdde åter en nunna till de blesserade. Larsson höll en vältalig harang, förde hennes hand till sina läppar och tryckte på den en smällande kyss. Derpå hörde man honom svära millioner tunnor; han hade kysst en gammal förvissnad hand, hvars yta liknade hundraårigt pergament.

– Sannerligen min kära Bertel, sade den bedragne kaptenen med filosofisk resignation, – det ges saker i naturen, hvilka evigt måste förblifva en gåta för den menskliga skarpsinnigheten. Denna hand till exempel – manus, mana, manum, hand, som de gamle Romare så sannt uttryckte sig – denna hand, min vän, skulle otvifvelaktigt intaga ett lysande rum i den grekiske poeten Ovidii Metamorfoser, hvilka vi fordom läste i Åbo kathedralskola den tiden far min ville göra mig till prest. I går hade jag gifvit mig hin i våld, att det var en fin frökenhand, och i dag ville jag låta raka mig till munk, om icke den handen tillhör en sjuttiårig tvättkäring. Sic unde ubi apud unquam post2, som de gamle uttryckte sig. Det vill säga: så kan en vacker flicka bli ett troll förrän någon vet.

De fångnes blessyrer läktes hastigt under nunnornas vård. Den mörkaste höstens stormar hveno kring slottets torn, och störtregnet slog mot de små rutorna. Vinbergens grönska förbleknade; en tät och kulen dimma uppsteg från Mayn och bortskymde utsigten öfver staden.

– Jag står inte längre ut, brummade Larsson. – Hvarken vin eller tärningar bestå oss de uslingarne. Och förlåte mig Sankt Brita3, deras nunnor må hin håle och icke jag kyssa hvarken på hand eller mund, ty habeo multum respectum pro matronibus, jag har mycken respekt för käringar. Nej, jag står inte ut, jag hoppar genom fönstret ...

– Gör det, svarade Bertel förtretad.

– Nej, jag skall inte hoppa genom fönstret, genmälde kaptenen. – Nej, min vän, – micus ameus4, såsom vi lärde bruka uttrycka oss – jag skall i stället bevärdiga denne vår stallbroder med ett parti krona och klafve.

Och den uppfinningsrike kaptenen behagade för trettionde gången bevärdiga Pekka med det enformiga spel, som utgjorde hans tidsfördrif och som bedrefs med en Carl IX:s sexöresslant.

– Säg mig hellre, återtog Bertel, – hvad det är man bygger der på torget i Würtzburg gentemot oss på Maynstranden.

– En krog, svarade Larsson. – Krona!

– Mig tyckes det liknar snarare ett bål.

– Klafve! upprepade Larsson entonigt. – Anfäkta en sådan otur jag har. Den fördömde Limingobon vinner af mig häst, sadel och stigbyglar.

– Första morgonen af vår fångenskap hörde jag talas om en autodafé till firande af slaget vid Lützen. Hvad tänker du derom?

– Jag? Hvad skulle jag ha emot att de bränna ett dussin trollpackor, oss till mycken förlustelse?

– Men om det nu gällde oss? Om man nu väntar blott på biskopens återkomst?

Larsson uppspände sina små grå ögon och tog sig om pipskägget. – Blitzdonnerkreutz ... de eländige jesuiterne! Oss skulle de steka som rofvor ... oss, det heliga romerska rikets besegrare ... Jag menar, min vän Bertel, att i så desperata omständigheter, in rebus desperatis, det icke kan läggas en hederlig soldat till last, om han skulle i tysthet smyga sin väg. T. ex. genom fönstret ...

– Ligger sjutti fot öfver Mayn och floden nedanföre.

– Dörren? ... menade kaptenen eftertänksamt.

– Bevakas natt och dag af två beväpnade.

Den hederlige kaptenen försjönk i melankoliska betraktelser. Tiden förflöt, det blef afton, det blef natt. Nunnan med aftonmåltiden hördes icke af. – Högtiden börjas med fasta, mumlade kaptenen buttert. – Vare jag skapt som en nors, om jag icke vrider nacken på vår pligtförgätna nunna, det första hon visar sig.

I samma ögonblick öppnades dörren, och nunnan inträdde, men denna gång utan följeslagare. Larsson vexlade med sina kamrater en uttrycksfull blick, närmade sig hastigt, fattade nunnan om halsen och fasthöll henne mot väggen. – Stilla beskedligt, ärevördiga abbedissa, gäckade kaptenen, – skriker du ett ljud, är det ute med dig. Jag borde väl rätteligen kasta dig ut genom fönstret att simma i Mayn, för att lära dig punctum preciosum, det vill säga en precis punktlighet i din matordning. Men jag låter nåd gå för rätt. Säg mig allenast, du miserablaste af alla mathämterskor, miserabile pecorale5, hvad är meningen med den brasa man tillreder på torget, och hvem skall der stekas?

– För alla helgons skull, tala sakta, hviskade nunnan knappt hörbart. – Jag är Kätchen och har kommit att rädda er. En stor fara hotar er. I morgon väntas furstbiskopen, och pater Hieronymus, er och alla Finnars oförsonlige fiende, har svurit att bränna eder lefvande till helgonens ära.

– Min lilla fina mjuka hand! utropade Larsson förtjust. – På min ära är icke jag ett nöt, som ej genast igenkände den. Nåväl, min förtjusande vän, till sankt Britas ära tar jag på fläcken en kyss ...

Och kaptenen höll ord. Men Kätchen slet sig lös och sade fort: – Vill junkern ej hållas på mattan, så får han elda brasan, det är visst. Fort, bind fast mig i sängstolpen och knyt en duk om min mun.

– Binda fast dig ... genmälde kaptenen knipslugt.

– Fort! Vakterna ha fått vin och sofva, men om tjugu minuter visiteras de af patern sjelf. Ni tagen deras kappor och skynden ut. Lösen är: »Petrus och Paulus».

– Och du sjelf? invände kaptenen.

– Mig skall man finna bunden. Jag har blifvit öfverfallen och min mun tillstoppad.

– Hedersflicka! Krona bland alla Frankens botfärdiga systrar! Hade jag ej svurit att aldrig gifta mig, så ... Nå nå, fort Bertel! Fort Pekka, lathund! lef väl lilla tjufunge! Än en kyss ... adjö!

Och de tre fångarne hastade ut.

Men knappt voro de utom dörren i den mörka vindeltrappan, innan de kände sig gripas af jernnäfvar, kullkastas och bindas. – Fören de hundarne ned i skattkammaren! ljöd en välbekant röst. Det var rösten af jesuiten Hieronymus.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 När Bertel rätt noga […] helgonabilden i fönsternichen. – I upplagorna från 1854 och 1872 är meningen försedd med en fotnot: »Här synes fältskärn ha glömt att Reginas rum låg i det vid belägringen nedskjutna tornet.» (Se första berättelsen »Konungens Ring», kap. 3 »Fröken Reginas ed», s. 37, r. 16–23.) I den illustrerade upplagan från 1883 har stycket delvis skrivits om: Bertel tror sig känna igen Reginas rum, men han bedrar sig.

2 Sic unde ubi apud unquam post – (lat.) upprabblade adverb, interrogativer och prepositioner.

3 Sankt Brita – Heliga Birgitta (ca 1303–1373), helgonförklarad 1391.

4 micus ameus – pro amicus meus.

5 miserabile pecorale – (lat.) miserabla fä.

3. Skattkammaren.

Öfvermannade, bundne till händer och fötter, befunno sig de fångne innan kort i den mörka och fuktiga, djupt i klippan sprängda håla, der furstbiskopen af Würtzburg förvarat sina skatter, innan Svenskarne befriade honom från detta bekymmer. Ingen stråle af ljus trängde ned i detta unkna hvalf, och klippornas fuktighet dröp med ett enformigt plaskande ned genom remnorna.

– Blixtar och kroater! måtte alla gastar anamma dig, fördömda öronlösa munk! skrek kaptenen, när han åter kände fast mark under fötterna. – Att inspärra oss, kunglig majestäts och kronans officerare, i en sådan råttfälla! Diabolus infernalis multum plus plurimum!1 Skock tunnor tusan! ... Lefver du, Bertel!

– Ja. För att i morgon brännas lefvande.

– Tror du det, Bertel? genmälde kaptenen nästan vemodigt.

– Jag känner skattkammaren. På tre sidor är berget, på den fjerde en port af jern, och den mannen som här bevakar oss är hårdare än berg och jern. Aldrig skola vi mera se Finland åter! Aldrig skall jag åter se henne mer ...

– Hör mig, Bertel, du är en hurtig pojke, men det hindrar ej att du emellanåt talar som en kruka. Du är kär i den svarthåriga fröken, nå nå, jag säger ingenting derom, amor est valde lurifaxius, kärleken är en bandit, som Ovidius så sannt uttrycker sig. Men jag kan ej tåla att man lipar. Lefva vi, så finns det nog andra flickor att kyssa; dö vi, så ge vi dem tusan. Så du tror verkligen att de skola steka oss som plockade tjädertuppar?

– Det beror på eder sjelfva! svarade en röst ur mörkret. Alla tre fångarne sprutto till af förskräckelse.

– Hin håle är midtibland oss! utropade Larsson.

Pekka begynte att läsa böner. Då sprang den klara strålen från en blindlyckta fram genom mörkret, och alla blefvo varse jesuiten Hieronymus, ensam stående tätt invid de bundne. – Det beror på eder sjelfva, upprepade han. – Att fly är omöjligt. Er kung är död, er här är slagen, hela verlden erkänner kyrkans och kejsarens makt. Bålet är färdigt, och edra kroppar skola brinna till helgonens ära. Men den heliga kyrkan har i sin mildhet tänkt på en utväg att ännu spara edra dagar och sänder mig hit för att erbjuda eder nåd.

– Verkligen! utropade Larsson gäckande. – Kom, vördige fader, lös mina band och låt mig omfamna er. Jag erbjuder eder min vänskap, och det förstås att ni tror mig. Hur säger Seneca: homo homini lupus2, wir Wölfe sind alle Brüder3.

– Jag erbjuder eder nåd, fortfor jesuiten kallt, – med tre vilkor, dem J säkert ej skolen undandraga er. Det första är att J afsvärjen eder kätterska tro och offentligen bekännen eder till den allena saliggörande kyrkan.

– Aldrig! utropade Bertel häftigt.

– Stilla! genmälde kaptenen. – Nå, posito att vi afsvärja lutherska läran?

– Derefter, fortfor jesuiten, – skolen J såsom krigsfångar utvexlas mot den högborna fröken och furstinnan Regina von Emmeritz, hvilken eder konung tyranniskt skickat i fångenskap till norden.

– Det skall ske! svarade Bertel ifrigt.

– Stilla! invände Larsson. – Nå vidare, posito att vi utverka den högborna frökens befrielse?

– Sedan återstår blott en småsak. Jag fordrar af löjtnant Bertel konung Gustaf Adolfs ring.

– Börsen eller lifvet, på röfvarevis! hånade Larsson.

– Ni begär hvad jag ej äger, svarade Bertel.

Jesuiten betraktade honom med misstroende. – Konungen har befallt hertig Bernhard att lemna er ringen, och ni måste ha fått den.

– Allt detta är mig fullkomligt obekant, yttrade Bertel sanningsenligt, men inom sig med häpnad och glädje öfver denna oväntade underrättelse.

Jesuiten återtog sin smilande köld. – Eftersom det förhåller sig så, mina kära söner, sade han, – så låtom oss icke mera tala om ringen. Hvad angår er omvändelse till den rättrogna kyrkan ...

Bertel ämnade svara, men afbröts af kaptenen, som redan en stund förehaft en viss skubbande rörelse med öfra delen af sin kropp, som icke träffades af lycktskenet. – Ja hvad den saken angår, skyndade Larsson att infalla, – så veten J, högvördige fader, att deraf finnas två sidor: questio an4 och questio quomodo5. För att nu först tala om questio an, så brukade min salig rektor, Vincentius Flachsenius i tiden, alltid uppställa negare6 som prima regula juris7. Ers vördighet skall utan tvifvel finna det oväntadt och angenämt att höra en kunglig kapten tala latin som en kardinal. Ers vördighet bör derföre veta, att vi i Åbo kathedralskola läste både Ciceronem, Senecam och Ovidium, den ock Naso kallas; för min del har jag alltid ansett Cicero för en pratmakare och Seneca för en perukstock, men hvad Ovidius angår ...

Jesuiten drog sig till dörren och sade torrt afbrytande: – Således väljen J bålet?

– Hellre det än skymfen af ett affall! utropade Bertel, som icke märkte Larssons vinkar och miner.

– Min vän, skyndade kaptenen att tillägga, – min vän menar ganska klokt och naturligt, att det egentligen fula i saken vore den offentliga skandalen. Således, vördige fader, låtom oss öfverlägga om questio quomodo. Posito att vi bli goda katholiker och ingå i kejsarens tjenst ... men värdigas komma litet närmare, min vän Bertel är högeligen lomhörd alltsedan han hade nöjet göra bekantskap med den store Pappenheim.

Jesuiten trädde försigtigt några steg närmare, likväl ej utan att med en blick ha förvissat sig om att reträtten stod öppen. – Det är jag som bestämmer sättet, sade han högdraget. – Ja eller nej?

– Ja, ja, det förstås, svarade Larsson fort, i det han fortfor att skubba sig. – Således äro vi på flott vatten både med questio an och questio quomodo. Ers vördighet har en öfvertygande vältalighet. Vi skola nu komma till questio ubi8 och questio quando9, ty enligt logicam och metaphysicam ... Förlåt, vördige fader, jag säger ju icke ett ord, jag går in på allt. Men – fortfor kaptenen, i det han sänkte rösten – värdigas kasta en blick på min vän Bertels högra pekfinger. Jag skall säga, ers vördighet, min vän är en stor skalk10, jag skulle mycket misstaga mig, om han icke slutligen ändå bär konungens ring ...

Jesuiten, hänförd af nyfikenhet, trädde nu ett par steg närmare. Snabbt som en ål rullade sig Larsson, ur stånd att uppstå för bandens skull, mellan jesuiten och dörren, och när patern ville retirera, befanns att kaptenen afskafvat mot en hvass sten de band som snärde hans högra arm, hvarmed han plötsligt omfattade jesuitens ben och drog honom öfver sig. Pater Hieronymus gjorde förtviflade ansträngningar att slita sig lös; lyktan söndersplittrades, ljuset slocknade, ett tjockt mörker omhöljde de stridande. Bertel och Pekka, båda ur stånd att uppstå och hjelpa, rullade sig på måfå till stället, men utan att träffa. Då kände den tappre kaptenen en stickande känsla i sin skullra och strax derpå en varm ström af blod. Med ett blitzdonnerkreutz vred han dolken ur sin fiendes hand och besvarade hugget. Nu bad jesuiten i sin tur om nåd. – Alltför gerna, min son! svarade kaptenen gäckande. – Men bara på tre vilkor: det första: att du afsvär Loyola, din herre och mästare, samt förklarar honom för en stor nattmössa11. Går du in derpå?

– Jag går in på allt, suckade patern.

– Det andra: att du går åstad och hänger dig sjelf i första krok du finner i taket.

– Ja ja, blott släpp mig lös.

– Det tredje: att du far till belsebub, din skyddspatron ... och med dessa ord slungade Larsson sin fiende våldsamt mot klippväggen, hvarefter det blef helt tyst. Nu begagnades dolken att hastigt afskära fångarnes band, och sedan återstod blott att finna utgången.

När de tre flyktingarne, efter att utifrån ha reglat dörren till skattkammaren, uppkommit i den smala och mörka gång, som derifrån ledde upp till slottets öfra regioner, stadnade de ett ögonblick för att rådslå sinsemellan. Deras belägenhet var icke afundsvärd, ty de visste af gammalt, att trappan ledde till furstbiskopens fordna sängkammare, hvarifrån man genom två eller tre förmak kom till stora vapensalen och först derifrån till borggården, hvarefter man ännu hade att passera den uppdragna och med vakt besatta vindbryggan. Alla rummen, utom sängkammaren, som jesuiten sjelf tycktes ha tagit i besittning, hade, när fångarne för två timmar sedan nedfördes, varit uppfyllda dels med soldater, dels med sjuka och deras vårderskor.

– En sak grämer mig, hviskade Larsson, – och det är att jag icke drog pelsen af räfven, när jag höll honom i öronen. I fromhetens pels hade jag, en annan Saulus inter prophetas12, gått kuppfri13 genom skärselden. Men nu, min vän Bertel, frågar jag i min enfald: huru skola vi komma härifrån?

– Vi slå oss igenom. Besättningen sofver, nattens mörker gynnar oss.

– Jag tillstår, min vän, att om någon, vore det också jag, Larsson sjelf, skulle kalla dig en poltron14, skulle jag kalla den karlen en ljugare. Det är sannt att du engång så godt som solo ensam15, alienus, allena16, intagit detta slott, men du hade då åtminstone ett svärd i din hand och några tusen raska bussar i bakhåll. Sch! det tassar i trapporna ... nej, det var ingenting. Låt oss klifva försigtigt på. Här gäller att trippa som en jungfru; den dumma Limingobon stöflar ju på som hade vi en sqvadron kavalleri i hälarne.

Vidpass trettio eller fyratio trappsteg hade flyktingarne passerat, och ännu bar det ständigt uppföre, då en svag ljusstråle framskymtade öfverst i gången. Man kom till en dörr; den stod på glänt. Man stadnade och höll andan; intet ljud hördes. Nu vågade den tappre kaptenen sticka in hufvudet, derefter foten och slutligen hela sin tjocka person. – Vi äro på rätt, hviskade han; – stöflarne af, hela kompaniet marscherar i strumpfötterna, – posito att kompaniet har strumpor. Marsch!

Biskopens sängkammare, i hvilken de tre nu på tå inträdde, var ett stort, fordom praktfullt rum. En flämtande lampa belyste matt de dyrbara tapeterna af gobelin, de förgyllda helgonabilderna och sängen af ebenholtz inlagdt med perlemor, der den rike prelaten17 fordom somnat vid en bägare gammalt rhenskt. Ingen lefvande varelse sågs till, men genom ett af fönsterna, som vette mot borggården, kunde man se det gentemot befintliga slottskapellet starkt eckläreradt18 och uppfylldt af menniskor. Äfven borggården syntes i ljusskenet uppfylld af folk, bland hvilka många buro vaxljus i händerna.

– Jag vill låta salta mig och inlägga mig som gurkor i en glasburk, om jag begriper hvad det folket gör här midt i natten, mumlade kaptenen förargad. – Man skall få se att de samlats hit för att se tre ärliga finska soldater stekas vid sakta eld som åländska strömingar.

– Vi måste söka oss vapen och dö som män, sade Bertel, i det han genomletade rummet. – Skönt! utropade han, – här äro tre svärd, jemnt hvad vi behöfva.

– Och tre dolkar, tillade Larsson, som i den stora nichen bakom en helgonabild fann en liten arsenal af alla slags vapen. – De vördige fäderne ha en viss svaghet för dolken, liksom Österbottningen för puukkon19.

– Jag menar, inföll den annars ordkarge Pekka, i det han i ett hörn fick sigte på en ansenlig flaska – jag menar att efter det i natt är sjelfva julnatten, så ...

– Hedersgosse, afbröt kaptenen, inspirerad af denna syn, – du har ett märkvärdigt väderkorn, när det gäller att uppspåra en sup. Fromme jesuit, du har dock uträttat något godt här i verlden! Julnatten, sade du? Nöt, hvarföre sade du det ej strax? Det är ju klart som dagen, att halfva Würtzburg strömmar till slottet, för att höra pater Hieronymus läsa messan. På min ära, jag fruktar han låter vänta på sig, den gode patern. Passpå, min vän, jag dricker dig till; en officer bör alltid föregå sin trupp med goda exempel. Skål, mina gossar ... attan sjutton millioner ... den eländige munken har nedrigt lurat oss, jag har druckit förgift20, jag är dödens man! ... Och den hederlige kaptenen blef vid dessa ord helt blek i syne.

Men både Bertel och Pekka hade, oaktadt ögonblickets kritiska ställning, svårt att hålla sitt löje tillbaka, när de sågo Larsson på engång hvit af förskräckelse och svart af den vätska han druckit och utspottat. – Klunka lagom en annan gång, så slipper du att supa bläck, sade Bertel.

– Bläck! Jag kunde väl tro att den öronlöse bläcksuddaren utgillrat något sattyg. Två saker gräma mig i natt mer än alla autodaféer: att den söta Kätchen med den mjuka handen bedragit oss och att jag supit den onödigaste smörja i verlden – bläck, fy tusan!

– Hade vi ej annat att göra, kunde jag visa dig något som bläcket uträttat, genmälde Bertel i det han hastigt genombladdrade21 en hop på skrifbordet liggande papper. – Här är en skrifvelse från furstbiskopen ... han kommer i morgon ... vi skola högtidligen brännas ... man skall locka oss att afsvärja vår tro och lofva oss nåd ... men likafullt bränna oss! Skändligt!

Emellertid hade Larsson framdragit tre munkkåpor, man drog dem uppå och vågade nu vidare utflygter på det farliga området.

Närmaste två rum voro toma. Man såg blott af ett par grofva öfvergifna bäddar att sannolikt tjenande munkar här haft sin bostad och nu begifvit sig till messan. – Bravo, hviskade Larsson, – man skall taga oss för får i ulfvakläder och tro att också vi ämna messa. Sch, hörde ni något? En qvinnoröst. Stilla!

Man stadnade och hörde i mörkret en ung qvinlig stämma bedja: – heliga jungfru, förlåt mig denna gången och fräls mig från döden, så vill jag i morgon låta viga mig till nunna och tjena dig till min död!

– Det är Kätchens röst, fortfor kaptenen. – Skulle hon vara oskyldig, stackars barn? På min ära, det vore nedrigt af en kavaljer, att icke befria en söt flicka med en så mjuk hand!

– Fort bort! hviskade Bertel harmsen. Men kaptenen hade redan funnit en liten dörr, reglad från yttre sidan; innanför dörren var en cell och i cellen en darrande flicka. Hennes ögon, vana vid mörkret, urskilde munkdrägterna, hon störtade till kaptenens fötter och utropade: – Nåd, min fader, nåd! Jag skall bekänna allt, jag har gynnat fångarnes flykt, jag har gifvit vakterna vin. Men skona mitt lif, för helgonens barmhertighet, jag är så ung, jag vill ej dö ännu ...

– Hvem sju tusan har sagt att du skall dö, min raska flicka! afbröt henne kaptenens röst. – Nej lefva skall du med din mjuka hand och dina varma läppar, så sannt jag icke är jesuit, utan Lars Larsson, kapten i kunglig majestäts och kronans tjenst och härmedelst tager dig ... till min äkta hustru att älska dig i nöd och lust, fortsatte kaptenen, utan tvifvel derföre att han ansåg den bekanta formeln böra sägas till slut, när han engång börjat den.

– Bort, bort, med eller utan flickan, men bort, man kommer och vi ha ännu att passera stora vapensalen!

– Tillåt mig att säga, min vän Bertel, att du är den största fjesk22 jag känner, maximus fiescus, som de gamle så sannt uttryckte sig. Hur var det, min flicka, du är inte vigd nunna ... bara novis? Nå det qvittar mig lika. Du skall bli mitt äkta vif23 ... ifall jag nånsin gifter mig. Här ligger en kåpa, se så, axla dig och se stursk ut.

– Det är ingen kåpa, det är en mess-skrud, hviskade Kätchen, som knappt hunnit hämta sig från sin bestörtning.

– För tusan, en mess-skrud! Halt, du tar min kåpa och jag tar skruden. Jag skall messa i deras öron dies irae24, så att alla förundra sig.

Ljudet af flera röster i vapensalen utanföre afbröt kaptenen i hans presterliga funderingar. – Man saknar jesuiten, man söker honom, och vi äro förlorade genom ditt dumma prat, hviskade Bertel uppbragt. – Nu gäller det att ej förråda oss. Alla fyra ut!

– Och latinet främst! inföll kaptenen.

Alla fyra begåfvo sig ut. I vapensalen befunno sig vidpass trettio sjuksängar, men endast två tjenande systrar. Denna syn var lugnande, men så mycket vådligare var mötet med tvenne munkar, som under ifrig ordvexling mötte de kommande tätt vid dörren. Vid anblicken af Larsson i mess-skrud och bakom honom tre gestalter i kåpor studsade synbarligen de fromme fäderne. Kaptenen upphöjde välsignande sin arm, utsade högtidligt ett pax vobiscum25 och ville derpå med gravitetiska steg smyga sig förbi, då han hejdades af den främste bland munkarne. – Vördige pater, sade denne, i det han mönstrade den okände prelaten från hufvud till fot, – hvad förskaffar vårt slott den äran på en så ovanlig tid ...?

– Pax vobiscum! upprepade kaptenen andäktigt. – Den fromme fadren Hieronymus befaller eder att messa af alla krafter, hans vördighet är sjuk, han har tandvärk.

– Låt oss besöka hans vördighet, sade den ene munken och trädde in i det mindre rummet. Men den andre fattade Larsson i messhaken26 och betraktade honom på ett sätt som alldeles icke behagade den tappre kaptenen. – Quis es et quid vultis?27 frågade munken med genomträngande blick.

– Quis vus et quid eltis!28 upprepade kaptenen, ett ögonblick konfunderad. – Qui quae quod, meus tuus suus29 ... drag för tusan knäflar30, du skallota31 babian! röt Larsson, ur stånd att längre hålla kontenansen32, sköt den motsträfvige munken in i kammaren och reglade dörren. Derefter skyndade alla fyra i fullt språng ner på gården. Bakom dem uppstod genast alarm, munkarne skreko af alla krafter, nunnorna stämde in, folkmassan som trängdes på gården begynte att lyssna. – Vi äro förlorade, hviskade Kätchen, – om vi ej komma på bakvägen till vindbryggan ... Man skyndade dit – tumultet vexte, man passerade vakten vid stora porten. – Halt werda!33 – Petrus och Paulus, svarade Bertel raskt. Man kom ut. Till all lycka var vindbryggan nedfälld. Men redan var hela slottet i alarm. – Vi hoppa i floden, natten är mörk, man skall ej finna oss! ropade Bertel.

– Nej, skrek Larsson, – min flicka lemnar jag ej, om det ock skulle kosta min hals.

– Här stå tre sadlade hästar, fort!

– Opp, du sötaste bland alla Frankens nunnor, opp i sadeln! Och den hurtige kaptenen svingade den darrande Kätchen framför sig på hästryggen. Alla galopperade bort i nattens mörker. Men bakom dem var skri och tumult, och stormklockorna ljödo i alla torn, och hela Würtzburg undrade storligen hvad som nu månde hafva händt på sjelfva julnatten.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Diabolus infernalis multum plus plurimum! – (lat.) helvetes djävul (med tillägg av förstärkningsord).

2 homo homini lupus – (lat.) människan är människans varg.

3 wir Wölfe sind alle Brüder – (ty.) vi vargar är alla bröder.

4 questio an – (lat., pro quaestio) frågan om huruvida.

5 questio quomodo – (lat., pro quaestio) frågan om hur.

6 negare – (lat.) att förneka, säga nej.

7 prima regula juris – (lat.) lagens första regel.

8 questio ubi – (lat., pro quaestio) frågan om var.

9 questio quando – (lat., pro quaestio) frågan om när.

10 skalk – bedragare.

11 nattmössa – dumbom.

12 Saulus inter prophetas – (lat.) Saul bland profeterna; 1 Sam. 10:11.

13 kuppfri – oskadd, skadeslös; SAOB har detta belägg av Topelius.

14 poltron – formvariant av pultron: feg stackare.

15 solo ensam – alldeles ensam.

16 alienus, allena – Larssons översättning är inkorrekt: (lat.) alienus betyder, beroende på kontexten, bl.a. främmande eller fientlig.

17 prelaten – högt uppsatte prästen, här nedsättande.

18 eckläreradt – upplyst.

19 puukkon – (fi.) den traditionella finska kniven.

20 förgift – gift.

21 genombladdrade – genombläddrade.

22 fjesk – stavningsvariant av fjäsk: person som alltid har bråttom.

23 vif – hustru.

24 dies irae – (lat.) vredens dag; latinsk hymn över yttersta domen i den katolska dödsmässan, tillskriven Thomas av Celano (ca 1190–ca 1260).

25 pax vobiscum – (lat.) frid [vare] med er; katolsk hälsnings- och välsignelseformel.

26 messhaken – det liturgiska plagget för altartjänster.

27 Quis es et quid vultis? – (lat.) Vem är du och vad vill du?

28 Quis vus et quid eltis! – förvrängning av föregående.

29 Qui quae quod, meus tuus suus – latinska böjningsmönster för pronomen.

30 knäflar – djävlar.

31 skallota – skalliga.

32 kontenansen – lugnet, besinningen.

33 Halt werda! – (ty.) Halt vem där!

4. Hertig Bernhard och Bertel.

Tre månader efter de händelser som omtalas i föregående kapitel återfinna vi löjtnant Bertel en dag i ett förmak af det lilla krigiska hof, hvilket hertig Bernhard af Weimar höll än i Kassel, än i Nassau, än annorstädes, dit krigets omsorger förde honom. Det var en vårdag i Mars år 1633. Adjutanter kommo och gingo, ordonnanser ilade åt alla håll, ty hertigen hade en stor del af södra och vestra Tyskland på sin lott att sköta, och tiderna voro ganska bekymmersamma.

Efter en ganska lång väntan infördes den unga officern till hertigen. Denne såg förströdd upp från sina kartor och papper och syntes vänta att blifva tilltalad. Men Bertel teg.

– Hvem är ni? sade hertig Bernhard kort och kärft.

– Gustaf Bertel, löjtnant vid kunglig majestäts finska rytteri.

– Hvad vill ni?

Ynglingen rodnade starkt och teg. Hertigen märkte det och betraktade honom med missnöjda blickar.

– Jag förstår, sade ändtligen den sednare, – ni har som vanligt slagits med de tyska officerarne för flickors skull. Jag tål ej sådant der. En soldat skall spara sin värja för fäderneslandet.

– Jag har icke slagits, ers höghet.

– Så mycket sämre. Ni kommer då för att begära permission till Finland. Jag vägrar den. Jag behöfver mitt folk. Ni blir qvar, löjtnant, farväl med er.

– Jag kommer ej för att begära permission.

– Så hvad d–n kommer ni då för? Kan ni ej tala ur skägget, herre? Fort och kort! Lemna åt klerkerne1 att hålla bön och åt flickorna att rodna.

– Ers höghet har af högstsalig hans majestät emottagit en ring ...

– Det kan jag ej påminna mig.

– ... hvilken hans majestät anmodat ers höghet att öfverlemna till en officer vid hans lifvakt.

Hertigen for med handen öfver sin höga panna. – Denne officer är död, sade han.

– Denne officer är jag, ers höghet. Sårad vid Lützen, blef jag strax derpå fången af de kejserlige.

Hertig Bernhard vinkade Bertel närmare, betraktade honom med forskande blickar och syntes nöjd med sin undersökning. – Stäng dörren! sade han, och sätt er här vid min sida.

Bertel lydde. Hans kinder glödde af oro.

– Unge man, sade hertigen, – ni bär på er panna vittnet om er härkomst, och jag begär inga vidare bevis. Er mor är en bondes dotter från Storkyro i Finland vid namn Emerentia Aronsdotter Bertila.

– Nej, ers höghet. Den person ni nämner är min äldsta syster, född af min faders första gifte. Jag har aldrig sett min mor.

Hertigen betraktade honom med förundran. – Nåväl, sade han tvekande, i det han hastigt genomögnade några papper i sin portfölj, – vi vilja emellertid tala om denna er syster Emerentia Aronsdotter. Hennes far hade gjort konung Carl IX stora tjenster och uppmanades att begära en nåd. Han begärde att få skicka sin dotter, då hans enda barn, till Stockholm, för att jemte adeliga jungfrur uppfostras i drottningens hofstat.

– Jag känner derom ganska litet.

– Vid tretton års ålder skickades den unga bondflickan till Stockholm, der hennes faders fåfänga och rikedom beredde henne boning, drägt och uppfostran långt öfver hennes stånd. Han brann af ärelystnad, och då han sjelf ej kunde vinna adelig sköld, åberopade han sin dotters adeliga börd på möderne, ty Bertilas första hustru var en fader- och moderlös jungfru af familjen Stjernkors, arflös genom klubbekriget och sedan förskjuten af sin stolta slägt, för hennes giftermål med den rike bonden Bertila.

– Allt detta är mig obekant.

– Den unga Emerentia led i Stockholm mycket af hennes adliga jemnårigas afund och begabberi, ty många af dem voro fattigare än hon och kunde ej fördraga att se en ofrälse ställas vid deras sida som jemnlike. Men hennes skönhet var lika utomordentlig, som hennes godhet och förstånd. Inom två år hade hon tillegnat sig den stora verldens förfinade seder, under det hon behöll sitt hjertas landtliga oskuld. Denna sällsynta förening af hjerta och behag erinrade gamla personer om en älskelig bild från deras ungdom – Karin Månsdotter.

Vid dessa ord betraktade hertigen skarpt den unge officern. Men Bertel förändrade icke en min. Allt detta var för honom nytt och obegripligt.

– Nåväl, fortfor hertigen efter en paus, – denna skönhet blef icke länge obemärkt. En mycket ung man af hög börd förälskade sig snart i den sköna tärnan, som då endast var femton år och besvarade hans böjelse med hela den första kärlekens hängifvenhet. Denna böjelse blef icke obemärkt för den höge ynglingens omgifning; politiken darrade, och adelsstoltheten fann sig kränkt af denna utmärkelse, egnad en flicka af låg börd. Man beslöt att bortgifta den unga flickan med en officer, som hon af ofrälse börd, men utmärkt för sin tapperhet i danska kriget2.

Denna underrättelse kom till de ungas öron. Stackars barn, de voro så unga, han sjutton, hon femton år, båda oerfarna och älskande. Kort derefter reste den unge mannen till kriget i Polen; flickans giftermål gick om intet och hon återsändes af den förtörnade adeln med skymf tillbaka till sina kojor i Finland. Vill ni veta något mer, löjtnant Bertel?

– Jag förstår ej, ers höghet, hvad berättelsen om min systers öden har att skaffa med ...

– ... den ring ni begär? Tålamod. När den unge mannen drog ut i kriget och sista gången hade ett hemligt möte med sin älskade, gaf hon honom en ring, hvars äldre historia jag ej känner, men som sades smidd af en finsk trollkarl och hade alla egenskaper af en amulett. Hon besvor sin älskling att ständigt bära denna ring på sitt finger i faran och kriget, emedan han derigenom blefve osårbar. Tvenne gånger blef denna varning glömd, ena gången vid Dirschau3 ...

– Store Gud!

– ... och andra gången vid Lützen.

Bertels sinnesrörelse var så häftig, att allt blod vek från hans kinder och han stod der blek som en marmorbild.

– Unge man, ni vet nu en del af hvad ni bör veta, men ni vet ännu icke allt. Vi ha nu talat om er syster, vi skola nu tala om er sjelf. Det har varit hans majestäts afsigt att erbjuda eder den adeliga vapensköld, hvilken er tappra värja så väl förstått att förtjena. Men den gamle Aron Bertila, intagen af sitt hat mot adeln, har anhållit som en nåd, att konungen ville lemna eder tillfälle till den högsta utmärkelse i öfrigt, men icke tillåta eder att antaga ett adeligt namn. Konungen har ej kunnat afslå denna en faders bön ... och derföre är ni ännu till namnet en ofrälse. Men jag, som icke är bunden af några löften till er far, jag bjuder er, unge man, hvad man härtills vägrat er: riddaresporren och vapenskölden.

– Ers höghet ... denna nåd gör mig stum; hvarmed har jag förtjenat den?

Hertig Bernhard log besynnerligt. – Hvarmed? Min vän ni har blott till hälften begripit mig?

Bertel teg. – Nåväl, med eller utan ert vett och vilja4, min vän, anser jag er redan som adelsman. Vi skola en annan gång talas vid derom. Er ring ... ah ... jag har förgätit den. Mins ni hur den såg ut? Och hertigen letade med ifver i sina portföljer.

– Man säger att konungen burit en kopparring, på hvars insida varit tecknade trolltecken och bokstäfverna R. R. R.

– Det är möjligt att jag förlagt den, och likväl kan jag ej finna den. Hvem d–n har också tid att tänka på dylika barnsligheter. Ringen måste vara stulen från mitt hemliga skrin. Finner jag den åter, skall ni erhålla den. I motsatt fall vet ni det som är mera värdt. Gå unge man, var värdig mitt förtroende och den store konungens minne! Ingen bör veta hvad jag sagt er. Farväl, vi återse hvarandra.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 klerkerne – prästerna.

2 danska kriget – Kalmarkriget mellan Sverige och Danmark 1611–1613.

3 ena gången vid Dirschau – Vid denna strid i norra Polen den 8 augusti 1627 blev Gustav II Adolf svårt skottskadad i halsen.

4 med eller utan ert vett och vilja – med eller utan avsikt, uppsåt; här snarast: insikt.

5. Hat och kärlek försonas.

Och åter ila vi från Tysklands vår tillbaka till nordens vinter. Innan vi gå vidare på trettiåra krigets blodiga bana, vilja vi högt upp i Österbotten göra ett besök hos tvenne af denna berättelses hufvudpersoner.

Det var vid adventstiden år 1632. En väldig storm, blandad med snöyra, piskade de gamla vallarna af Korsholm och jagade Bottenhafvets höstliga vågor mot de isbetäckta stränderna. All sjöfart hade för året upphört, ingen kom öfver hafvet. Österbottens nyss utskrifna manskap1 hade i slutet af Juli afgått2 öfver Stockholm till Stralsund, man väntade med otålighet underrättelser om kriget. Då hände sig redan i medlet af3 November, att plötsligen ett rykte spriddes i landet om konungens död; sådana rykten flyga genom luften, man vet ej huru och hvarifrån; de stora olyckorna kännas på långt håll som aningar, likasom en aflägsen jordbäfning långt utom sin omkrets verkar ett qvalm i sinnena. Men detta rykte var mer än engång förut både sagdt och vederlagdt; man litade på konung Gustaf Adolfs lycka, och när bekräftelsen uteblef, glömde man hela saken, i tro att den var en saga.

Det är i lifvet en vanlig företeelse, att, likasom man hatar den man tillfogat en oförrätt, känner man sig välvilligt stämd mot den man haft tillfälle att göra godt. Fru Märtha på Korsholm var litet grand stolt öfver sitt tappra försvar mot de druckne soldaterne och underlät icke att tillskrifva slottets räddning sitt dervid visade mannamod. Att hon räddat Reginas lif, gaf den sednare en stor betydelse i fru Märthas ögon; men hon kunde ej heller neka sin beundran åt det mod och den uppoffring den unga flickan visat vid samma tillfälle. Den förnäma fången var ett föremål för hennes stolthet; hon underlät ej att som en Argus bevaka alla hennes steg, men hon gaf Regina ett vackrare rum, lät henne återfå gamla Dorthe till betjening och sörjde för en ganska rundelig spis4. Äfven Regina visade sig mindre stolt och kall, hon kunde någon gång svara fru Märtha med ett ord eller en nick, men af all den välfägnad man bjöd henne, de präktiga gödkalfvarna och det dubbla ölet5 m. fl. rara saker, förtärde hon litet eller intet; hon hade försjunkit i en skenbar liknöjdhet, bad andäktigt sin rosenkrans6 igenom, men lät för öfrigt den ena dagen gå som den andra.

Fru Märtha var i den fulla öfvertygelsen, att hennes fånge var, om icke just den romerske kejsarens egen dotter, likväl en prinsessa af högsta börd. Hon föll derföre på den olyckliga idén att vilja omvända en så betydande person från hennes papistiska irrläror, i förmodan att dermed uträtta någonting mycket märkvärdigt, när kriget engång blefve slut och Regina utvexlades. Regina blef således utsatt för samma omvändelseförsök, som hon sjelf engång företagit med den store Gustaf Adolf, med skillnad, att fru Märthas nit var af en grofvare och otympligare sort. Hon öfverhopade den arma flickan med lutherska postillor7, psalmböcker och ströskrifter, höll understundom breda, med många ordspråk späckade tal, och när detta föga båtade, skickades slottspresten att predika för fången. Naturligtvis skedde allt detta för döfva öron. Regina var tillräckligt fast i sin tro, för att med tålamod höra på, men hon led deraf, hennes vistelse på Korsholm blef med hvar dag odrägligare, och hvem kan förtänka henne, om hon med hemlig längtan suckade efter den dag, då hon skulle återvinna sin frihet. Dorthe deremot flammade upp, hvar gång den kätterske presten eller den tappra frun begynte med sina predikningar, och ramlade8 både på latin och plattyska en hel mängd böner och förbannelser, hvilket vanligen hade till följd att hon för ett par dagar inspärrades i slottets kurra9, tills längtan efter hennes fröken gjorde henne spak. Och så förgick ett halft år af Reginas fångenskap.

En bättre vinst af fru Märthas välvilja var den, att Regina fick arbeta och att på hösten fina saker förskrefvos10 åt henne från Stockholm. Så blef det henne möjligt att brodera ett stort stycke siden med jungfru Maria och Christusbarnet i silfver och guld. Fru Märtha i sin oskuld ansåg arbetet för en kalkduk11, hvilken Regina möjligen skulle förära till Wasa kyrka, såsom ett prof på sina förändrade tänkesätt. En krigares öga deremot skulle deri ha anat en blifvande fana, ett den katholska trons banér, hvilket den fångna flickan sålunda i tysthet förberedde, under förbidan12 på den dag, då hennes arbete finge svaja i spetsen för katholikernes härar.

Emellertid var fru Märtha icke rätt belåten med den heliga jungfruns bild, som syntes henne omgifven af en för stor gloria, för att vara sannskyldigt luthersk. Hon var derföre betänkt uppå att förskaffa sin fånge en passligare sysselsättning. Det hände sig understundom, att Storkyro-bondekungens dotter Meri, när hon var inrest till staden, gjorde sig ärende till slottet och, för att vinna borgfruns ynnest, förärade henne några härfvor af det allrafinaste silkeslenaste lingarn, hvilket ingen i hela nejden kunde spinna så som Meri spann. Fru Märtha fick derföre en vacker dag det infallet att lära sin fånge spinna och att gifva henne Meri till lärarinna i denna konst. Meri önskade i tysthet ingenting högre. Den nära förbindelse, i hvilken den fångna fröken stått till konungen, gaf henne i Meris ögon ett oemotståndligt intresse. Hon ville höra något om honom, hjelten, konungen, den store, oförgätlige, som stod för hennes minne i mer än jordisk glans. Hon ville veta hvad han sagt, hvad han gjort, hvad han älskat och hatat på jorden; hon ville engång känna sig hänryckt af hans äras skimmer och sedan sjelf förgäten dö. – Stackars Meri!

Så gjorde Meri sin andra bekantskap med fröken Regina på Korsholm. Hon mottogs i början med liknöjdhet och köld, och hennes spånad behagade föga den stolta fröken. Men efterhand vann hennes undergifna milda väsende Reginas välvilja, och en fånges naturliga önskan att meddela sig med varelser utom fängelsets mur gjorde slutligen Regina öppnare. De spunno ganska litet, det är sannt, men de språkade som herrskarinna och tjenarinna, i synnerhet de dagar Dorthe satt inspärrad för sin elaka tunga, och dervid kom det Meri väl till pass, att hon från fordna mera lysande dagar ihågkom något tyska. Meri visste att ständigt leda talet på konungen, och Meri var klok, hon anade snart Reginas svärmiska kärlek. Men Regina var långtifrån att ha någon aning om Meris tidigare öden; hon tillskref Meris frågor den naturliga nyfikenhet, som så höga föremål alltid väcka hos den obildade. Stundom syntes hon förvånad öfver finheten och ädelheten i den enkla bondqvinnans uttryck och tänkesätt. Det gafs ögonblick, då Meris personlighet förekom henne som en gåta full af motsägelser och då hon frågade sig sjelf, om hon icke borde anse denna qvinna som en spion. Men nästa ögonblick ångrade hon denna tanke; när spinnerskan såg på henne med sin klara milda genomskinliga blick, var det något som sade till Reginas hjerta: denna qvinna hycklar icke.

Så sutto de båda en dag i början af December, och Dorthe var åter inspärrad för otidighet13 mot slottspredikanten. Det var en bjert motsats hos dessa båda varelser, dem ödet sammanfört från så olika håll och som likväl i en punkt delade samma intresse. Den ena ung, skön, stolt, mörk, blixtrande, en furstinna ännu i sitt fängelse; den andra i sin medelålder, blond, blek, fin, mild, ödmjuk, fri och likväl mycket undergifnare. Regina, nu sjutton år, kunde anses för tjugu; Meri, nu trettiosex år, hade i hela sitt väsende något så barnsligt och oskyldigt, att man i vissa ögonblick kunde anse henne för sjutton. Hon hade kunnat vara Reginas mor, och likväl kunde hon, som pröfvat så mycket, anses för ett barn i bredd med den tidigt mognade sydländskan vid hennes sida.

Fröken Regina hade spunnit en stund och derunder afslitit många trådar. Förtretad och otålig sköt hon linet ifrån sig och återtog sitt broderi. Det hände ganska ofta, och lärarinnan var van dervid.

– Det var en vacker bild, sade Meri med en blick på sidentyget. – Hvad skall den föreställa?

– Guds heliga moder sancta Maria, svarade Regina, i det hon gjorde korstecknet, som hon alltid brukade, när hon nämnde den heliga jungfruns namn.

– Och hvad skall den vara till? frågade Meri vidare med en naiv förtrolighet.

Regina betraktade henne. Åter kom en misstanke i hennes själ, men förgick genast ånyo. – Jag stickar den heliga trons baner för Tyskland, svarade Regina öppet och djerft. – När det svajar en dag, skola kättarne fly för Guds moders vrede.

– När jag tänker på Guds moder, sade Meri, – tänker jag mig henne mild och god och fridfull. Jag tänker mig henne som en moder ensam med sin kärlek. – Meri sade dessa ord med en egen vekhet i rösten.

– Guds moder är himmelens drottning; hon skall strida mot de gudlösa och förgöra dem.

– Men när Guds moder tågar till strids, skall konung Gustaf Adolf möta henne med blottadt hufvud och sänkt värja, böja för henne sitt knä och säga: heliga jungfru, jag strider icke för din utan för din sons, vår frälsares, ära. Och då skall jungfru Maria småle och svara: den som strider för min son, han strider också för mig. Ty jag är en moder.

– Din kung är en kättare, svarade fröken Regina uppbragt, ty ingenting retade henne så som motsägelser mot den katholska tron, af hvilken läran om jungfru Maria såsom himmelens herskarinna var en karakteristisk beståndsdel. – Din kung är en tyrann och en otrogen, som dragit öfver sitt hufvud alla helgons vrede. Vet du väl, Merchen14, att jag hatar din kung?

– Och jag älskar honom, sade Meri knappt hörbart.

– Ja, fortfor Regina, – jag hatar honom som döden, synden och förderfvet. Om jag vore en man och hade en arm och ett svärd, skulle det blifva min lefnads mål att ödelägga hans här och hans verk. Du är lycklig du, Merchen, du känner ej kriget, du vet ej hvad Gustaf Adolf har gjort oss fattiga katholiker. Men jag har sett det, och mitt land och min tro ropa om hämd. Det ges ögonblick, när jag vore i stånd att döda honom.

– Och när fröken Regina lyfter sin hvita hand med den blanka dolken öfver konungens hufvud, då blottar konungen sitt bröst, der det stora hjertat klappar, och ser på henne med en blick af höghet och lugn och säger: du fina hvita hand, som sömmar Guds moders bild, stöt till, om du kan, mitt hjerta är här, och det slår för verldens frihet och verldens ljus. Och då sänker sig den hvita handen långsamt ned, och dolken faller helt oförmärkt derur, och Guds moder på duken småler ånyo, ty hon visste nog att så skulle gå, det hade ju gått henne sjelf på samma sätt. Ty konung Gustaf Adolf kan ingen döda och ingen hata, emedan Guds engel går vid hans sida och vänder menniskors hat till kärlek.

Regina glömde sitt arbete och betraktade Meri med stora mörka fuktiga ögonkast. Det var så mycket som anslog henne i dessa ord. Men hon teg. Slutligen sade hon: – Konungen bär en amulett.

– Ja, sade Meri, – han bär en amulett, men det är icke ringen af koppar, om hvilken menniskorna tala, utan det är hans högsinta menskliga hjerta, som försakar allt för det ädla på jorden. När han var helt ung och ännu icke hade namn eller rykte, blott sitt blonda hår och sin höga panna och sina milda blåa ögon, då bar han ingen amulett, och likväl så gingo välsignelsen och kärleken och lyckan vid hans sida. Alla englar i himmelen och alla menskor på jorden älskade honom.

Reginas svarta ögon glimmade i tårar. – Har du sett honom, när han var ung? sade hon.

– Om jag har sett honom! Ja.

– Och du har älskat honom som alla de andra?

– Mer än alla de andra, fröken!

– Och du älskar honom ännu?

– Ja jag älskar honom ... mycket. Som ni. Men ni vill döda honom och jag vill dö för honom.

Regina sprang upp, brast ut i gråt, slöt Meri i sina armar och kysste henne. – Tro icke att jag vill döda honom ... jag, o heliga jungfru, jag som tusen gånger ville gifva mitt lif för att rädda hans! Men vet du, Merchen, det är ett qval som du ej kan förstå, det är en sönderslitande strid, när man älskar en man, en hjelte, en afbild af det högsta och skönaste i lifvet, och när likväl ens heliga tro befaller att hata denne man, att döda honom, ja att förfölja honom intill grafven! Du vet ej, du lyckliga, som blott behöfver älska och välsigna, hvad det vill säga att kastas mellan kärleken och hatet som ett skepp på de höga vågor, att nödgas förbanna honom som man in i döden välsignar, och sedan sitta inom ett fängelses mur, ett rof för de stridande känslor, som oupphörligt kämpa om herraväldet i ens innersta själ. Ack det var en natt, då jag ville förlika min kärlek och min tro och föra honom, den mäktige, på den rätta salighetens väg. Om helgonen då hade låtit min svaga stämma öfvertyga hans otro ... då hade den arma Regina med glädje följt honom som hans ringaste slafvinna genom hela hans lif och i sitt bröst emottagit alla de lansar och kulor som söka hans hjerta. Men helgonen unnade icke mig ovärdiga en så stor ära, och derföre sitter jag nu här, en fånge för min tros och min kärleks skull, och om än en engel nedbröt fängelsets mur och sade till mig: fly, ditt land väntar dig! så skulle jag svara: det är hans vilja, den älskades, för hans skull lider jag och för hans skull blifver jag qvar. Och du tror ännu att jag vill döda honom!

Och Regina gret mycket och häftigt med hela våldsamheten af sin passionerade själ, som icke på länge fått luft. Meri strök de svarta lockarna från hennes panna, såg henne mildt och godt i de tårfulla ögonen och sade med profetisk ingifvelse: – gråt icke så, den dag skall komma, när ni skall kunna älska honom utan att tillika nödgas förbanna honom.

– Den dagen skall aldrig komma, Merchen!

– Jo den dagen skall komma, när konung Gustaf Adolf är död.

– O att den aldrig komme då! Hellre vill jag lida mitt hela lif ... det är dock för hans skull.

– Jo fröken, den dagen skall komma. Icke för det att ni är ung och han äldre. Men har ni aldrig hört någon säga om ett barn som är frommare och bättre än andra barn: det lefver icke länge, det är för godt för denna verlden! Så synes det mig om konung Gustaf Adolf. Han är för stor, för ädel, för god, för att länge lefva. Guds englar vilja hafva honom, innan hans kropp förvissnar och hans själ förtröttas. Tro mig, de skola taga honom ifrån oss.

Regina betraktade henne nästan förfärad. – Hvem är du som talar sådana ord? Hur dina ögon glänsa! Du är icke den du synes. Skulle du vara ... o heliga jungfru, beskydda mig!

Och Regina sprang upp med all den vidskepliga vantro, som tillhörde hennes tidehvarf. Det är troligt att hon ej gjorde sig närmare reda för sin fruktan, men Meris tal hade hela tiden förekommit henne sällsamt att höra ur en obildad bondqvinnas mun i detta barbariska land.

– Hvem jag är? upprepade Meri med oförändrad mildhet. – Jag är en qvinna som älskar. Det är allt.

– Och du säger att kungen skall dö?

– Gud allena råder öfver menniskors öden, och den störste bland menniskor är ock en menniska.

I detta ögonblick tog någon i låset, och fru Märtha inträdde högtidligare än vanligt och äfven något blekare. Hon bar nu i stället för sin vanliga bjertrandade yllekoft en djup sorgdrägt, och hela hennes uppsyn antydde något ovanligt. Reginas och Meris föregående samtal gjorde att båda sprutto till vid denna syn.

Meri blef blek som döden, gick rakt fram till fru Märtha, såg henne skarpt i ansigtet och sade entonigt med stor ansträngning: – kungen är död!

– Vet du det redan? svarade fru Märtha förundrad. – Gud sig förbarme, den hjobsposten15 kom för en timma sedan med kurir öfver Torneå.

Regina nedsjönk afdånad.

Meri med det bristande hjertat behöll sin fattning och sökte återkalla Regina till lifvet. – Konungen har då stupat på slagfältet, midt under segern? frågade hon vidare den häpna borgfrun.

– På slagfältet vid Lützen den 6 November och midtunder en herrlig victoria16, genmälde frun, alltmera förundrad öfver Meris vetskap derom.

– Vakna upp, nådig fröken, han har lefvat och dött som en hjelte värd hela verldens beundran. Han har fallit i segerns stund, i sin äras högsta glans, hans namn skall lefva i alla tider, och detta namn skola vi båda välsigna.

Regina uppslog sina svärmiska ögon och knäppte sina händer till bön. – O heliga jungfru, sade hon, – jag tackar dig att du låtit honom gå i sin storhet från verlden och så borttagit den förbannelse som hvilat öfver min kärlek!

Och Meri nedföll vid hennes sida i bön.

Men utanföre på borggården stod en lång hvithårig gubbe med de stela dragen förvridna af smärta och förtviflan. – Förbannelse öfver mitt verk! sade han. – Min plan är bruten i förtid och det mål, för hvilket jag lefvat, går mig ur händerna. O jag dåre, som räknade på en menniskas lifstråd, som hoppades att konungen skulle erkänna de sina och lefva så länge, tills Aron Bertilas dotters son hunnit i kriget förvärfva ett lysande rykte och stiga i jemnbredd med arfvingen till Sveriges krona! Kungen är död och min ättling är blott en omyndig pojke, som snart skall förblandas med de andra i hopen. Nu fattas mig blott att han vinner en adelig sköld och ställer sig med de öfrige blodsugarne mellan statens enda verkliga makter, konung och folk. Jag dåre, jag dåre, kungen är död! Gack17 du gamle Bertila, i grafven, till brodermördaren kung Johan18 och adelshärjaren kung Carl19, och göm deras stolta planer bland samma maskar, som redan förtärt prins Gustaf20 och Karin Månsdotter!

Och den gamle fattade den utträdande Meri häftigt vid handen och sade: – kom, nu hafva vi båda intet mera att skaffa i verlden!

– Jo, sade Meri med kufvad smärta, – vi äga ännu båda en son!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 utskrifna manskap – till krigstjänst uttagna manskap.

2 Österbottens nyss utskrifna manskap hade i slutet af Juli afgått – Jfr andra berättelsen »Svärdet och Plogen» som utspelar sig i mitten av augusti och där rekryterna ännu inte avseglat (s. 94, r. 25–28).

3 i medlet af – i mitten av.

4 rundelig spis – riklig kost.

5 det dubbla ölet – det starka och berusande ölet (i motsats till det svaga enkla ölet).

6 rosenkrans – radband.

7 postillor – predikosamlingar.

8 ramlade – ramsade, rabblade; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 kurra – häkte; SAOB har detta belägg av Topelius.

10 förskrefvos – rekvirerades, beställdes.

11 kalkduk – duk som läggs över nattvardskalken när denna inte används.

12 förbidan – väntan.

13 otidighet – oförskämdhet.

14 Merchen – tysk diminutiv form av Meri, »lilla Meri».

15 hjobsposten – jobsposten, sorgebudet; stavning med hj förekom en stor del av 1800-talet.

16 victoria – (lat.) seger.

17 Gack – gå (imperativform).

18 brodermördaren kung Johan – Johan III (1537–1592), kung från 1568 efter att ha avsatt sin bror Erik XIV, som han enligt ett obekräftat rykte lät giftmörda 1577.

19 adelshärjaren kung Carl – Karl IX (1550–1611), kung från 1604 (i praktiken redan från 1599) som lät avrätta flera av sina motståndare inom rådsaristokratin efter att ha vunnit maktkampen med den polsk-svenska kungen Sigismund 1598.

20 prins Gustaf – Gustav Eriksson Vasa (1568–1607), son till den 1568 avsatte Erik XIV och Karin Månsdotter.

6. Slaget vid Nördlingen.

Härtills hade det svenska lejonet under Gustaf Adolf och hans närmaste ilat från seger till seger och med väldiga ramar slagit till marken alla sina motståndare. Ändtligen1 kom olyckans dag; det blef ett stort och mördande slag, som tillfogade svenska vapnen ett blödande nederlag.

Wallenstein, den omättlige och dock omistlige, hade fallit en förrädares fall i Eger; Gallas, härförstöraren, öfversvämmade mellersta Tyskland, tog Regensburg och drog mot den fria riksstaden Nördlingen i Schwabiska landet. Hertig Bernhard och Gustaf Horn ilade med svenska hären till dess försvar. De hade blott 17 000 man, Gallas 33 000. – Låt oss angripa, sade hertigen; – låt oss vänta, sade Horn.2 Och man väntade; 5 000 man kommo till förstärkning, och fjorton dagar förgingo. Då kom Nördlingen i nöd och begynte signalera med vakteldar på tornen om nätterna. Åter ville hertigen angripa, och åter ville Horn förskansa sig3 och undsätta staden utan batalj. Man kallade honom, den tappre, en feg man, och harmfull, med olycksbådande aningar, beslöt han att strida. Men Svenskarne gingo till striden med segerns visshet på förhand, ty beständiga framgångar hade gjort dem öfvermodiga.

År 1634 den 26 Augusti4 stod slaget. Utanför Nördlingen är en skogshöjd benämnd Arensberg och mellan den och staden en mindre höjd. På den sednare hade de kejserlige låtit uppföra tre skansar5. Svenska hären stod på Arensberg, Horn på högra och hertigen på venstra flygeln. Lösen var den samma som vid Breitenfeld och Lützen: Gud med oss!

Tidigt på morgonen föll ett starkt regn. Än engång ville den kloke Horn dröja, men hertigen hade öfverbefälet och befallde framåt. Horn lydde, och högra flygeln ryckte ned i dälden6 mellan båda höjderna. Rytteriets otålighet påskyndade striden. Genast i början blef denna ogynnsam. De kejserliges kanoner på skansarne gjorde täta luckor i ryttarnes leder, och fiendens öfvermakt bragte dem att rygga. Horn skickade två brigader att storma mellersta skansen. De togo den och förföljde fienden. Piccolomini hejdade deras lopp, de drefvos tillbaka till skansen. Der hände sig att krutförrådet tog eld. Med en döfvande knall flög skansen i luften och flera hundrade Svenskar och Finnar med den. Det var första olyckan.

På denna skans berodde likväl segern. Några ögonblick stod den tom; Piccolominis soldater, skrämda af knallen och förödelsen, kunde ej förmås att rycka dit in. Slutligen gjorde de det. Horn begärde hjelp, för att intaga skansen. Hertigen skickade den unge Böhmaren Thurn med gula regementet. Denne tog miste, anföll en annan skans och stötte mot en stor öfvermakt. Sjutton gånger anföll fienden, och lika ofta slogs han tillbaka. Förgäfves stormade Horn mot höjden. Thurns misstag var andra olyckan.

På venstra flygeln hade hertigen börjat striden med artilleri och rytteri. I första chocque’n7 kastades de kejserlige tillbaka, och hertigens tyska rytteri sprängde med lösa tyglar och skingrade leder förföljande framåt. Men Tillys ande syntes i dag gifva de kejserliga mod. De ställde sina ordnade och öfverlägsna leder mot de anfallande, hejdade dem och kastade dem med förlust tillbaka. Förgäfves sökte hertigen inkasta förstärkning i Nördlingen. Förgäfves dref han Gallas framför sig. Ständigt nya massor af fiender stängde hans väg, och i hans rygg plundrade Kroaterne trossen.

Nu hade det lidit mot middagen. Horns trupper hade åtta timmar å rad uthärdat fiendens eld och voro utmattade af sår och trötthet. För hvarje timme sjönk deras hopp om segern, men deras mod förblef sig likt, orubbligt och ihärdigt. De hade varseblifvit oordningen på venstra flygeln; sjelfve stodo de ytterst illa nere i dälden, der hvarje minut Piccolominis kulor slogo ned i småskogen och stänkte med blod de afskjutna stammarna. Nu föreslog Horn att draga sig tillbaka till Arensberg, och hertigen, bragt i trångmål, nödgades slutligen bifalla. Nära två timmar hade han besinnat sig, och dessa timmar hade han sedan velat återköpa med hälften af sitt lif. Klockan var tre på eftermiddagen. Horn lät finska rytteriet göra ett låtsadt anfall8, för att maskera reträtten, och begynte som en klok fältherre att draga sig tillbaka i god ordning. De kejserlige märkte afsigten och trängde på med fördubblad öfvermakt. De började hoppas hvad de förut ej vågat, att äfven Svenskarne kunde besegras, och Piccolominis knubbiga gestalt flög manande genom deras leder, för att med samlade massor störta sig öfver Svenskarnes blottade sidor, spränga dem och i grund förkrossa dem.

I dalen bakom svenska härens rygg flöt mellan båda höjderna en bäck med branta stränder och uppsvälld af det ymniga regnet. Vid den lilla byn Hirnheim ledde öfver bäcken en enda bro, och denna punkt lät Horn i tid besätta, för att trygga återtåget. Artilleriet passerade först öfver bron och var i säkerhet på Arensberg. Främsta lederna af Horns flygel hade likaledes uppnått byn, och de öfriga voro blott ett par bösshåll9 derifrån, då en ny olycka inträffade, den tredje och mest förderfliga på denna olyckornas dag.

Hertig Bernhard hade åtagit sig att med venstra flygeln uppehålla fienden, tills Horn med sina kommit öfver bäcken. Alltför snart märkte han, att han dervid mera rådfrågat sin tapperhet, än sin klokhet. Allt tätare blefvo fiendens massor, allt våldsammare deras anfall. Tre gånger störtade De Werth mot hertigens rytteri; tre gånger blef han tillbakaslagen. Fjerde gången genombröt han hertigens leder. Denne skickade en sqvadron att taga honom i sidan. Förgäfves. Utom sig af raseri, ryckte hertigen sin guldstickade fana ur fänrikens hand och störtade, åtföljd af sina tappraste, in i tätaste hopen af fiender. Allt förgäfves. Hans tappre föllo, hans häst blef skjuten, fanan rycktes ur hans hand; sårad och öfvermannad, var han nära att blifva fången, då en ung officer vid hans sida lånade honom sin häst och han med nöd kom undan. Redan flydde hans sprängda fotfolk, ur stånd att motstå rytteriet på slätten. Och när hertigen blödande galopperade bort med lösa tyglar, följde hela flygeln i vildaste flykt hans spår, i den vissa tro att allt var förloradt.

Just i detta ögonblick passerade Horns infanteri öfver den trånga bron. Då uppstodo bakom lederna förvirrade rop att slaget vore förloradt och fienden i hamn och häl10. Först enstaka ryttare, sedan hela skaror af hertigens kavalleri störtade vägen framåt till bron, redo in bland fotfolket, förtrampade somliga och bragte de öfriga i gränslös villervalla. Horns stämma försökte att göra sig hörd, hans närmaste chefer sökte att hejda ryttarnes ursinniga fart, men utan framgång. På den trånga bron kastades allt öfver hvartannat, menniskor, vagnar, hästar, döde och lefvande, och slutligen rusade hertigens hela flygel ned till detta olycksställe. Som en ljungeld var Piccolomini i de flyendes spår, bragte upp på höjden några lätta kanoner och lät dem spela in i den tätaste menniskomassan, der hvarje kula gjorde en bred bana af döde och sårade. Strax voro också Kroaterne der, och nu måste kanonerna tystna, för att icke fälla både vän och fiende. Förfärligt härjade de kejserlige ryttarnes långa pikar och breda svärd. Allt hvad Svensk och Finne hette var vigdt åt undergången.

Gustaf Horn till Kankas, han den tappre och kloke finske härföraren, hvilken konung Gustaf Adolf plägade kalla »sin högra hand» och som från början afrådt detta olyckliga slag, han var nu den siste som i det förfärliga ögonblicket behöll mod och sans, den siste som ännu icke gaf allt till spillo. Med qvarlefvorna af tre regementen hade han fattat posto vid ingången till bron, och de flyendes ström brusade honom förbi, utan att förmå rycka honom med sig. Man besvor honom att rädda sitt lif; mot dessa maningar satte han sin jernfasta finska envishet och stadnade qvar. Fienden trodde knappt sina ögon, när den såg honom icke blott stå, utan djerft angripa. Ett ögonblick hejdades förföljelsen, det enda som Horn hoppades vinna med sitt förvägna anfall. Gallas kastade mot honom en af de bästa spanska brigaderna. Horn slog den tillbaka med blodiga hufvuden11. Rusad af segern, störtade mot honom De Werth med sina dragoner. Lika blodigt mottogos de. Från alla håll tätnade fiendens ring, och Horn blef anfallen från tre sidor på en gång. Man bjöd honom lifvet, om han ville gifva sig; han svarade med ett svärdshugg, och samma svar gåfvo hans män. Ingen enda begärde pardon12. Sist, när de fleste omkring honom stupat, blef han af mängden öfvermannad och tagen, hvarefter de få qvarblifne kämparne gåfvo sig med honom fångne.

När svenska hären i full flykt rusade öfver Arensberg, afslet hertig Bernhard af Saxen Weimar sitt långa hår och ropade i sin förtviflan att han vore en vanvetting, men Horn en vis man. I en sednare tid tröstade sig hertigen med Elsas13; men i dag hade han anledning att ångra sitt förhastande. Sex tusen Svenskar, Finnar och med dem förbundne Tyskar betäckte de blodstänkta höjderna vid Nördlingen; sex tusen blefvo fångne, bland dem Finnarne Horn och Wittenberg, som af fienden bemöttes ganska ärofullt; af de öfriga 10 000 voro hälften sårade och de flesta qvarblifne soldtrupper14 rymde från fanorna. Hären hade förlorat 4 000 trossvagnar, 300 fanor och hela sitt artilleri. En eländig qvarlefva drog sig sedan under plundring och nöd åt trakten af Mainz. Mer än dessa tolftusen man gällde för Sverige förlusten af dess krigsära och fiendens återvunna tro uppå segern. Slaget vid Nördlingen blef en vändpunkt i trettiåra kriget och försatte hela Europa än i glädje, än i bestörtning, ända till dess Banérs snille och lycka återförskaffade svenska vapnen deras förlorade glans15.

Bland de siste som kämpade vid Horns sida vid bron var ett kompani af Österbottens regemente16 under vår gamle vän och bekante, kapten Larsson. Den lille tjocke kaptenen hade den gången, hvad som annars sällan hände, icke tid att öppna sin pratsama mun; hela hans runda figur dröp af svett i sommarvärmen, han hade slagits alltsedan morgongryningen och likväl knappt fått en skråma i sitt feta hull. Vare det sagdt till hans ära, att han vid Nördlingen föga tänkte hvarken på rhenska viner eller bayerska nunnor, utan ärligt högg och stack det bästa han kunde. Likväl vare det osagdt om han der spetsade trettio kejserlige på udden af sitt goda svärd, hvilket han sedan på god tro berättade. Han var ock en af dem som blefvo fångne tillika med Horn, och hvad som mest förargade den gode kaptenen var icke hans fångenskap, utan förtreten att efteråt se Kroaterne i godt mak tömma svenska arméns vinförråder, hvilka de tagit med trossen.

En annan af våra vänner, löjtnant Bertel, slogs hela dagen vid hertigens sida, och var den som erbjöd honom sin häst, när hertigens egen var skjuten. Att hertigen sedan ej glömde denna tjenst, skola vi af det följande finna. Bertel var, likasom Larsson, med i hetaste striden, men, mindre lycklig än denne, erhöll han flera sår och bortfördes slutligen af de flyendes ström till Arensberg. Nästan utan att veta huru, fann han sig följande dagen långtifrån slagfältet och drog med qvarlefvorna af hertigens här till Mainz.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Ändtligen – slutligen.

2 De hade blott 17 000 man, […] låt oss vänta, sade Horn. – Uppgifterna om slaget vid Nördlingen i detta kapitel efter Fryxell, Berättelser ur Svenska historien 7 1838, s. 90–97.

3 förskansa sig – uppföra försvarsverk åt sig, befästa sig.

4 den 26 Augusti – pro den 27 augusti.

5 skansar – mindre försvarsanläggningar med stormhinder.

6 dälden – (mindre) dalen.

7 chocque’n – kavallerianfallet med syfte att rida ned fienden genom tät gruppering och hög fart.

8 Horn lät finska rytteriet göra ett låtsadt anfall – Jfr Fryxell, Berättelser ur Svenska historien 7 1838, s. 95: »Horn började derföre genast återtåget, men lät, för att dölja detsamma, något rytteri företaga ännu ett låtsadt anfall mot fienden.»

9 bösshåll – skotthåll, räckvidd för bössa.

10 i hamn och häl – hack i häl.

11 med blodiga hufvuden – med (stora) förluster.

12 pardon – förskoning till livet.

13 I en sednare tid tröstade sig hertigen med Elsas – Bernhard av Sachsen-Weimar, som 1635 gick i fransk tjänst, hade utlovats Elsass men dog 1639 utan att ha övertagit regionen.

14 soldtrupper – legotrupperna.

15 Banérs snille och lycka återförskaffade svenska vapnen deras förlorade glans – Topelius avser Banérs segrar vid Wittstock, Chemnitz och Pressnitz 1636, 1639 resp. 1641 samt det lyckade återtåget till norra Tyskland 1637.

16 Bland de siste […] ett kompani af Österbottens regemente – Textstället, liksom uppgiften ovan om flyende soldtrupper, saknar stöd hos Fryxell och exemplifierar hur Topelius lyfter fram det finsknationella elementet i sin berättelse.

7. Den förlorade sonen.

Vi befinna oss nu vid trettondedagstiden år 1635, således midt i vintern. I Aron Bertilas stuga hemma i Storkyro sprakar stockelden i den rymliga spiseln, ty den tiden vexte ännu grof skog kring de bördiga åkerfälten. Ute rasar ett yrväder med snö och rytande storm; vargarne tjuta på isen af elfven; borta i klyftan smyger den hungriga lon1.

Det är trettondagsqväll, en timma eller par2 efter mörkningen. Storkyro bondekungen sitter i högkarmad stol ett stycke från spiseln och lyssnar med strödda tankar på dottern Meri, som vid stockeldens sken läser med hög röst ett kapitel ur Agricolas finska nya testamente3, ty bibeln var ännu ej i sin helhet utkommen på finska språket. Mycket har den gamle Bertila åldrats, sedan vi sist ännu sågo honom i hans fulla kraft. De ständigt stora gäsande4 tankarna under hans kala panna lemna honom ingen ro, och likväl äro nu, efter kungens död, hans stolta planer tillintetgjorda, likt skeppsbrutna spillror drifvande kring på den upprörda vågen af en nattlig sjö. Stora och starka andar sådana som hans gå vanligen under blott genom att förstöra sig sjelfva. Alla skiften och olyckor under denna stormiga lefnad hade icke förmått att bryta hans kraft af jern; men grämelsen öfver ett felslaget lysande hopp, det fåfänga bemödandet att bygga ånyo det ramlade luftslottet, sorgen att se hans närmaste sjelfva nedrifva hans verk, allt detta gnagde likt en rofgirig gam hans själs innersta. En enda tanke hade sedan två år gjort honom tjugu år äldre, och denna tanke var förmäten ända till vanvett. Den lydde så här:

Hvarföre är icke en af de mina i denna stund en konung af Sverige?

Stundom uppslår Meri sina milda blåa ögon från den heliga boken och betraktar med forskande oro sin gamle far. Äfven hon har blifvit äldre uti sitt anlete; den stilla sorgen är en höst öfver grönskande lunder: den bryter icke, den dödar icke, men den kommer löfvens friskhet att blekna på lifvets träd. Meris blick är full af frid och undergifvenhet. Den tanke, som ständigt skiner i hennes själ lik en sol i sin nedgång, är ingen annan än den: bortom grafvarna skall jag återse mitt hjertas stolthet, och der bär han ingen jordisk krona mer.

Nära till venster om henne sitter den gamle Larsson, liten och rund till gestalt lik sin matfriske son. Hans godmodiga fryntliga ansigte har för tillfället antagit en högtidligare uppsyn, värdig den heliga bokens innehåll, på hvilket han lyssnar. Hans båda händer ha hopfallit likasom till bön, och blott stundom makar han med vänlig uppmärksamhet bränderna5 samman, på det att Meri skall bättre se. Bakom honom sitter i andakt en del af det talrika gårdsfolket, och dessa af eldskenet belysta grupper kompletteras af en surrande6 grå katt och en stor lurfvig gårdshund, krupen i ring framför Meris fötter, för hvilka han synes stolt att utgöra en pall.

När Meri under sin läsning kom till det ställe i Lucæ 15:de kapitel, der det talas om den förlorade sonen, begynte den gamle Bertilas blickar att glimma af en dyster glöd. – Den vanbördingen7! mumlade han halfhögt för sig sjelf. – Att slösa sin ärfda egendom, hvad är väl det? Men att glömma sin gamle far ... vid Gud det är skändligt!

Meri las8 vidare och kom till den förlorade sonens ånger. »Och så stod han upp och kom till sin fader. Och då han ännu långtifrån var, såg honom hans fader och begynte varkunna sig öfver honom och lopp emot honom, föll honom om halsen och kysste honom ...»9

– Hvilken stackare till fader! utropade Aron Bertila åter halfhögt vid sig sjelf. – Han skulle hafva bundit honom med bast och piskat honom med ris och drifvit honom bort ur sitt hus tillbaka till de glädjelösa skökorna och de tömda vinbägarne ...

– Fader! hviskade Meri mildt förebrående. – Var barmhertig, såsom vår fader i himmelen är barmhertig och tager i sin famn de förlorade barn.

– Och kommer nånsin din son ... begynte Larsson i samma ton. Men den gamle afbröt honom. – Hållen eder mun och bryn er icke om mig! genmälde han vresigt. – Jag har icke mer någon son ... som ångrande faller till min fot, tillade han strax derpå, när han såg två stora klara perlor glimma i eldskenet under Meris ögonlock.

Meri fortfor: »Och sonen sade till honom: fader, jag hafver syndat i himmelen och för dig och är icke värd att hädanefter kallas din son ...»10

– Sluta opp med det der! utbrast åter den gamle vid elakt lynne. – Red min säng och låt folket gå till hvila, det är redan sent lidet på aftonen.

I detta ögonblick hördes hästtraf utanföre på vägen i den knarrande snön. Det ovanliga i en sådan företeelse på helgdagsaftonen kom Larsson att gå till det låga fönstret och andas på den islupna rutan, för att kasta en blick ut i yrvädret. En släde dragen af två hästar arbetade sig med möda genom den hopade snön och körde in uppå gården. Två män höljda i pelsar af fårskinn stego derur.

Med en hastig aning skyndade Larsson ut att möta de kommande, och som blixten var Meri vid hans sida. Knarrande slöt sig stugans dörr efter dem, och det dröjde en stund, förrän den åter öppnades.

Men nu inträdde med sänkt hufvud en ung man i en krigares drägt, kastade ifrån sig sin snöiga fjädrade hatt, gick rakt fram till den gamle Bertila, böjde ett knä och sänkte sitt vackra lockiga hufvud än djupare, i det han sade: – fader här är jag och ber om din välsignelse! Och bakom honom stodo Meri och den gamle Larsson båda med knäppta händer och höjde sina bedjande blickar till den stränge gubben med samma ord: – fader, här är din son, gif honom din välsignelse!

Ett ögonblick syntes Bertila kämpa med sig sjelf, man såg hans läppar lindrigt darra och hans hand omedvetet utsträckas, för att uppresa ynglingen vid hans fot. Men snart reste sig hans kala hjessa än högre, hans hand drogs tillbaka, hans skarpa ögon blixtrade mörkare än någonsin, och hans läppar darrade icke mer. – Gå, sade han kort och strängt, – gå, du förlorade pojke, tillbaka till dina bröder adelsmännen och till dina systrar de fina fröknarna! Hvad vill du här i den simpla bondens stuga, som du föraktar! Gå, jag har icke mer någon son!

Men ynglingen gick icke. – Vredgas icke, min fader, sade han, – om jag i min ungdoms ärelystnad har felat någon gång mot ditt bud och befallning. Hvem sände mig ut bland det lysande och stora i verlden att vinna rykte och ära? Hvem bjöd mig gå ut i kriget och adla mitt bondenamn med ridderliga bedrifter? Hvem kastade mig in bland alla frestelser af glänsande föredömen rundtomkring vid den store konungens sida? Du och åter du, min far, och nu stöter du bort din son, som för din skull två gånger försakat ett adelsbref.

– Du! utbrast den gamle med uppbrusande vrede. – Du skulle försakat ett adelsbref, du som blygts för ditt ärliga bondenamn och tagit dig ett annat som skulle vara förnämligare? Nej, på dina knän har du tiggt om ett sköldemärke; hvad vet jag om det erbjudits dig, hvad bryr jag mig derom? Jag vet blott det, att jag från spädaste barndom sökt inplanta hos dig, vanbörding, att det ges inga andra lagliga makter än konung och folk, att allt hvad som tränger sig deremellan, det må sedan heta adel eller presterskap eller hvad som helst, är ett oting, ett förderf, en förbannelse för rike och land ... det allt har jag sökt att prägla i dig, och frukten af mina lärdomar har varit den, att du smugit dig in bland denna adel, som jag hatar och föraktar, att du fikat efter11 dess toma titlar, prålat med dess riksförderfliga glans, insupit dess fördomar och nu står här i ditt fädernehus med lögnen på dina läppar och adelshögfärden i ditt hjerta. Gå, vanslägtade12 bondeson; Aron Bertila, som är hvad han varit, – en bonde! – förskjuter och förbannar dig, affälling!

Och vid dessa ord vände sig den gamle bort och gick med fasta steg och högburet hufvud in i den lilla kammaren innanför stugan, lemnande Bertel ännu på knä vid den plats der han stått. – Hör mig, min far, min far! ropade Bertel efter honom, i det han hastigt uppryckte sin lifrock13 och framtog derur ett hopviket papper – ... detta hade jag ämnat sönderrifva inför din fot! Men den gamle hörde honom icke mer, papperet föll till golfvet, och när Larsson ett ögonblick derefter uppvek och läste detsamma, befanns det innehålla ett af förmyndarregeringen i Stockholm, på hertig Bernhards af Weimar framställning, utfärdadt diplom för ryttmästaren vid lifdragonerna Gustaf Bertel på adeligt bref och sköldemärke med namnet Bertelsköld.

Medan allt ännu i den stora stugan var i förvirring öfver den gamle Bertilas okufliga hårdhet, inträdde med mycken brådska tvenne af fru Märthas lifknektar ifrån Korsholm. – Hej gossar, utropade de till drängarna, – hafven J sett henne? Här är något att förtjena. Tvåhundra daler silfvermynt i belöning för den som griper och återför död eller lefvande fröken Regina von Emmeritz, statsfånge uppå Korsholm!

Vid ljudet af detta namn vaknade Bertel ur sin döfvande smärta, sprang upp och fattade den talande i kragen. – Usling, hvad säger du? utropade han.

– Nå nå, gunstig junker, far vackert fram när han talar till kunglig majestäts och kronans folk. Jag säger att den tyska förräderskan, den papistiska trollpackan fröken von Emmeritz lyckats rymma i natt från Korsholms slott, och att den som icke hjelper att skaffa henne till rätta är en landsförrädare och en ...

Karlen hann icke tala till slut, innan han för ett slag af Bertels kraftiga arm låg raklång på golfvet. – Ha, min far, du har så velat! utbrast ynglingen och var i ett nu genom dörren och i släden, der man strax derpå hörde honom galoppera bort i det rasande yrvädret.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 borta i klyftan smyger den hungriga lon – Jfr början av Runebergs legendartade dikt »Julqvällen» (Dikter 1832): »Af hunger tjöt i klyftan Lon» (SS I, s. 201).

2 en timma eller par – en eller ett par timmar (finlandism).

3 Storkyro […] Agricolas finska nya testamente – Språkgränsen mellan de österbottniska socknarna var skarp: längs kusten talades svenska och i inlandssocknar som Storkyro finska.

4 gäsande – jäsande.

5 bränderna – de brinnande vedträna.

6 surrande – spinnande; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 vanbördingen – personen som har vanhedrat sin släkt, sitt ursprung.

8 las – (dialektalt) läste.

9 »Och så stod han upp […] kysste honom ...» – Luk. 15:20.

10 »Och sonen sade […] kallas din son ...» – Luk. 15:21.

11 fikat efter – eftertraktat, åtrått.

12 vanslägtade – vanartige.

13 lifrock – tätt åtsittande rock.

8. Rymmerskan.

Vi skola nu se åt hvar fröken Regina befinner sig och hvad som förmått henne att utbyta fru Märthas hulda omvårdnad emot det äfventyrliga försöket att fly midt i vintern genom ett okändt land uppfylldt af ödemarker och der hon ej visste väg eller stig, ja icke ens förstod att göra sig begriplig på landets språk.

Vi skola ej lemna ur sigte att vår berättelse föregår i en tid, då katholicism och lutherdom stodo i den skarpaste strid och då äfven lutherdomen, upphetsad af stridens häftighet, likaså litet som katholicismen medgaf någon tolerans för olika tänkande. Fru Märtha hade nu engång fått i sitt hufvud att hon pligtskyldigt borde omvända fröken Regina till lutherska läran, och denna misslyckade välmening kunde ingen taga ifrån henne. Hon fortfor derföre att i tid och otid plåga den arma flickan med sin envishet, än med böcker, än med prester, än med förmaningar, med lock och pock, med löften om frihet, med hotelser af alla slag, och när Regina vägrade att läsa böckerna och höra presterna, lät den nitiska frun hvar morgon och afton hålla bön uti sin fånges rum samt gudstjenst om söndagarna i samma rum. Alla dessa medel förslöades mot hvad fru Märtha kallade Reginas halstarrighet; ju mera fru Märtha bemödade sig, desto lugnare, kallare, omöjligare blef hennes fånge. Regina betraktade sig som en martyr för sin tro och led med skenbar köld alla förödmjukelser för den heliga saken.

Men inom den nittonåriga flickan gäste det heta sydländska blodet och kunde med möda kufvas till lugn på ytan. Det fanns ögonblick när Regina velat spränga Korsholm i luften, om hon det kunnat. Men de gamla gråa murarna trotsade hennes tysta raseri, och flykten blef slutligen hennes enda räddningsmedel. År och dag grundade hon deruppå; slutligen fann hon ett medel att bedraga fru Märthas vaksamhet.

På Kajaneborgs slott satt den tiden som fånge den ryktbare och olycklige Johannes Messenius, som i sin ungdom varit uppfostrad hos jesuiterne i Braunsberg och af dem blifvit utsedd att vara katholicismens apostel i det kätterska Sverige. Inspärrad för sina smädeskrifter och stämplingar till förmån för Sigismunds parti, hade han nu på nittonde året, under grym behandling, suttit der som en mullvad i sitt hål, då ryktet om hans lärdom, hans olyckor och hans papistiska tänkesätt nådde äfven till fröken Regina i hennes fängelse. Från den stunden korsade sig djerfva förmätna planer i den fångna flickans själ.

En dag vid nyårstiden kom till Korsholm en vandrande tysk qvacksalvare, bärande sitt apothek på ryggen ungefär som schackerjudarne1 i en sednare tid.* Sådana doktorer och apothekare i samma person gjorde goda affärer på det lättrogna folkets bekostnad och anlitades ofta af de förnämaste, ty i hela landet fanns ingen examinerad läkare och blott ett enda apothek2, nemligen i Åbo, och äfven det icke särdeles väl försedt. Ej under således, att vår man äfven på Korsholm hade fullt opp att göra med håll och stygn3, magplågor och gikt; ja fru Märtha, som, hvar gång hon bastonerat4 sina drängar, jemrade sig öfver kolik och andtäppa, omhuldade med synnerlig välvilja den främmande doktorn. Inom få dagar hade denne blifvit fullkomligt hemmastadd, och så hände att han kallades till fröken Regina, som klagade öfver en envis hufvudvärk.

Fru Märthas vanliga slughet svek henne den gången. Icke två dagar derefter befunnos både den unga fröken, hennes gamla Dorthe och qvacksalvaren en vacker morgon sin kos. Ett utifrån lösbrutet jerngaller och en qvarlemnad repstege lemnade intet tvifvel öfrigt, att ju qvacksalvaren varit behjelplig att skaffa de fångna fri passage öfver murar och vallar. Fru Märtha glömde af lutter5 häpnad och förargelse både kolik och andtäppa, rörde upp både slott och stad samt utskickade genast sina knektar i alla väderstreck att gripa de flyende. I hvad mån hon deri lyckades, skall snart visa sig.

Vi återvända för en stund till Bertel, hvilken vi finna, med hjertat uppfylldt af de stridigaste känslor, jagande bort i den stormiga qvällen och åtföljd af sin trotjenare Pekka. Den ärliga själen kunde ej fatta en så stor dårskap, som den att, nyss kommen till hemgården, begifva sig bort från den varma brasan och den kokande grötgrytan till drifvor och vargar i vilda skogen. Och Bertel begrep sig icke sjelf. Nyss återkommen norra vägen öfver Torneå på permission från Tyskland, medan hären låg i vinterqvarter, hade han skyndat genom Storkyro till Wasa, som i hemlighet var hans egentliga mål. Och nu mötte honom på ena stället en faders vrede, på det andra de toma murarna, der hon varit och icke mera var. Utan spår var Regina försvunnen.

– Hvart skall jag köra? frågade Pekka entonigt och buttert, när båda kommit ut på stora landsvägen.

– Hvart du behagar, svarade lika vresigt hans herre. Pekka vände sina hästar mot Wasa, dit man härifrån hade föga mer än tre mils väg. Bertel märkte det. – Åsna, ropade han, – jag har ju befallt dig att köra norrut.

– Norrut, upprepade Pekka lika enstafvigt och vände med en suck sina hästar mot NyCarleby, dit man ännu hade sju mil. Den tiden funnos inga ordentliga gästgifvaregårdar med hästar i hållskjuts6 för resandes beqvämlighet. Men gårdar funnos på vissa mellanrum, der alla som reste i kronans ärender kunde påräkna häst, medan öfriga resande måste hjelpa sig fram med ackord7. Prestgårdarna voro vanliga nattherbergen och hade alla qvällar i ordning en stuga på gården, der sängar med halm och ett bord med kall mat stodo gästfritt tillreds för kände och okände. Det var ganska naturligt, att Pekka, allt ännu med tanken på grötgrytan, fördristade sig göra en ytterligare fråga: om man skulle resa till natten in uppå Wörå prestgård.

– Håll din mun och kör åt Ylihärmä8, svarade ryttmästaren förtretad och insvepte sig i sin ulliga fårskinnspels, ty nattvinden blåste isande kall. – D–n förstår sig på de förnämas nycker, mumlade Pekka för sig sjelf och körde in på den smala byvägen, som från Storkyro leder nordost mot det nämnda kapellet under Lappo socken.

Här hade drifvorna hopat sig famnshöga9 mellan gärdesgårdarna, och de resande kunde blott fot för fot arbeta sig fram. Efter en timmas stretande voro hästarna uttröttade och stadnade vid hvart tionde steg. Bertel, försjunken i sina drömmar, märkte det knappt. Man hade från Kyros vida slätter kommit in uppå Lappos skogar. Ödemarkens tystnad, afbruten af stormens dån, omgaf de resande på alla sidor, och vida omkring syntes intet spår af en menniskoboning.

Pekka hade en stund gått vid sidan af släden och med sina breda skullror lyftat den opp, der den sjönk så djupt in i drifvorna, att hästarnas kraft ej vidare fick den att röras från stället. Ändtligen nekade ock hans seniga armar sin tjenst; släden stadnade midt i ett berg af snö. – Nå? utropade Bertel otåligt. – Hvad står på?

– Ingenting annat, svarade Pekka lugnt, – än att vi här hvarken behöfva klockare eller prest, för att finna en graf.

– Huru långt är härifrån till närmaste gård.

– Jag vill minnas en mil.

– Ser du icke något som liknar ett eldsken der borta långt in i skogen?

– Hm, jo men, det ser väl så ut ...

– Spänn ur hästarna och låt oss rida dit.

– Nej kära herre, det är inte värdt. Här i skogen spökar det riktigt ramt10, det vet jag af gammalt, alltsedan bönderna här slogo sin fogde ihjäl under klubbekriget och brände hans gård och hans oskyldiga barn.

– Prat! Jag säger dig att vi rida dit.

– Mågå för mig.

Om få sekunder voro hästarne utspända, och de båda resande stretade ridande fram emot eldskenet, som stundom försvann, stundom åter blänkte upp bakom de snöiga furorna.

– Men säg mig, Pekka, började Bertel, – hur hänger det ihop med ödemarken här rundtomkring? Jag vill minnas att jag i min barndom hört mycket derom.

– Jo jo. Mor var ju hemma härifrån.

– Här var fordom ett stort nybygge på skogen?

– Stort var det visst, om många hundrade tunnlands11 vidd; det allt hade fogden tagit opp genom milslånga diken redan i salig kung Göstas tid. Och här vexte många hundrade tunnor säd, har far min sagdt, och en stor ny gård hade fogden byggt och lefde som en prins i ödemarken. Och då kommo, som sagdt var, bönderna och tände eld på gården nattetid, och der förgingos både folk och fä, förutom den unga fröken, som far eder bergade12 och sedan tog till sin hustru. Han hade allt en trasa med i byket13, far eder.

– Och sedan blef gården aldrig byggd igen?

– Måtro att ägorna voro en fet bit, och så fanns nog folk som satte sig före att flytta hit och göra förtret åt fan. Men fan var dem för klok, han begynte här ett så förskräckeligt regemente med spökande och grasserande14 natt och dag, så att ingen var säker för lif och lefverne, långt mindre för sin syndiga själ. Satt man hemma i stugan, så rycktes stolarna undan ens rygg, grötfatet trillade af sig sjelf under bordet, tegelstenarna refvos ur muren och haglade folket kring öronen. Gick man i skogen, så var man ej bättre deran, man skulle se sig väl före att icke träden ramlade öfver ens hufvud, fast vädret var stillt, och att icke marken gaf vika under ens fötter, der nyss varit hårdaste väg, och drog en i kärr utan botten. Och när jag tänker på att vi nu färdas i samma skog ... voj voj, jag sjunker ...

– Din tok, det är ju renaste snö. Och sen, säger du, kunde folket ej härda längre ut?

– Sen flyttade alla bort, så att här ej blef en katt engång, förutom en gammal torpare, men han är väl längesedan död. Hela den stora nyodlingen blef öde igen, dikena grodde samman, ängarna blefvo åter mossa15, och tallskogen bredde sig ut öfver åkertegarna. Det är nu snart fyrtio år sedan ...

Och Pekka, som annars ej kostade ut sig med långa tal, syntes, förundrad öfver sin ovanliga pratsamhet, plötsligen sätta en dam för sin språklåda, i det han höll stilla med hästen. – Hvad är det nu igen? frågade Bertel otåligt.

– Jag ser icke mera till eldskenet.

– Icke jag heller. Det skymmes af träden.

– Nej kära herre, det skymmes icke af träden, det har sjunkit i jorden, sedan det narrat oss hit i vildaste skogen. Jag har ju sagt att det skulle så gå. Vi komma aldrig med lifvet härifrån.

– Rid för d–n på och håll ej stilla, då stelnar ju både häst och karl. Jag tycker mig se något som liknar en stuga derborta.

– Vacker stuga, jo en stor sten med gråa sidor, der blåsten sopat bort snön. Det är förbi med oss.

– Håll mun och rid på. Här komma vi till en slätt med ung skog; det skymtar något fram mellan snön.

– Alla helgon vare oss nådiga. Just nu äro vi på stället der gården stått. Ser ni icke de gamla eldstäderna sticka fram genom snön? Icke ett steg längre, herre!

– Jag bedrar mig icke ... der är stugan.

Bertel och hans följeslagare befunno sig på en ytterst besvärlig mark, der hästarne vid hvarje steg snafvade öfver stora stenar eller i djupa gropar, betäckta af snön. Manshöga drifvor och kullfallna trädstammar ökade markens oländighet, likasom för att än mer försvåra passagen till en half-förfallen torpstuga, af slump eller beräkning dold bakom tvenne lummiga granar med ända ned till marken hängande grenar. Stugans enda fönster hade på yttre sidan en lucka, som än upprycktes af stormen, än åter med fart slogs igen, hvaraf kom att eldskenet inifrån än visade sig, än åter försvann. Bertel steg af hästen, band den vid granen och närmade sig fönstret, för att utifrån kasta en blick dit in. Ett hemligt hopp bevingade hans steg. Han antog för gifvet, att derest de flyende tagit vägen norrut, hade de icke följt stora landsvägen, utan sökt att på bivägar undkomma sina förföljares efterspaningar. Men i denna del af den stora österbottniska slätten korsade sig redan den tiden hundrade små vägar inåt nybygderna i öster. Hvem sade honom, att de flyende just skulle ha valt denna väg?

Likväl klappade hans hjerta, när han närmade sig fönstret. Af de fyra små rutorna voro två af horn, som brukades förr än glaset; en var sönderslagen och tillstoppad med björnmosse; blott den fjerde var af glas, men så islupen och snöbetäckt, att i början ingenting kunde urskiljas. Bertel andades på rutan, men fann till sin förtret, att isen på dess insida trotsade hans nyfikenhet. I detta ögonblick gnäggade hans häst.

Det förekom Bertel löjligt att utifrån speja in i en fattig torpstuga. Redan var han i begrepp att klappa på dörren, då i detsamma en skugga bortskymde eldskenet och isen på rutans insida hastigt smälte för andedrägten af en menniska, nyfiken att se ut, likasom han att se in. Snart var Bertel i stånd att urskilja ett ansigte med brinnande ögon, som tätt invid rutan stirrade ut, likasom för att upptäcka orsaken till hästars gnäggande midt i natten i ödemarken.

Åsynen af detta ansigte verkade på den nattliga riddaren som ett elektriskt slag. Med tanken på den sköna Regina hade Bertel väntat sig en syn af angenämare art. I stället visade sig ett likblekt ansigte omslutet af en svart åtsittande läderhufva, i hvars mörka ram det bleka ansigtet syntes än blekare. Dessa drag hade Bertel sett engång förut, och när han samlade sitt minne, förenade sig dermed hågkomsten af en förfärlig natt i de bayerska skogarna. Ofrivilligt drog han sig tillbaka och stadnade ett ögonblick obeslutsam.

Denna hans rörelse märkte Pekka, som qvarblifvit på sin häst, för att hafva reträtten öppen. – Fort bort härifrån, ropade han. – Jag har ju sagt, att i denna skog bor ingen annan än lifslefvande fan.

– Ja du har rätt, svarade Bertel, leende åt sin egen fruktan och hvad han ansåg vara ett foster af sin upphetsade inbillning. – Om nånsin hin håle tagit mensklig gestalt, så bor han i denna stuga. Men just derföre skola vi se gunstig herrn i syne och tvinga honom att gifva oss nattqvarter. Hollah der, hej, låt opp för resande! Och dessa ord åtföljdes af några kraftiga slag på den stängda dörren.

Fotnoter till detta avsnitt

* Det var en egenhet hos fältskärn, han som sjelf på sin tid vandrat med apotheket på ryggen, att med synnerligt förakt tala om qvacksalvare.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 schackerjudarne – använt om judiska kringvandrande försäljare av smärre handelsvaror.

2 i hela landet […] apothek – Apotek med privilegium fanns först från 1689, men en apotekare var verksam i Åbo på magistratens initiativ åtminstone sedan 1637 (Arno Forsius, »Lääkekauppa Suomessa ennen apteekkilaitoksen järjestämistä» 1999).

3 håll och stygn – eller håll och styng: lung- eller lungsäcksinflammation.

4 bastonerat – pryglat.

5 lutter – ren.

6 hållskjuts – häst(ar) och kärra som bönder var skyldiga att i turordning tillhandahålla vid gästgiverierna för resande att byta till.

7 ackord – överenskommelse om priset.

8 Ylihärmä – En lapsus av Topelius, orten i fråga hette Härmä kapell på 1600-talet.

9 famnshöga – nästan 2 m höga.

10 spökar det riktigt ramt – (dialektalt) spökar det riktigt mycket; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 tunnlands – ett tunnland är ca en halv hektar.

12 bergade – räddade.

13 hade allt en trasa med i byket – var allt inblandad i saken.

14 grasserande – härjande, bråkande.

15 mossa – mosse; SAOB har detta belägg av Topelius.

9. Don Quixote af Mancha.

Efter en lång väntan öppnades stugans dörr inifrån, och en gubbe, krökt af ålder och med snöhvitt skägg, visade sig vid ingången. Van vid krigets rätt att taga hvad man behöfde, der det nekades godvilligt, sköt Bertel den gamle åt sidan och inträngde utan krus1 i den förfallna kojan. Till sin stora förvåning fann han den tom. En halfslocknad perta2, instucken i spiselmuren, kastade ett ovisst sken kring denna armodets boning. Ingen dörr syntes till, mer än ingången; ingen lefvande varelse kunde upptäckas, mer än den snöhvite gubben och en stor lurfvig hund, som utsträckt vid spiseln visade den objudne gästen tänderna.

– Hvar är den karlen i svarta läderhufvan, som nyss var härinne? frågade Bertel skarpt.

– Gudsigne ers nåd, svarade gubben ödmjukt och undfallande; – hvem skulle här vara annan än ers nåd?

– Ut med sanningen! Här måste någon vara gömd. Under sängen ... nej. Bakom muren ... nej. Och likväl har du nyss haft en större brasa upptänd i spiseln. Hvad, jag tror den är släckt med vatten? Svara!

– Det är så kallt, ers nåd, och stugan är otät ...

Bertels misstankar, engång väckta, läto ej afspisa sig. Hans ögon flögo spejande kring rummet och upptäckte ett litet föremål, som fallit under en bänk. Det var en fin och mjuk fruntimmershandske fodrad med harull.

– Vill du bekänna, gamle skurk! utbrast ynglingen med hetta. Den gamle syntes bestört, men blott för ett ögonblick. Han förändrade hastigt min, nickade småslugt och pekade på vrån närmast muren. Bertel följde hans vink ... några steg, – och golfvet vek under hans fötter. Han hade stigit i det öppna hålet af en källare, hvars ingång varit bortskymd i den mörka skuggan af muren. Strax derpå slogs ofvanifrån en lucka öfver öppningen, och man hörde rasslet af en stadig jernhake, som betog den instängde all möjlighet att inifrån upplyfta källarluckan.

Bertel hade fallit i en af dessa gropar under golfvet, der fattigt folk brukar förvara rotfrukter och spisöl3. Gropen var icke djup och fallet föga farligt, men Bertels harm det oaktadt ganska naturlig. Den lilla handsken sade honom allt. Hon måste vara här, hon, den sköna, stolta, olyckliga furstedottren, hvilken han så länge i hemlighet tillbett. Hvad visste han, om hon icke här råkat i grymme röfvares våld, och just nu, när han efter år af längtan stod henne så nära, och just nu, när hon kanhända behöfde hans hjelp och värn, just nu hade han fallit i ett nesligt försåt, satt fången i ett råtthål, eländigare än sjelfva den koja, hvars golf i detta ögonblick utgjorde hans tak. Förgäfves sökte han att med kraften af sin skullra upplyfta golftiljorna; de voro obevekliga likt det öde, som redan så länge gäckat hans bästa förhoppningar.

Emellertid kunde han från kojan ofvanför sig urskilja ett sakta sorl, som om flera menniskor passerat öfver golfvet. Derefter blef allt åter tyst.

Bertels enda hopp var nu Pekka, som icke vågat sig in i stugan. Äfven han hördes icke af, och så förflöto tre eller fyra timmar i en dödande ovisshet, ökad af utsigten att förgås af köld och hunger.

Då hördes åter steg der ofvanför, haken slogs af och luckan lyftades bort. Halfförstelnad klättrade Bertel upp ur sin fuktiga grop, i den vissa tron, att Pekka ändtligen utspanat hans fängelse. I stället mötte honom gubben med det snöhvita skägget, ödmjuk, undfallande, likasom förut, och erbjöd sin hand att hjelpa fången ur gropen. Vredgad fattade den unge krigaren den gamle i hans knotiga skullra och redde sig till en hotande räfst4. – Usling, utropade han, – är du ledsen vid lifvet, eller vet du icke hvad du gör, vanvetting? Hvad hindrar mig att krossa din ömkliga varelse mot muren af din egen härd?

Den gamle betraktade honom utan att förändra en min. – Gör det, Bertilas son, genmälte han. – Döda gerna, om du så vill, din moders gamle trotjenare; hvad gagnar det honom att mera lefva?

– Min moders trotjenare, säger du?

– Jag är den siste qvarlefvande af alla dem, som fordom bebodde denna fruktbara nejd, som nu är en ödemark. Det var jag, som sade till Aron Bertila, när min herres gård föröddes i blod och aska: rädda min fröken! Och Bertila gjorde det; förbannad vare han och välsignad tillika! Han bar min hulda och ädla fröken ur lågorna, och hon, en adelig jungfru, blef den högmodige bondens ödmjuka hustru.

– Men är du galen, gubbe? Om du är, som du säger, min mors trotjenare, hvarför har du instängt mig i detta fördömda hål? Medgif att din vänskap är af besynnerlig art.

– Döda mig herre, jag är nittio år. Döda mig, jag är ... en katholik.

– Du! Nå vid mitt svärd, jag börjar förstå dig.

– Jag är den siste katholiken i detta land. Jag är af kung Johans och kung Sigismunds tid. Jag var en af de fyra, som begrofvo den sista nunnan i Nådendals kloster. Sedan tjugu år har jag icke hört messan, icke blifvit bestänkt med det heliga vigvattnet. Men alla helgon vare lofvade, en timma före eder ankomst har jag ätit af hostian5.

– I din koja har varit en munk?

– Ja, herre. En af de våra.

– Och med honom följde en ung flicka och hennes gamla duenna6? Svara!

– Ja, herre. De följde honom.

– Och vid min ankomst har du gömt dem ...

– På vinden. Ja, ers nåd.

– Derefter har du lockat mig i din usla råttgrop, medan du låtit qvinnorna och munken fly?

– Jag nekar ej att så skett.

– Och hvad tror du skall bli din lön för detta?

– Hvad som helst. Döden kanhända.

– Jag vill skona ditt lif, men blott på ett vilkor. Du skall visa mig de flyendes väg.

– Mitt lif! Jag har sagt att jag är nittio år.

– Och du fruktar icke ... pinbänken7?

– Helgonen gifve att jag vore värdig en så stor ära!

– Men om jag bränner dig lefvande i din egen koja?

– De heliga martyrer ha blifvit brända på bål.

– Nej, gamle man, jag är ingen bödel; jag har i min konungs skola lärt mig att högakta troheten. Och Bertel tryckte med rörelse gubbens hand. – Men ett skall jag säga dig, fortfor han. Du tror måhända att jag kommit för att återföra de flyende i deras fängelse. Det är icke så. Jag svär uppå ridderlig ära, att med lif och blod försvara fröken Reginas frihet och göra allt hvad i min förmåga står, för att gynna hennes flykt. Vill du nu säga mig hennes väg?

– Nej ers nåd, sade den gamle lugnt. – Den unga fröken står under helgonens och en klok mans beskydd. Ni är ung och af hetsigt blod, ni skulle blott störta dem alla i förderfvet. Vänd derföre om, ni skall icke mera finna de flyendes spår.

– Tjurhufvud! mumlade Bertel harmsen. – Farväl, jag skall nog hjelpa mig dig förutan.

– Blif vackert här till i morgon, ers nåd! I dag har ni frihet att gå, om ni behagar, en mil genom manshöga drifvor till närmaste gård. I morgon kan ni rida beqvämt.

– Bof, du har bortskickat mina hästar?

– Ja, ers nåd. Ni måste vara hungrig. Se här en gryta med kokta rofvor. Måtte de smaka er.

»Ah», tänkte Bertel vid sig sjelf, i det han med häftiga steg mätte stugans korta golf, »jag ville icke för tio buteljer rhenskt, att Larsson såge mig i detta ögonblick. Han skulle då likna mig vid den irrande riddaren af Mancha, som under färden efter sin Dulcinea råkade ut för de mest prosaiska äfventyr8. Huru komma härifrån i manshöga drifvor? ...»

– Men, tillade han högt, – något faller mig in. Jag vill försöka om icke ett af min barndoms muntraste nöjen här kan komma mig väl till pass. Gubbe, hvar har du dina skidor?

– Mina skidor? svarade gubben förlägen. – Jag har inga.

– Du har, jag ser det på din min. Ingen Finne i ödemarken är utan skidor. Hit med dem, fort! Och utan att akta på gubbens undskyllan, uppryckte Bertel luckan som förde till vinden och utdrog innan kort ett par ypperliga skidor.

– Nå, min gubbe, utropade den unge ryttmästaren, – hvad säger du om mina nya hästar ... jag kallar dem mina, ty jag slår vad att du säljer dem åt mig för dessa hårda silfverdaler. Smidigare fålar ha sällan ilat fram öfver höga drifvor. Har du annars någon helsning till munken och fröken Regina, så skall jag med nöje framföra den.

– Gif er icke ensam ut i ödemarken, unge herre, genmälte den gamle. – Der finnes hvarken stig eller spår, skogen är flera mil lång och uppfylld af vargar. Det blir er vissa död.

– Du bedrar dig, min vän, återtog Bertel. – Om jag ej misstar mig, finnas der spår åt tvenne håll: det ena efter mina hästar, det andra efter flyktingarnes. Säg mig, redo de eller åkte de?

– Jag tror att de redo.

– Då är jag säker på att de åkte. Du är mig en inpiskad skälm. Men jag förlåter dig för dina präktiga skidors skull. Farväl. Om två timmar har jag hunnit dem jag söker.

Med dessa ord skyndade Bertel ut.

Det var ännu bittida på morgonen, väl två eller tre timmar före solens uppgång. Men lyckligtvis hade yrvädret upphört, himlen hade klarnat och vinterns stjernor blinkade tindrande klart på det blåa hvalfvet. Kölden hade skärpt till, en bitande frost hade bestrött alla grenar och drifvor med dessa diamanter af is, som på engång blända och tjusa vandrarens öga. Anblicken af skog och snö i en stjernklar vintermorgon verkar i nordbons sinne en egen lifvande känsla; det är i denna tafla en höghet, en glans, en renhet, en friskhet, som återföra honom till barndomens intryck och den första ungdomens strålande illusioner. Der är intet som klämmer hjertat ihop och förlamar de sväfvande vingarna af fantasin; allt är der så oändeligt, så högtidligt, så fritt; man skulle säga att naturen i denna vinterns och nattens stumhet är död, och likväl lefver hon varm och rik i vandrarens bröst. Det är som hade hon i denna lilla punkt, detta ensliga hjerta i ödemarken, sammanträngt allt sitt sprittande lif, blott för att låta det lefva än skönare midt i förstelningen, stumheten och stjernglansen rundtomkring.

Äfven Bertel erfor denna känsla af friskhet och lif. Han var ung ännu och öppen för alla intryck. När han lätt som en vind ilade bort mellan stammar och drifvor, kände han sig rätt barnslig till mods. Han tyckte sig ännu vara den fordne gossen, som flög öfver snön på Storkyros slätter, för att lägga sina snaror för orren i skogen. Väl svigtade han i början af ovana, när skidorna lustigt halkade nedför islupna branter; väl stötte han stundom fel och snafvade någon gång, men snart hade han återvunnit sin fordna färdighet och stod säker som förr på markens alla ojemnheter.

Nu gällde att finna de flyendes spår, och det var icke lätt. En timma hade Bertel redan ströfvat omkring i riktning åt Ylihärmä, och ännu hade han ej upptäckt det ringaste. Yrvädrets sista vindkast hade igensopat spåren; man såg endast vargens färska fjät9, der han nyss lunkat fram genom snön, och stundom flaxade en uppskrämd ripa mellan de snötyngda grenarna. Nattvak, hunger och trötthet begynte att nedstämma ynglingens krafter; kölden tog till, när det led emot soluppgången, och strödde med rimfrost hans mörka mustacher och hans fjädrade hatt.

Då syntes ändtligen på en skogsväg, der lummiga granar afhållit blåsten, friska spår af medar och hästhofvar. Bertel följde dem med ansträngda krafter; stundom förlorades spåren i snön och stundom funnos de åter, der vägen var skyddad. Solen rann rödgul upp i sydost öfver trädens toppar; dagen blef klar och kall; rundtomkring sågs ej annat än skog och drifvor.

Men långt borta i norr höjde sig en liten pelare af rök mot den klara gula morgonhimmelen. Bertel sträfvade ditåt, skidorna fingo åter fart, vägen led10 bättre, och ändtligen nådde den trötte äfventyraren en enstaka gård vid sidan af allmänna landsvägen. Den förste han mötte var Pekka, som gick att fodra sina hästar.

– Slyngel, utropade Bertel med glad öfverraskning, – hvem har skickat dig hit?

– Hvem? upprepade Pekka med lika glad förvåning. – Jo det skall jag säga, det har djefvulen gjort. Hur jag väntade och väntade utanför det fördömda rucklet i skogen, så blefvo mina ögon tunga och föllo igen, der jag satt uppå drifvan. Om en stund vaknade jag af hästarnes gnäggande, och hvad såg jag? En släde, likasom vår, förspänd med två hästar, galopperande bort uppå skogsvägen. Antingen är det min herre eller fan, sade jag till mig sjelf, men lika godt jag följer honom. Derpå klef jag ånyo upp på hästryggen, och hungrig var jag så det är skam att säga, men efter följde jag. Slutligen blefvo hästarna trötta, jag förlorade släden ur sigte och tackade alla både katholska och lutherska helgon att jag ändtligen kom hit till gården och fick mig ett fat varm välling. Ty var det hett vid Lützen och Nördlingen, så var det, förb. mig, kallt här i Ylihärmä, det är tvärsäkert.

– Godt, sade Bertel, – de skola ej undgå oss. Men vet du en sak, Pekka: det ges ögonblick när hunger och sömn äro starkare än sjelfva kärleken. Kom, låt oss gå in.

Och Bertel gick in, lät koka sig en skål varm mjölk och kastade sig, öfverväldigad af trötthet, på en halmbädd i stugan. Der skola vi nu för ett par timmar lemna vår irrande riddare i ro.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 utan krus – utan ceremonier.

2 perta – stavningsvariant av pärta: lys- eller torrvedssticka.

3 spisöl – svagt öl.

4 räfst – rannsakning.

5 hostian – nattvardsbrödet.

6 duenna – äldre kvinna som har uppsikt över yngre, s.k. förkläde.

7 pinbänken – sträckbänken.

8 Larsson […] likna mig vid den irrande riddaren af Mancha, […] Dulcinea […] prosaiska äfventyr – Anspelar på Miguel de Cervantes tvådelade pikareskroman Den snillrike riddaren Don Quijote de la Mancha (orig. 1605, 1615; sv. övers. av J. M. Stjernstolpe 1818–1819). Jämförelsen mellan den adliga Regina och bondflickan Dulcinea framstår som direkt missvisande. Däremot kan man se Bertel och Larsson som en variant på förhållandet Don Quijote och Sancho Panza: den i det här skedet naiva och idealistiskt tecknade Bertel och den praktiskt tänkande Larsson. Hänvisningar till Don Quijote var vanliga i romanlitteraturen på 1800-talet (Maija Lehtonen, »Intertextualitet i Topelius’ berättelser» 1990, s. [49], 77; även Gösta Attorps, En resa i Finland 1937, s. 60).

9 fjät – spår.

10 led – gick, fortskred; SAOB har detta belägg av Topelius.

10. Kajaneborg.

Långt borta i norden brusa de stora mäktiga sjöarnas vatten under hvalf af is; forsarnas fradga fryser aldrig, tallarnas grönska vissnar aldrig, och aldrig svigta de gråa klipporna, som pressa tillsamman den skummande floden i trånga dalar. Här kämpa naturens makter sedan årtusenden sin rastlösa strid utan hvila, utan försoning; floden tröttnar ej att brottas med klipporna; klipporna tröttna icke att gäcka floden; fjällarna åldras icke; de ofantliga kärren trotsa odlingen; vinterhimmelens frostiga klarhet böljar som fordom i norrskenets vågor och skådar i sitt orubbliga majestätiska lugn på de glesa kojorna vid forsarnas stränder.

Här är nattens och fasornas hembygd; här är skuggan i den finska diktens gyllene taflor.1 Här spinner den ljusskygga trolldomen sina nät kring menniskors tro; här var hjeltarnes graf; här var plågornas berg2. Här ödde de siste jättarne sin otympliga kraft i bergöknarna; här stod Hiisis borg, hvars trappsteg höllo hvardera en famn i höjd3. Här rufvade forntiden på sina dystraste tankar; hit drog den sig steg för steg tillbaka undan ljuset af en nyare tid. Och här har den förblödt i sitt vanmäktiga raseri; hedendomen, fallen ifrån sin storhet, smyger sig, insvept i kristendomens fårakläder, fridlös kring bygderna, pysslande med sitt eländiga skrock på nattliga kyrkogårdar.

Innan de stora nordliga vattnen, uppretade af sin kamp i hundrade forsar, gå att söka sin korta hvila i Uleå sjö, tömma de än engång sin vrede i de tvenne väldiga fallen Koivukoski och Ämmä invid det lilla Kajana. Likt tvenne ofantliga störtvågor kasta sig vattenmassorna hejdlöst ned utför trånga pass, och så våldsamt är deras fall, att menniskans djerfhet, van att brottas med naturen och segra till slut, har stadnat med häpnad här och erkänt sin vanmakt. Ända till sednaste tid ha de otaliga båtar, som styrt utför forsarna under sin färd nedåt Uleåborg, likväl här nödgats landa och släpas med häst genom Kajanas gator.*

Midtemellan de båda fallen Koivukoski och Ämmä ligger i strömmen en flat klipphäll, till hvilken man från båda sidor kommer på broar. Här resa sig de gråa murarna af ett forntida fäste, nu i ruiner och ständigt badadt af strömmens vågor. Detta fäste är Kajaneborg, anlagdt år 1607 under Carl IX:s tid till värn emot ryska infall4. Dess historia är kort och har blott en lysande punkt, nemligen sjelfva dess fall. Törhända kommer den tid i denna berättelse, när vi tala derom5. Vi räkna nu år 1635, och slottet står i sin ungdomsstyrka. Dess form liknar en pil med spetsen vänd emot strömmen. Såframt icke hunger uppstår eller fienden för uppå höjderna groft artilleri, anses det ointagligt. Men hvar skall den fientliga hären finna en väg till Kajaneborg? Rundtomkring i de omätliga ödemarkerna finnes icke en banad väg, der ett hjuldon kan framkomma; på gångleder och ryttarstigar färdas man sommartid fram, och vintertid ilar renen med sin pulka hit öfver sjöarnas isar.

Det är vinter; en tjock isskorpa vid stränderna och slottets murar utvisar att kölden varit sträng, ehuru den ej förmått islägga den oroliga strömmen i dess hastiga lopp. Några soldater, klädda i jackor af fårskinn med ullen inåt, äro sysselsatta att hemköra ved från den nära skogen. Det är fred i landet, vindbryggan är nedfälld, och hästarnas hofvar dåna på bron öfver strömmen. Då uppstår på borggården en häftig ordvexling. En äldre qvinna af hög vext och skarpa, föga behagliga drag har bemäktigat sig ett af vedlassen och knuffar undan soldaterna, medan hon plockar i famnen så många vedträn hon förmår bära och befaller en yngre qvinna att göra detsamma. Soldaterne utösa grofva oqväden, och qvinnan med de skarpa ögonen blir dem ej svaret skyldig. En underofficer, ditlockad af larmet, underrättar sig om orsaken, tilltalar qvinnan med hårda ord och befaller henne att återlemna den ved hon bemäktigat sig. Qvinnan vägrar att lyda; underofficern befaller att bruka våld; qvinnan fattar posto vid en vägg, höjer ett vedträd i luften och hotar att krossa skallen på den första som nalkas henne. Soldaterne svära och skratta; underofficern tvekar, qvinnans djerfhet kommer alla att studsa6.

Då visar sig på trappan en äldre man, för hvilken alla med vördnad ge rum. Det är ståthållaren Wernstedt. Så snart qvinnan får se honom, lemnar hon sin krigiska position och berättar med en ström af ord den oförrätt hon lidit. – Ja nådig öfverste, säger hon, – så vågar man behandla en man, som är Svea rikes stolthet och prydnad. Icke nog att man inspärrat honom i denna eländiga vrå bakom all ära och redlighet; man låter honom ännu dertill frysa ihjäl. Hvilken ved har man gifvit oss! Store Gud, idel råa och ruttna klabbar, som fylla rummet med rök och icke ge ens så mycken värma att bläcket upptinar på hans bord. Men jag säger öfversten, att jag, Lucia Grothusen, icke vidare ämnar låta huttla med mig7. Den här veden är god, och jag tar den jag, ser öfversten, midtför näsan på dessa skojare, som allesamman äro värda att hängas i den högsta fura i Paldamo skog. Packen er ur vägen, dagdrifvare, och veten hut för mig och er öfverste. Veden är min, och dermed basta.

Ståthållaren småler. – Låten henne behålla veden, säger han till soldaterne, – annars får ingen i slottet någon lefvande fred. Och du Lucia, jag säger dig att du skall hålla din elaka tunga, som bragt så mycken ofärd åstad; det kunde annars hända att jag åter låter sätta dig och din man i det der kyffet du vet, der Erik Hare satte eder och der strömmen går tätt under golftiljorna. Är det tack för den mildring jag gett er, att du ständigt uppväcker gräl här i slottet? I förrgår har du brukat din mun, när du ej fick nog såpa till tvätten; i går har du med trots tagit en fårbog ifrån mitt kök, och i dag illfänas8 du åter för veden. Akta dig, Lucia, mitt tålamod tar slut.

Qvinnan ser ståthållaren rakt i ansigtet. – Ert tålamod! upprepar hon. – Huru länge tror ni då att mitt skall räcka? Det är nu snart nitton år som vi suttit här i detta ulfvanäste. I nitton långa år har den skamfläck vidlådit Sveriges land, att dess störste man suttit här som en missdådare! ... Märk hvad jag säger, Sveriges störste man, ty den dag skall komma, när ni och jag och alla dessa själar af fläsk, alla dessa vandrande ölstånkor blifvit maskarnas rof och icke mer ihågkommas af efterverlden, än det svin ni slagtat i dag; men Johannis Messenii namn skall med gloria skina i alla tider. Ert tålamod! Har då icke jag haft tålamod, jag som i dessa evighetslånga år slagits med er om en bit bröd, om en brasa ved, om en hufvudkudde för denne store man, som ni misshandlat; jag, den enda, som hållit hans bräckliga kropp vid makt och stärkt hans själ till det stora verk, som han dessa dagar fulländat! Vet ni hvad det vill säga att lida som jag, att försaka som jag, att ryckas från sina barn, att gå med förtviflan i hjertat och löje på läpparna, för att synas äga ett hopp, när man icke mera har något ... vet ni, öfverste, hvad det vill säga? Och ni kommer här och talar om ert tålamod!

Soldaternes högljudda löje afbryter på engång den gamla qvinnans munvighet. Hon märker nu först att ståthållaren tagit det klokaste parti han i så fatta omständigheter9 kunde göra och gått sin väg. Det är icke första gången Lucia Grothusen drifvit en fästnings kommendant uppå flykten! Hon skulle åtaga sig att jaga till skogs en hel garnison. Men det förtryter henne, när hon icke får tillfyllest lätta sitt hjerta. Hon kastar ett vedträd mot den närmaste och värste af sina begabbare samt skyndar att med veden uppnå en låg bakdörr. Soldaten, träffad af Lucias kast uti benet, fattar under en svordom det kastade vedträdet och slungar det i sin tur efter den bortgående. Lucia, träffad i hälen, uppger ett rop af smärta och vrede ... strax derpå ser man henne försvinna genom bakdörren, följd af soldaternes högljudda hånlöje.

Under detta uppträde af sjelfförsakelse på ena och råhet på båda sidor har en grupp främlingar inkommit öfver vestra slottsbryggan och begära att föras till kommendanten. Soldaterne betrakta dem med nyfikenhet; de bära bönders tarfliga drägt, men hela deras väsen förråder ett främmande land. Främst går en äldre man med mörka skelande ögon och gulblek hy, hvars ansigte knappast synes innanför en yfvig mössa af hundskinn, som betäcker med sina örlappar största delen af hufvudet. Efter honom följer en ung qvinna i hemväfd randig yllekjol och tätt åtsittande koft af nytt, fint och hvitt kalfskinn. Äfven hennes ansigte är till största delen doldt under en hufva af grof filt, bebrämad10 med ekorrskinn, hvars fina pelshår äro beströdda med rim11. Man ser endast ett par sköna dunkla ögon af ovanlig glans blicka fram under hufvan. Den tredje af sällskapet är en liten gumma, så inhöljd i mångdubbla pelsar, att hennes korta gestalt vuxit ut på bredden till formen af en välstoppad vandrande räckdyna12. Alla dessa personer införas till ståthållaren. Mannen med hundskinnsmössan framvisar ett pass, enligt hvilket han, Albertus Simonis, af kongl. majestäts regering är antagen till fältläkare vid de nästa vår till Tyskland afgående trupperna samt för närvarande med hustru och dotter stadd på resa från Danzig öfver Wiborg och Kajana norra vägen till Stockholm. Ståthållaren granskar med uppmärksamhet mannen och hans papper samt tyckes finna båda riktiga. Derefter anvisar han de resande ett rum i slottets östra flygel och anbefaller att försörja dem med de förfriskningar en lång resa i en så sträng årstid kunna göra erforderliga.

Fotnoter till detta avsnitt

* År 1846, således efter fältskärns tid, fulländades här en sluss vid hvardera fallet och båtarna passera nu utan afbrott sin sjöväg fram. Så har dock slutligen menniskan äfven här, om icke besegrat naturmakterna, likväl med list gått deras verkstad förbi.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Här är nattens […] hembygd; […] i den finska diktens gyllene taflor. – Syftar på Pohjola (fi., »hemmet i norr»), i finsk folkdiktning ett nordligt, mörkt och ont land, vars härskarinna Pohjolan emäntä, som i Kalevala heter Louhi, är en häxa.

2 plågornas berg – fi. Kipuvuori, världsberget i finsk folkdiktning, även den plats dit finska schamaner fördrev smärtor; jfr Finland framställdt i teckningar, ZTS XII, s. 49: »Vid smärtsama sjukdomar läsas kipusanat, smärteorden, medelst hvilka plågorna förvisas till Kipuvuori, smärtornas berg; ty ’stenen gråter ej för smärta, berget klagar ej i plågor’, säger sångaren medlidsamt.»

3 Hiisis borg, […] en famn i höjd – I finsk mytologi är Hiisi en av jätten Kalevas tolv söner och hiisifolket synonymt med jättarna. Hiisi kan också syfta på en ond varelse eller en avlägsen plats. En svensk famn motsvarar knappt 1,8 m, en rysk drygt 2,1 m.

4 infall – attacker, anfall.

5 Kajaneborg, […] dess fall. […] den tid i denna berättelse, när vi tala derom – Se nionde berättelsen »Skuggan af ett namn», kap. 16 »När Finlands sista fäste föll» (s. 684–689).

6 studsa – hejda sig, tveka.

7 huttla med mig – bli behandlad hur som helst.

8 illfänas – bråkar.

9 i så fatta omständigheter – i sådana omständigheter.

10 bebrämad – försedd med bräm, kant; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 rim – rimfrost.

12 välstoppad […] räckdyna – lång, hårt stoppad dyna.

11. Statsfången.

Det rum, dit vi nu inträda, är beläget i slottets södra torn, och icke särdeles inbjudande. Det är stort och mörkt. Ehuru beläget mot solsidan, förmår det trånga fönstret med dess tjocka jerngaller blott sparsamt insamla några af vinterdagens flyende solstrålar. En stor öppen spis med gråstenshäll upptager rummets ena hörn; en omålad groft hyflad säng, ett par bänkar, ett par stolar, en klädkista, ett stort bord under fönstret och ett högt hörnskåp närmast derintill utgöra rummets öfriga husgeråd. Alla dessa saker ha ett nytt utseende, som i någon mån försonar ögat med deras grofhet. För öfrigt liknar rummet en sällsam förening af kök och studerkammare. Lärdomen har uppslagit sin bostad i dess öfra del närmast fönstret; bordet är betäckt af bläckfläckar, uppfylldt med gulnade manuskripter och stora folianter i band af pergament; hörnskåpets dörr är uppslagen och förråder dess bestämmelse att tjena till bibliothek. Rummets nedra del kring spiseln har ett annat utseende. Här står tvättbunken bredvid mjölsäcken; en gryta öppnar sin famn för några torkade gäddor och några bitar salt fläsk, som täfla om platsen med en så vatten och en hylla betäckt med grofva lerkärl.

Sådan är den boning, hvilken ståthållaren Wernstedt inrymt åt statsfången Johannes Messenius, hans hustru och hans piga, i utbyte mot det afskräckande kyffe, der Messenii plågoande, den grymme Erik Hare, i många år inspärrat de olyckliga. Detta rum är åtminstone torrt och högt; dess husgeråd äro likaledes en vängåfva af ståthållaren. Messenius bebor dess öfra del; hans qvinnliga hushåll den nedra.

Vid det stora bläckade bordet sitter en krokig gråhårsman, kroppen insvept i pelsar, fötterna instuckna i stöflar af renhud, hufvudet betäckt med en tjock yllemössa. Den som sett denne man i hans lyckas och välmakts dagar, när han högljudd förde ordet i Upsala konsistorium, eller stolt som en kung i sitt rike herskade öfver alla det svenska riksarkivets historiska skatter, han skulle väl föga i denna vissnade, af åren och olyckan böjda gestalt ha igenkännt mannen med det förmätna sinnet, Rudbecks och Tegels motståndare, den lärde, snillrike, högmodige jesuiteraposteln och konspiratören Johannes Messenius. Men forskade man nogare i dessa skarpa, oroliga ögon, som tycktes ständigt vilja genomtränga framtiden lika långt som de trängt genom det förflutna, och läste man dessa ord, dem hans darrande hand nyss tecknat på det framför liggande papperet – ord fulla af sjelfkänsla ända till förmätenhet – då anade man, att inom denna förfallna hydda arbetade en själ obruten af tid och öde, stolt, som den fordom var, högtsträfvande, som den aldrig kunde upphöra att vara.

Den gamle mannens blickar stirrade på papperet ännu länge sedan han upphört att skrifva. – Ja, sade han tankfull och eftersinnande, – så skall det vara. Medan jag lefver, hafva de trampat mig som en mask i stoftet, men när jag engång är död, skola de förstå på hvem de trampat. Gloria, gloria in excelsis!1 Den dag skall komma, om den ock dröjer i hundrade år, när denne usle fånge, som nu, förgäten af hela verlden, borttynar sitt lif i ödemarken, skall med beundran och vördnad kallas den svenska historiens fader. ... Då, fortfor han med ett bittert småleende, – då kunna de ingenting mera göra för mig. Då är jag död. Det är dock förunderligt. Den döde mannen, hvars ben redan länge multna i grafven, han lefver ännu i sina verk, hans ande går lifvande och förädlande fram genom seklerna. Allt hvad han lidit medan han lefde, all smälek, all förföljelse, alla fängelsegaller, de äro glömda, de finnas icke mer, blott hans namn lyser ännu som en stjerna genom århundradens natt, och efterverlden, med sitt korta minne och sitt långa register på menniskors otack, säger i tanklös beundran: det var en stor man!

Under dessa ord inträdde i rummet den gamla qvinnan, hvars bekantskap vi gjorde på borggården. Hon öppnar varligt dörren, hon går på tå, likasom fruktar hon att väcka ett sofvande barn. Derpå nedlägger hon långsamt och tyst den tunga börda af ved, som hon bär i sin famn. Ett litet buller är oundvikligt; den gamle vid bordet spritter upp ur sina tankar och far häftigt ut emot den gamla med veden. – Qvinna, säger han, – du understår dig att störa mig! Har jag icke sagt dig, iterum iterumque2, att du skall flytta dina penates procul a parnasso3. Förstår du det ... lupa!4

– Käraste gubbe, jag hemtar dig bara litet ved. Du har frusit så mycket dessa dagar. Var inte ond nu, du skall få godt och varmt, det är en skön ved ...

– Quid mihi tecum?5 Drag för tusan böflar. Du vexerar6 mig. Du fatigerar7 mig. Du är, som salig Gustavus alltid sade, Messenii mala herba8, min malört, min brännässla.

Lucia Grothusen var en ytterst häftig qvinna, ondsint och trätosam med hela verlden, men denna gång teg hon helt stilla. Huru sällsamt hade icke hennes husliga ställning förbytts! Sin man hade hon alltid afgudat, men så länge han var i sin ålders fulla kraft och sin välgångstid, hade hon, den starkare själen, böjt hans oroliga vacklande ande som ett rö under sin vilja. Den tiden hade den lärde och fruktade Messenius stått rätt grundligt under toffeln. Nu hade rollerna förbytts. I samma mån hans kroppsliga krafter aftogo och alltmera tydde uppå att han nalkades sin lefnads mål, i samma mån hade hans hustrus afgudiska kärlek råkat i strid med hennes häftiga hersklystna lynne och åstadkommit det förr otroliga, att kufva detta lynne till ödmjuk undergifvenhet. Hon vårdade honom som en moder vårdar sitt sjuka barn; af fruktan att förlora honom fördrog hon med tålamod allt, sökte med vänlighet blidka hans knarriga lynne och hade aldrig ett ondt ord till svar på hans snäsor. Äfven nu såg man blott uppå läpparnas lindriga darrning den möda det kostade henne att inom sig hejda sin uppbrusande häftighet. – Se så, sade hon vänligt, i det hon trädde några steg närmare, – var inte ledsen nu mera, gubbe lilla, du vet att det skadar din helsa. Jag skall inte göra så mer, jag skall nästa gång lägga en matta under veden, så att du ej oroas deraf. Och till qvällen skall jag tillreda åt dig en ypperlig fårbog ... du må tro det har kostat mig möda att skaffa oss den. Jag har så godt som med våld lagt beslag uppå den i ståthållarens kök ...

– Hvad, qvinna, du har understått dig att tigga beneficia9 af tyrannernas läckerheter? Vid Jupiter, anser du mig för en hund, att jag skulle äta smulorna af deras bord? Och så haltar du. Hvarför haltar du? Svara mig, hvarför haltar du? Du har väl återigen lupit med käringtassel kring slottet och snafvat under ditt fjesk10 i ståthållarens trappor.

– Haltar jag? upprepade Lucia med tvunget småleende. – Jag tror verkligen ... jag har stött min fot. Otacksame! tillade hon tyst för sig sjelf; – det är för din skull jag lider.

– Gå din väg och låt mig sluta min grafskrift.

Lucia gick icke, hon trädde än närmare, hennes ögon fylldes med tårar, och hon slog sina båda armar kring den gamles hals. – Din grafskrift! upprepade hon åter med en så vek röst, som man aldrig skulle ha väntat från dessa vissnade läppar, skapade, som det tycktes, allenast för hårdhet och oqväden. – O min Gud, fortfor hon sakta, – skall då allt det största och herrligaste på jorden slutligen blifva ett stoft? Men den dagen är ännu långt borta, min vän, ja han måste vara det. Låt mig se den store Johannis Messenii grafskrift!

– Visserligen, sade den gamle, blidkad af smickret, som likväl uttalades med full öfvertygelse, – visserligen Lucia, är du den rätta persona executrix11, som bör få läsa mitt epitaphium12, alldenstund du är den, som skall låta inhugga det öfver min graf. Se här, min vän, hvad säger du om detta:

Här under hvila sig Doctoris Johannis Messenii ben:

Själen i Guds rike, men ryktet kring hela verlden.13

– Aldrig, sade Lucia gråtande, – har ännu en sannare skrift blifvit ristad öfver en stor mans graf. Men låt oss icke mera tala derom. Låt oss tala om ditt stora verk, ditt Scondia. Vet du väl, jag anar, att dess glans innan kort skall bereda dig friheten ...

– Friheten! upprepade Messenius vemodigt. – Ja du har rätt: grafvens frihet att multna hvar man behagar.

– Nej, fortfor Lucia med ifver och hänryckning, – dina ögon skola ännu se din äras tillkommelse. Man skall läsa ditt stora Scondia illustrata, man skall låta trycka det ... med ditt namn i förgyllda bokstäfver på titelbladet ... hela verlden skall, full af beundran, ropa: aldrig har i norden dess like funnits.

– Och skall ej heller någonsin komma! tillade Messenius med tillförsigt. – O, hvem ger mig tillbaka friheten, friheten, att jag må få skåda mitt verk och triumfera öfver mina ovänner. Exaudi me, Domine, porrigo manus meas coram facie tua! Libera me a miseris; etenim dixisti: prosternam inimicos tuos calcandos pedibus tuis.* Hvem ger mig friheten, friheten och tio års lifstid att se mitt verk!

– Jag! svarade en dåf14 stämma i djupet af kammaren.

Vid ljudet af denna röst vände sig Messenius och hans hustru om med vidskeplig förfäran. Fängelsets enslighet och intrycket af denna vilda natur, som i alla tider förblifver skrockets tacksama jordmån, hade hos båda stegrat samtidens allmänna tro på öfvernaturliga ting till den starkaste visshet. Mer än engång hade Messenii grubblande ande varit nära att fördjupa sig i Kabbalas15 och svartkonstens lockande labyrinth; blott hans trägna arbeten och hans hustrus religiösa förmaningar höllo honom dervid tillbaka. Nu kom på hans fråga ett oväntadt svar – från himmelen eller afgrunden, lika godt, det var dock ett svar, det var dock ett halmstrå för hans drunknande hopp.

Den korta vinterdagen led till slut och skymningen bredde redan sitt dunkel öfver den delen af fängelserummet, som låg närmast dörren. Ur detta dunkel framträdde en man, i hvars gulbleka drag man igenkände samma person, som för ett par timmar sedan vunnit inträde i slottet under namn af fältläkaren Albertus Simonis. Troligen hade han i denna sin egenskap af läkare fått tillträde till fången, ty hela slottets medicinska fakultet bestod för öfrigt af en barberare, som praktiserade i kirurgin16, och en gammal soldatenka, hvars insigter att bota invärtes sjukdomar ansågos mycket berömliga, isynnerhet när de understöddes af läsningar (luvut), hvilka, förbjudna af presterskapet, likväl ständigt i badstugans imma anlitades som kraftiga trollformler17.

– Pax vobiscum!* sade den främmande med en viss högtidlighet, i det han trädde närmare fönstret.

– Et tecum sit Dominus,* svarade Messenius med lika högtidlighet och med oroblandad nyfikenhet.

– Procul sit a concilio lingua mulieris,* fortfor den främmande i samma ton.

Lucia, i hvars ungdom lärde mäns döttrar läste latin bättre än i nittonde seklet fransyska, afbidade icke en vidare påminnelse, utan aflägsnade sig med en forskande blick på den hemlighetsfulle främlingen.

Messenius gaf sin gäst ett tecken att taga plats vid hans sida. Hela det följande samtalet fördes på latin.*

– Var mig helsad, store man, som olyckan endast förmått upphöja! började främlingen, med klok beräkning anslående Messenii svagaste sida.

– Var helsad äfven du, som icke försmår att besöka den öfvergifne! svarade Messenius med ovanlig höflighet.

– Johannes Messenius, känner du mig? fortfor den främmande, i det han lät dagen falla på sitt bleka ansigte.

– Jag tycker mig hafva sett detta ansigte förr, svarade fången tvekande. – Men det måste vara ganska längesedan.

– Mins du ännu i Braunsberg en gosse några år yngre än du, hvilken uppfostrades jemte dig i de helige fädernes skola och sedan i ditt sällskap besökte Rom och Ingolstadt?

– Jag påminner mig det ... en gosse med stora anlag att en dag blifva kyrkans stöd ... Hieronymus Mathiæ.

– Denne Hieronymus Mathiæ är jag.

Messenius kände en rysning genomila sina leder. Huru hade icke tidens tand, årens erfarenhet och jesuitismens själamördande lära förändrat den fordom blomstrande gossens drag! Pater Hieronymus – ty det var han – märkte detta intryck och skyndade att tillägga: – ja, min vördnadsvärde vän, fem och trettio års strider för den allena saliggörande kyrkans väl hafva kommit rosorna på dessa kinder att vissna för alltid. Jag har arbetat, jag har lidit i denna onda tid. Liksom du, store man, men med ringare mått af snille, har jag träget grafvit18 i vingården, utan annan lön för min möda, än de heliga martyrers krona i paradiset. Du har i min ungdom visat mig mycken vänskap; jag vill återgälda den så vidt jag förmår. Jag vill återföra dig till friheten och lifvet.

– Ack vördige fader, svarade den gamle med en djup suck, – jag är icke värd att du, den heliga kyrkans trogne son, räcker mig, arme affälling, din hand. Du vet då icke att jag förnekat vår tro, att jag med hand och mun bekänt mig till den fördömliga lutherska läran, som jag i mitt hjerta afskyr, ja ock i sinom tid förföljt din heliga orden med allehanda gudlösa smädelser.

– Skulle jag icke veta allt detta, min vördade vän; skulle icke den store Messenii verk och gerningar ha flugit på ryktets vingar ända till Tyskland! Men hvad du har gjort, det har du gjort allenast som yttre sken, för att i hemlighet verka för vår heliga romerska kyrkas bästa. Lär oss icke skriften att möta list med list i denna gudlösa tid; perinde ac serpentes estote19, J skolen vara listige som ormar, den heliga jungfrun skall förlåta eder och kyrkan hugna eder med sin aflat, såsnart J arbetat för hennes skull. Ja, vördnadsvärde man, om du än sju gånger förnekat din tro och sju och sjuttio gånger försyndat dig mot alla helgon och kyrkans dogmer, så skall det vara dig räknadt till pris och icke till fördömelse, allenast du gjort det med invärtes tysta förbehåll och i afsigt att dermed tjena den goda saken. Om än din tunga ljugit och din hand dödat, så skall det vara ett fromt och heligt verk, när det gällt att föra tillbaka de villade får. Mod, store man, jag skänker dig aflat i kyrkans namn.

– Ja fromme pater, dessa läror, dem de vördige jesuiterfäderne i Braunsberg fordom så vältaligt inplantade i min unga själ, dem har jag troget efterlefvat. Men nu på min ålderdom vill det synas mig, som hade samvetet åtskilligt att invända deremot ...

– Djefvulens frestelser! Ingenting annat. Drif dem bort!

– Det kan väl så vara, fromme pater! Likväl, för att trygga mitt samvete, har jag uppsatt en skriftelig bekännelse, hvari jag uppenbart förklarar mitt affall till lutherska läran för skrymteri20 och lika uppenbart ånyo hyllar den rättrogna katholska kyrkan.

– Göm denna bekännelse, visa den icke för någon dödlig! inföll jesuiten hastigt. – Dess tid kommer nog sedan.

– Jag förstår inte dina skäl, fromme pater!

– Hör mig noga och uppmärksamt. Tror du väl, gamle man, att jag utan vigtiga skäl vågat mig flera hundrade mil upp i ödemarkerna, dagligen utsatt för hungern, kölden, rofdjuren och de ännu rofgirigare menniskorna i detta land, som skulle bränna mig lefvande, om de visste hvem jag är och hvad jag förehafver. Tror du, att icke min ringa förmåga hade ett vidsträckt fält i mitt hemland, derest jag icke här hoppades kunna uträtta än mera? Nåväl, jag vill i korthet förklara dig hvarom fråga är .... Det kan väl ingen höra oss? Här finnas kanhända lönngångar i murarna?

– Var lugn. Ingen dödlig kan höra oss.

– Vet då, fortfor jesuiten med låg röst, – att man ånyo förehafver den aldrig öfvergifna planen att återbringa det kätterska Sverige i romerska kyrkans sköte. Det finns endast två makter, som numera kunna emotstå oss, och helgonen vare lofvade, desse makter blifva dag från dag mera oskadliga. Stuartska huset i England är omsnärjdt med våra nät och gör i hemlighet allt för vår sak. Sverige ligger ännu döfvadt af det förfärliga slaget vid Nördlingen och kan icke, utan nya underverk, längre behålla sin förmätna ställning i Tyskland. Tiden är inne, planerna mogna; vi måste begagna oss af våra fienders vanmakt. Om några år skall England falla i våra händer som en mogen frukt; Sverige, ännu stolt af fordna segrar, skall tvingas att göra detsamma. Medlet härtill skall blifva en thronförändring.

– Christina, konung Gustavi dotter ...?

– Är ett nioårigt barn och dertill en qvinna. Vi sakna icke anhang21 i Sverige, som ännu erinrar sig den fördrifna konungafamiljen. Den svage Sigismund är död; Uladislaus, hans son, sträcker med hela ungdomens otålighet sina händer efter fädernes krona22. Den skall bli hans.

Fotnoter till detta avsnitt

* Hör mig, Herre, jag utsträcker mina händer inför ditt ansigte. Fräls mig från elände, ty du hafver sagt: jag skall nederlägga dina ovänner till att trampas under dina fötter.

* Frid vare med eder.

* Så ock med dig vare Herren.

* Må qvinnans tunga vara fjerran från öfverläggningen.

* Hvilket fältskärn här visligen öfversätter.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Gloria, gloria in excelsis! – (lat.) Ära, ära i höjden! Jfr lovsången »Gloria in excelsis Deo» (Ära vare Gud i höjden) i den katolska mässan.

2 iterum iterumque – (lat.) gång på gång.

3 penates procul a parnasso – (lat.) husgudar bort från parnassen (d.v.s. den symboliska höjd där framstående författare vistas).

4 lupa! – (lat.) sköka!

5 Quid mihi tecum? – (lat.) Vad skall jag ta mig till med dig?

6 vexerar – trakasserar, irriterar.

7 fatigerar – tröttar.

8 mala herba – (lat.) ogräs.

9 beneficia – (lat.) välgärningar, förmåner; här: allmosor.

10 fjesk – stavningsvariant av fjäsk; här i betydelsen lismande, kryperi eller jäktande, springande med onödiga saker.

11 persona executrix – (lat.) verkställarinnan.

12 epitaphium – stavningsvariant av epitafium: inskrift på gravmonument, gravkväde.

13 Här under hvila […] kring hela verlden. – Messenius grav i kyrkan i Uleåborg hade en marmorsten med denna inskrift. Stenen har sedermera gått förlorad, förmodligen vid branden 1822 (Jussi Nuorteva, »Messenius, Johannes», Biografiskt lexikon för Finland 1).

14 dåf – dov, olycksbådande.

15 Kabbalas – här: mystisk, hemlig lära om de heliga skrifternas och världsordningens dolda sanningar.

16 barberare, som praktiserade i kirurgin – Barberare var verksamma också som fältskärer.

17 läsningar (luvut), […] kraftiga trollformler – luvut och loitsut (fi.), besvärjelser som länge var i bruk i Finland, en tradition från hednisk tid som tilltroddes magiska krafter och helande verkan.

18 grafvit – grävt.

19 perinde ac serpentes estote – (lat.) varen liksom ormar; jfr det följande citatet av Matt. 10:16: listiga som ormar.

20 skrymteri – skenhelighet, hyckleri.

21 anhang – anhängare, understöd.

22 Uladislaus, […] efter fädernes krona – Vladislav (1595–1648), äldste son till Sigismund III Vasa och kung av Polen från 1632, var svensk tronarvinge sedan 1599, men tillträdde aldrig.

12. Frestaren.

– Uladislaus på Sveriges thron? Jag tviflar uppå att vi upplefva den dagen, inföll Messenius tvehågsen.

– Hör mig till slut, fortfor jesuiten, lifvad af den vidtutseende1 plan hans ränkfulla hufvud sammanspunnit. – Du sjelf, store Messenius, är den, som skall åstadkomma detta underverk.

– Jag ... en eländig fånge! Omöjligt.

– För helgonen och snillet är ingenting omöjligt. Svensken är konungsligt sinnad; hans konungars föredöme leder honom i godt och ondt. Särdeles har han stor vördnad för gamle kung Gösta. Om det nu kan bevisas, att samme kung Gösta på sin sotesäng med ånger förklarat lutherska läran vara en villolära, att han afsvurit och fördömt reformationen, att han anbefallt sin yngre son, den påfviskt sinnade Johan, att i sinom tid godtgöra hans, stamfadrens, stora förvillelse ...

– Hvad vågar du säga? utbrast Messenius med oförställd förvåning. – En sådan solklar lögn, som strider emot hela kung Göstas så trovärdigt bevittnade sista ord och hädanfärd ...

– Lugna dig, vördade vän! afbröt jesuiten kallt. – Om det vidare låter bevisa sig, att lutherdomens andre grundläggare och befästare, Carolus den nionde, likaledes på sin sotesäng förklarat reformationen vara en hädelse och en olycka ...

Messenius betraktade jesuiten med häpnad.

– Och om det slutligen kan ledas i bevis, att sjelfva konung Gustaf Adolf, innan han uppgaf sin anda på fältet vid Lützen, blifvit slagen af en plötslig ingifvelse och dött en kättares död under den största ruelse och själavånda ...

Messenii bleka kinder betäcktes af rodnad.

– Då, fortfor jesuiten med samma orubbliga djerfhet, – då återstå af Wasaätten allenast den fånige Erik XIV, den erkändt påfviske Johan III och den uppenbart katholske Sigismund, med hvilka alla vi icke behöfva göra oss något besvär. Engång öfvertygadt att dess störste, ja alla dess konungar antingen varit eller på sistone blifvit påfviskt sinnade, skall svenska folket slutligen se fjällen falla från sina ögon2, med botfärdig ånger bekänna sin skuld och ändtligen falla tillbaka i den allenasaliggörande romerska kyrkans sköte.

– Och huru, vördige fader, vill du, tvärtemot de klaraste bevis, öfvertyga Svenskarne om deras konungars affall?

– Jag har redan sagt, fortfor jesuiten smickrande, – att ett så stort och förtjenstfullt värf endast kan genomdrifvas af den snillrike Johannes Messenius. Man vet att du är Sveriges lärdaste man och störste häfdatecknare. Man vet att du ägt och ännu äger i din hand flera historiska dokumenter och hemligheter, än någon äger i hela riket. Begagna denna din ställning med fintlighet och skarpsinnighet; hopsätt dokumenter, som aldrig funnits; dikta tilldragelser, som aldrig händt ...

– Hvad vågar du säga? utbrast Messenius med blossande kinder.

Jesuiten misstog sig på hans sinnesrörelse. – Ja, fortfor patern, – vågsamt är företaget, men långtifrån omöjligt. En hastig flykt till Polen skall dessutom sätta dig i säkerhet ...

– Och det är åt mig ... åt mig du föreslår detta?

– Ja, tillade Hieronymus i samma ton, – jag inser att Gustaf Adolf skulle göra dig största svårigheten, och honom tar jag derföre på min del. Du har således endast Gustaf I och Carl IX på din lott att framställa i den dager, som länder vår fromma sak och vår heliga kyrka till gagn ...

– Abi a me, male spiritus!3 utbrast Messenius med ett utbrott af raseri, som jesuiten, oaktadt sin slughet, var långtifrån att vänta sig. – Du erkeskändare! du lögnare! du niding, som kommer din hand vid det heligaste, tror du att jag, Johannes Messenius, derföre arbetat i många år uppå äran att vara Skandiens störste häfdatecknare, för att med ens på ett så infamt, ett så oerhördt sätt våldföra den historiska sanningen, som jag med så långvarig möda återupprättat! Packa dig din väg, på ögonblicket, fort ... bort, in Gehennam!4 ... Och vid dessa ord slungade den gamle, utom sig af vrede, mot jesuitens hufvud allt hvad han först fick fatt uti, böcker, papper, bläckhorn, sanddosa, med en häftighet, som kom den djerfve munken att studsa. Paterns gulbleka kind blef ett ögonblick än blekare, ... derpå steg han några steg tillbaka, reste sig i sin fulla ansenliga längd och uppslog den veckade spanska sammetströja, som betäckte hans bröst. Ett kors af gnistrande diamanter, omgifvet af en törnekrona af rubiner, blänkte oförmodadt fram i den tilltagande skymningen.

Detta smycke syntes uppå Messenius utöfva ett magiskt inflytande. Hans nyss så uppretade stämma förstummades plötsligt ... hans vrede öfvergick nästan i ögonblicket till en omisskännelig fruktan ... hans knän darrade, han vacklade, var nära att falla och fasthöll sig med möda i den höga stolkarmen tätt invid skrifbordet.

Jesuiten trädde nu åter långsamt närmare, i det han genomborrade fången med dessa obeskrifliga ögon, dem man liknar vid skallerormens. – Mins du ännu, gamle man, sade han med afmätt herrskareton, i det han lät hvarje förkrossande ord åtföljas af en paus, beräknad att höja dess skarpa effekt – mins du ännu de straff, med hvilka kyrkan och vår heliga ordens lagar belägga synder som dina? För affall: döden – och du har sju resor5 affallit! – för hädelse: döden – och du har sju resor hädat! – för olydnad: döden – och du har sju resor trotsat! – För synd mot den heliga anda: fördömelsen – och hvem har syndat som du! För kätteri: bålet – och hvem har förtjent det som du! För förargelse och sidovördnad mot Herrans heliga: den eviga elden – och hvem har som du kommit förargelse åstad!

– Nåd, helige fader, nåd! utropade Messenius, i det han vred sig som en mask under jesuitens förfärliga hotelser.

Men pater Hieronymus fortfor: – Nicolaus Pragensis den frejdade mannen gick öfver till Calvins villosatser och vågade trotsa vår ordens öfverhufvud. Han drog sig undan till Böhmens doldaste vrå, men hämden fann honom. Hundarne sleto sönder hans kropp och afgrundens andar sleto hans själ ...

– Förbarmande! Nåd! suckade fången tillintetgjord.

– Nåväl, fortfor jesuiten med höghet och öfverlägsenhet, – jag har lemnat dig valet mellan glorian och fördömelsen; jag vill lemna dig det ännu engång, ehuru du icke förtjenar det. Tror du väl, eländige affälling, att jag, de tyske och nordiske jesuiternes öfverhufvud, som icke erkänner någon annan öfver mig än den helige fadren i Rom – tror du väl att jag trotsat tusende faror för att uppsöka dig här i din usla vrå och sedan låta afspisa mig, den osynlige herrskaren öfver hela norden, med din olydnad och ditt vankelmod! Jag frågar dig ännu, i vår heliga ordens namn, om du, Johannes Messenius, vill hörsama den ed du svor i din ungdom och viljelös lyda mina, din förmans och domares, bud och befallningar?

– Ja, helige fader, svarade fången darrande. – Ja jag vill.

– Hör då det straff jag pålägger dig. Du säger att du hela ditt lif igenom sträfvat för ett enda mål: det att vinna namnet af nordens störste häfdatecknare, och du tror dig nu ändtligen ha uppnått ditt mål.

– Ja, helige fader, det är mitt mål, och jag har uppnått det.

– Ditt mål är falskt! utbrast jesuiten ånyo med förkrossande stämma. – Ditt mål är syndens och djefvulens mål, ty du har arbetat för din egen ära och icke för den heliga kyrkans såsom du svurit. Derföre pålägger jag dig att sjelf förstöra ditt lifs afgud, ditt stora rykte hos efterverlden, derigenom att du förvänder historien och skrifver henne icke såsom hon är, utan såsom hon borde vara. Jag vill att du skall bortkasta rykte och efterverld, för att tjena dagens ändamål, som är den romerska kyrkans seger i norden. Jag vill att du skall omskrifva konungarne Gustaf den förstes och Carl den niondes historia sålunda, att allt hvad de gjort för reformationen ländt både dem och deras rike till förderf och fördömelse. Och jag vill att du skall stöda denna nya historia på så tillförlitliga dokumenter, att de i folkets ögon trotsa alla bevis på motsatsen, – dokumenter, som icke finnas, det vet jag alltför väl, men hvilka du skall tillverka – dokumenter, hvilkas falskhet möjligen om en mansålder blir uppenbar, men hvilka för ögonblicket göra den åsyftade nyttan.

– Och således, sade Messenius med en röst, som på engång darrade af de mest olika känslor, fruktan, vrede, förödmjukelse – således skall jag inför efterverlden stå som en nedrig förfalskare, som en ärelös skändare af historiens heligaste sanningar ...

– Ja hvad mer! återtog jesuiten hånleende. – Hvad mer, om du, eländiga verktyg, uppoffrar ditt namn, allenast kyrkan vinner sin stora seger! Hvartill tjenar dig menniskors pris, om din själ brinner i afgrundens glöd, och hvad skadar dig menniskors förakt, om du genom detta offer vunnit martyrers krona i himmelen?

– Men sanningens sak ... historiens oväldiga dom!

– Bah, hvad är historiens sanning? Är det väl den lydiga slaf, som följer i hälarna menniskors förvillelser – den papegoja, som tanklös pladdrar efter alla deras dårskaper? Är det icke fastmera verkligheten sådan den bör vara, renad från villorna, befriad från brotten och dårskaperna, – Guds rike på jorden, lika vist som allsmäktigt, lika godt som det är heligt och vist?

– Men är det då vi, som skola föreskrifva Gud hvad som är godt och vist? Har han icke sjelf sagt oss det i verkligheten sådan den är?

– Ha, vankelmodige affälling, du vågar ännu köpslaga med din förman om rätt och orätt! Välj och lyd! Välj på ena sidan den timliga och eviga döden, på andra sidan paradisets fröjder och helgonens herrlighet. Än ett ord, och derpå beror ditt ve och väl: vill du lyda mitt bud?

– Ja jag lyder! svarade fången bäfvande och förkrossad. Och jesuiten aflägsnade sig stum och kall med en herrskares nick att slafven hade hans nåd.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 vidtutseende – långtgående.

2 se fjällen falla från sina ögon – komma till insikt; efter Apg. 9:18.

3 Abi a me, male spiritus! – (lat.) Vik hädan från mig, du fördömda ande!

4 in Gehennam! – (lat.) till helvetet!

5 resor – gånger.

13. Abi, male spiritus.1

Vid pass en vecka hade förgått efter det hemliga samtal, till hvilket vi sednast lyssnade. Jesuiten hade under denna tid icke lemnat statsfången ur sigte. Dagligen såg man honom, under sken af läkarevård, insmyga sig i Messenii rum och der tillbringa med honom flera timmar. Han var för klok, för att lita på fångens vankelmodiga löften. Hvad de båda tillsamman förehade, det visste ingen i slottet, och ståthållaren fattade inga misstankar. Kajaneborgs aflägsenhet långt ifrån den öfriga verlden hade insöft Wernstedt i säkerhet; tvärtom fann han nöje i den främmande läkarens umgänge, som vittnade om stor lärdom förenad med stor verldserfarenhet.

Det fanns likväl en, som med ständigt vaksamt öga följde främlingens steg, och denna enda var Lucia Grothusen, Messenii hustru. Katholik af uppfostran och öfvertygelse, hade hon ständigt styrkt sin man i hans papistiska ränker; detta visste jesuiten alltför väl och trodde sig derföre vara säker om hennes medverkan, ehuru han varsamt underlät att förtro sina planer åt den rörliga qvinnotungan. Men ofta strandar den slugaste plan mot dessa dolda driffjädrar i menniskohjertat, särdeles qvinnans hjerta, hvilka verka i en helt annan riktning, än det kalla förståndet utstakar. Jesuiten hade, med all sin slughet, misstagit sig om Lucia. Han beräknade icke, att när fanatismen i hennes hufvud ropade: skjut uppå! ropade kärleken än högre i hennes hjerta: håll emot! ... och kärleken får hos qvinnan alltid öfverhanden.

Lucia var en ovanligt skarpsynt qvinna; hon hade genomskådat jesuiten förr än han kunde ana det. Hon såg den förstörande inre strid, som rasade i Messenii bröst, en strid på lif och död mellan fanatismen å ena sidan, som bjöd honom uppoffra rykte och efterverld för kyrkans seger, samt ärelystnaden å andra sidan, som ständigt manade i hans öra: skall du då sjelf nedbryta hela ditt lifs arbete? Skall du då blindt skända historiens helgedom? Skall du prisgifva åt föraktet det lysande namn, som i fängelsets natt ännu utgör din rikedom och din stolthet?

Detta allt såg Lucia med kärlekens skarpblick; hon såg att den man hon älskade och för hvilken hon uppoffrat ett helt lif af försakelser och tålamod, skulle duka under för denna förfärliga invärtes strid, och hon beslöt att rädda honom med ett djerft, ett afgörande steg.

Sent om aftonen brann ännu lampan uppå Messenii skrifbord, der han och jesuiten arbetat tillsamman alltsedan morgonen. Lucia hade fått tillstånd att gå till hvila i sin bädd, som stod i det långa rummets andra ända närmare dörren, och låtsade sofva. De båda männen vid bordet hade slutat sitt arbete och samtalade med låg röst, nu som alltid uppå latin, hvilket språk Lucia ganska väl förstod.

– Jag är nöjd med dig, min vän, sade jesuiten med synbar tillfredställelse. – Dessa dokumenter, som bära hela sanningens stämpel, skola vara tillfyllest att bevisa konungarne Gustavi och Caroli omvändelse, och detta företal, undertecknadt af dig, skall ytterligare styrka deras trovärdighet. Jag beger mig nu öfver Sverige tillbaka till Tyskland, för att antingen genom våra anhängare låta trycka dessa dokumenter i Stockholm, eller, om det befinnes omöjligt, i Lübeck eller Leyden.

Messenius utsträckte ofrivilligt sin hand, likasom för att återrycka en dyrbar skatt ur en röfvares händer. – Helige fader, utropade han med synbar bestörtning, – ges det då intet uppskof ännu? Mitt namn ... mitt rykte ... förbarma dig öfver mig, helige fader, gif mig igen mitt namn!

Jesuiten smålog. – Ger jag dig icke ett namn, sade han, – vida större och herrligare än det du förlorar, ett namn i vår heliga ordens tideböcker2, ett namn ibland kyrkans martyrer och välgörare, ett namn som måhända en dag skall räknas bland kyrkans helgon?

– Men med allt detta ett namn utan heder, en lögnares, en förfalskares namn! utbrast Messenius med en fånges förtviflan, hvilken man visar himmelens herrlighet skymd af schavotten3.

– Svage fåfänge man, som icke vet att stora mål aldrig vinnas af menniskofruktan och menniskopris! sade jesuiten med nästan föraktlig ton. – Du vore i stånd att än engång återkalla ditt ord och förverka dina anspråk på hela kristenhetens tacksamhet. Men lyckligtvis är det numera omöjligt. Dessa dokumenter – och dervid utsträckte han triumferande sin hand med papperen – de äro nu i en hand, som skall förstå att fasthålla dem och, mot din vilja, bruka dem till kyrkans ära, till trons seger, till din egen själs eviga välfärd!

Pater Hieronymus hade icke väl utsagt dessa ord, innan raskt, oväntadt en hand bakom honom fattade papperen, dem han så triumferande upplyftat, ryckte dem ur hans hand, kramade dem tillsamman, slet i ett nu dem sönder i hundrade stycken och strödde dessa stycken vidt kring fängelsegolfvet. Denna rörelse kom så oförberedd, jesuiten var så långt ifrån att ana något sådant, att han ett ögonblick förlorade sin vanliga beslutsamhet och med mera häpnad än rådighet gaf den djerfva handen tid att fullborda dess förstörelseverk. Först när de kringströdda bitarna öfvertygade honom om verkligheten af hans förlust, sammanbetos hans läppar af raseri, hans armar höjde sig, och han störtade med en tigers vildhet på den oförvägna4, som vågat tillintetgöra hans plan i sjelfva ögonblicket af hans seger.

Lucia – ty den djerfva handen var hennes – mötte utbrottet af munkens raseri med det energiska mod, som utmärker qvinnan, när hon kämpar för sitt heligaste. I sin ungdom hade hon varit en af dem som kunde taga sin karl i kragen, och denna föga qvinliga armstyrka hade mer än engång fått öfning under de ständiga tvisterna med slottets råa soldater. Hastigt slöto sig hennes senfulla fingrar kring munkens utsträckta armar och fasthöllo dem som ett skrufstäd. – Nå, sade hon med gäckande ton, – tre steg från lifvet, herre; hvad är det ni vill?

– Ursinniga, röt jesuiten, skummande af vrede, – du vet icke hvad du gjort! Eländiga tjuf, du har stulit ett rike från din kyrka och ett paradis från din man!

– Och från er har jag stulit ert rof, från vargen hans säkra byte, var det icke så? svarade Lucia, med en stämma, som i sin tur begynte att glödgas af hennes häftiga lynnes eld. – Munk – fortfor hon med alltmera gäsande vrede, i det hon våldsamt skakade den mäktige mannen, som förgäfves sökte göra sig lös – jag känner en tjuf, som under kyrkans fårakläder kommit att stjäla från en stor man hans ära, från ett helt folk dess historia, från en fattig öfvergifven qvinna hennes enda stolthet, hennes makes lugn, heder och lif. Säg mig, fromme och helige munk, hvad straff förtjenar en sådan tjuf? Vore icke Ämmä fall nog grundt för hans kropp och den eviga elden nog sval för hans själ?

Jesuiten såg med en hastig rörelse mot fönstret, utanför hvilket det mäktiga fallets vågor dånade hemskt i vinternatten.

– Ha, utropade Lucia med bittert löje, – du fruktar mig, du, den mäktige som regerar riken och samveten! Du fruktar att under min grofva drägt kunde döljas en mans arm, som skulle slunga dig ned uti forsens afgrund. Var lugn ... jag är blott en qvinna, och derföre strider jag med qvinnans vapen. Ser du ... jag kastar dig icke ut genom fönstret ... jag nöjer mig att sätta vilddjuret inom lås och bom. Darra, munk, jag vet hvem du är! Lucia Grothusen har följt dina steg; du är förrådd, och det är hon som förrådt dig.

– Förrådd! upprepade jesuiten; han begrep alltför väl hvad detta ord innebar. I denna hatfulla tid, då två religioner kämpade om riken och samveten, då jesuiternes stämplingar i högsta grad uppretat Svenskarne, var en medlem af denna orden, upptäckt under en förklädnad inom rikets gränser, utan räddning förlorad. Men den hotande faran återgaf denna farliga karakter hela dess spänstighet. – Förrådd af dig, min dotter! upprepade han ännu engång, i det hans armar sjönko och hans anletsdrag antogo ett uttryck af tvifvel och mild smärta. – Det är omöjligt.

Lucia betraktade honom med hat och misstroende. – Jag din dotter! utropade hon och stötte munken med afsky ifrån sig. – Lögnen är din dotter och falskheten din moder. Se der dina slägtingar.

– Lucia Grothusen, sade jesuiten mycket mildt, – när du var barn och följde din fader Arnold Grothusen, som förjagades jemte konung Sigismund, då kom du en dag i nöd och landsflykt, omgifven af förföljare, till en bondes koja. Man vägrade eder en fristad, man hotade att utlemna eder. Då upptäckte ditt barnsliga öga i ett hörn af kojan en Mariebild, en qvarlefva från fordna tider, vanhelgad som leksak för okynnige piltar. Du tog denna bild, du kysste den, du framräckte den mot kojans hårda innevånare och sade till dem: se, jungfru Maria är här, hon skall beskydda oss!

– Nå hvad sen? sade Lucia med vekare röst, än hon sjelf ville tillstå.

– Din barnsliga tillförsigt – nej hvad säger jag? den heliga jungfrun rörde de hårda bönderne, de gåfvo eder skydd, de förde eder i säkerhet. Än mer, de gåfvo dig bilden, hvilken du alltsedan gömt som din skyddsgud, och der hänger den ännu på din vägg. Det du fordom sade, det säger jag nu: se, jungfru Maria är här, hon skall beskydda mig.

Lucia sökte förgäfves att kämpa mot en inre rörelse. Hon bet sig i läppen och svarade intet.

– Du har rätt, fortfor munken med klok beräkning, – jag är en katholik som du, en förföljd som du; om man genomskådade min förklädnad, skulle man döda mig. Mitt lif står i din hand; angif mig, jag flyr icke; jag dör för min tro och jag förlåter dig min död.

– Fly härifrån, sade Lucia till hälften besegrad; – jag ger dig tid till i morgon. Men blott på det vilkor, att du ej mera återser min man.

– Nåväl, sade jesuiten vemodigt, – jag flyr, men jag qvarlemnar här min sköna dröm om en bättre framtid. Ack, jag har föreställt mig den store Messenius och hans ädla maka såsom den katholska kyrkans återupprättare i norden; jag hade tänkt mig den tid, då millioner menniskor skulle säga: vi gingo i mörker och blindhet, men häfdernas ljus har uppgått för oss, den store Messenius har blottat för oss reformationens falskhet.

– Om det kunde ske utan att komma sanningen för nära, utropade Lucia, hvars eldiga själ alltmera hänfördes af den framtid jesuiten skickligt förstod att ställa för henne i perspektiv.

– Sanningen! upprepade jesuiten mildt öfvertygande. – O min vän, sanningen det är vår tro, lögnen det är kättarnes tro. Om du blefve förvissad att jag af din man begär blott sanningen sjelf, ville du då, i stället för att nedrifva din kyrka, hjelpa till att återuppbygga henne?

– Ja det ville jag! svarade Lucia varmt och lifligt.

– Så hör då ... fortfor jesuiten, men afbröts i detsamma af Messenius, som, härtills döfvad och handfallen, nu syntes uppvakna ur en svår och plågsam dröm.

– Abi, male spiritus! utropade han med ursinnig häftighet, likasom fruktade han, att jesuitens ormtunga ännu engång kunde segra. – Abi, abi!5 Du är icke en menniska, du är sjelfva lögnens furste, du är sjelfva paradisets orm! Abi, abi in aeternam ignem, habitaculum tuum, in regnum mendacii, imperium tuum!* – Och dervid sköt han jesuiten framför sig mot dörren utan att Lucia gjorde min af att hindra det.

– Insanit miser!* mumlade jesuiten i det han försvann.

– Tack, min vän! sade Lucia med lättadt hjerta, likasom befriad från en vådlig förtrollning.

– Tack, Lucia! svarade Messenius mildare än han på lång tid tilltalat sin maka.

Fotnoter till detta avsnitt

* Vik hädan, du orene ande, till den eviga elden, din boning, till lögnens rike, ditt herradöme.

* Den eländige yrar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Abi, male spiritus. – (lat.) Vik hädan, onda ande.

2 tideböcker – krönikor.

3 schavotten – ställningen där brottslingar utställdes till allmänt beskådande eller livdömda avrättades.

4 oförvägna – djärva, dristiga.

5 Abi, abi! – (lat.) Vik hädan, vik hädan!

14. Helgonens dom.

Bittida följande morgon inträdde pater Hieronymus i det rum, som beboddes af fröken Regina von Emmeritz och hennes gamla Dorthe. Blek af nattvak och smärta satt den sköna flickan vid trotjenarinnans bädd. Vid jesuitens inträde stod Regina hastigt upp. – Rädda Dorthe, min far! utropade hon och fattade jesuitens arm. – I går på aftonen sjuknade hon plötsligt och hastigt ... jag har sökt er öfverallt, och ni har öfvergifvit mig!

– Sch, sade jesuiten hviskande, – tala sakta, väggarna ha öron. Så ... verkligen? Dorthe är sjuk? Stackars gumma, det var illa det, jag kan icke hjelpa henne. Man är vår förklädnad på spåren. Man misstänker oss. Vi måste fly i denna dag, i denna stund.

– Icke förr än ni åter gjort Dorthe frisk. Jag ber er, min far, ni är klok, ni känner alla läkemedel; gif Dorthe en hastigt verkande helsodryck, och vi följa er hvart ni behagar.

– Omöjligt! Vi ha ej en minut att förlora. Kom!

– Ej utan Dorthe, min far! Heliga jungfru, skulle jag öfvergifva henne, min amma, min moderliga vän!

Jesuiten framträdde till sängen, fattade den gamlas hand, vidrörde hennes panna och pekade tyst derpå med en min, hvars betydelse Regina alltför väl förstod.

– Hon är död! utropade den unga flickan med häpnad1.

– Ja hvad mer! återtog jesuiten, och ett besynnerligt hemskt smålöje stred kring hans läppar med den uppsyn af sorg han bemödade sig att antaga. – Du ser, mitt barn, tillade han, – att helgonen velat bespara vår trogna vän en mödosam väg och i stället upptagit henne i den himmelska glorian. Här är intet mera att göra. Kom!

Men Reginas blick hade midtigenom tårarna varseblifvit det sällsama löjet, och det slog henne med en obeskriflig fasa. Hon syntes eftersinna en mörk hemlighet.

– Kom! upprepade han brådskande. – Jag vill gifva Messenii hustru, som är katholik, det uppdraget att gömma vår vän i jorden.

Reginas mörka ögon stirrade med rysning på munken. – I går klockan 7 på aftonen, sade hon, – var Dorthe vid god helsa. Strax derpå drack hon den dryck ni alla qvällar tillredt åt henne med stärkande örter. Klockan 8 sjuknade hon ... tio timmar derefter har hon upphört att lefva.

– Den långa resans mödor ... en förkylning .... en inflammatio ... det behöfdes icke mer. Kom! sade jesuiten oroligt.

Men Regina kom icke. – Munk, sade hon med en röst, som darrade af fasa och afsky – ... ni har gifvit henne gift!

– Mitt barn! Min dotter, hvad faller dig in! Smärtan har förvillat ditt förstånd. Kom, jag förlåter dig!

– Hon var er till besvär ... jag såg er otålighet på vår hitresa. Och nu vill ni utan beskydd gifva mig till pris åt ert godtycke. Heliga Maria, fräls mig! Jag följer er ej!

Jesuitens rörliga ansigte ändrade hastigt uttryck och antog denna befallande stränghet, med hvilka han bragt Messenius att rygga. – Barn, sade han, – ådrag dig icke helgonens vrede genom att lyssna till den onde fiendens ingifvelser. Mins hvar du är, olyckliga, och hvem du är. Ett ögonblicks tvekan ännu, och jag lemnar dig qvar ett rof för nöden, fängelset, döden, ett mål för kättarnes hån, ett förvilladt lam, som den heliga jungfrun öfvergifvit. Här förderfvet och olyckan ... der, i ditt fädernesland, friheten, lyckan, religionens tröst, helgonens gunst. Välj, men välj fort, ty släden står ispänd, morgonen gryr, och dagen bör icke mera finna oss qvar i detta kättarenäste.

Regina tvekade. – Svär mig, sade hon, – att ni är oskyldig i Dorthes död!

– Jag svär det, utropade jesuiten, – vid detta kors och vid den helige Loyolas ben. Må den fasta grunden brista under mina fötter och afgrunden uppsluka mig lefvande, om jag någonsin räckt denna qvinna en annan dryck än helsans och läkedomens!

– Nåväl, sade Regina, – helgonen hafva hört er ed och tecknat den uti domens bok. Farväl Dorthe, min vän, min mor! Kom, låt oss gå.

Båda ilade ut. Det var ännu mörkt. En blek strimma af dagen grydde öfver de mörka furorna vid stranden af Koivukoski fall. Släden stod ispänd. Den sömniga vakten i porten lemnade fri passage åt läkaren, hvars förtroliga umgänge med kommendanten på slottet var alla bekant.

Redan trodde sig jesuiten vara i säkerhet, då en från fasta landet kommande släde mötte de flyende på den smala bron och körde i mörkret fast med dem. Munkens släde vändes på kant och hindrades blott af den halfmurkna brakande ledstången ifrån att stjelpa i djupet. Regina uppgaf ett rop af förskräckelse.

Vid ljudet af denna röst sprang en man ur den mötande släden med häftighet upp och närmade sig de flyende. – Regina! utropade en icke okänd röst, som darrade af öfverraskning.

– Ni misstar er, min vän, skyndade jesuiten att svara med förställd röst. – Gif väg för Doctor Albertus Simonis, fältläkare i kunglig majestäts tjenst.

– Ha det är du, eländige jesuit! skrek den främmande. – Vakt i gevär! I gevär, att gripa den störste bof, som jorden bär! – Och dervid fattade han munken i hans yfviga pels.

Ett ögonblick sökte Hieronymus att lösgöra släden och genom hästens snabbhet undkomma. Men då han fann omöjligheten häraf, lemnade han pelsen i sticket, slingrade sig ur sin fiendes armar, kastade sig snabbt öfver ledstången till bron och nedhoppade på isen, som under den ovanligt starka kölden lagt sig mellan slottsholmen och fasta landet. Innan kort hade han försvunnit i den gråa skymningen2. Vakten vid slottsporten, uppskrämd af ropet, aflossade sitt gevär efter flyktingen, men utan att träffa. Några af soldaterne gjorde min af att förfölja honom på isen.

– Låten bli med det, gossar, ropade en skäggig sergeant; – det har töat i natt och strömmen har skurit isen underifrån; jag tänker han skall väl stryka3 i dag.

– Men rymmaren sprang dit ned! ropade några.

– Honom tar fan, svarade sergeanten lugnt och tände sin morgonpipa. – Jag tänker att vid det här laget skall han vara i Ämmä.

– Hvad säger du? utropade förfärad mannen vid släden.

– Jag säger bara, att käringen* fått sig frukost i dag, svarade sergeanten med orubbligt lugn. – Hör bara, hon skäller som en bandhund; nu är hon nöjd.

Alla lyssnade med häpnad på vattenmassornas dån. Det förekom dem, som brusade det mäktiga fallet vildare, fruktansvärdare än förr i den gråa vinterskymningen. Sergeanten hade rätt; det liknade en bandhunds tjut, när man kastat till honom ett rof.

Fotnoter till detta avsnitt

* Ämmä, på svenska käring.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 häpnad – bestörtning.

2 skymningen – halvdagern, dagningen.

3 han skall väl stryka – isen kommer antagligen att försvinna.

15. Bertel och Regina.

Vi lemnade vår irrande riddare af Mancha1, uttröttad af mödor och äfventyr, sofvande uti en bondgård i Ylihärmä. Vi återfunno honom nyss uppå bron till Kajaneborgs slott under fåfänga försök att bemäktiga sig jesuitens hatade och fruktade person, hvilken han igenkännt genom rutan i det ensliga skogstorpet. Bertels irrfärder under de tio eller tolf dagar, som förflutit sedan hans första uppträdande, äro lätta att gissa. Ledd uppå villspår under sin jagt efter flyktingarne, hade han genomirrat alla vägar i Österbotten, varit uppe ända till Uleåborg, och först då han der förlorat alla spår, beslutat sig för det sista vågade försöket att efterleta de flyende långt bort i Kajanas ödemarker. Hvarföre den unge riddaren med en så outtröttlig ihärdighet förföljt deras spår, skall snart visa sig.

Några timmar efter uppträdet på bron återfinna vi Bertel i det nya rum, som ståthållaren anvisat fröken Regina och der hon stod under beskydd af en hans qvinnliga slägtinge. Mer än tre år hade förflutit, sedan de båda sednast möttes under så olika förhållanden i Frankfurt am Mayn i den store konungens närhet. Bertel var då en oerfaren tjuguårig yngling, Regina en lika oerfaren sextonårig flicka. Båda hade sedan dess genomlefvat många pröfningar; hos båda hade ungdomens första brinnande enthusiasm blifvit afkyld af strider och lidanden. Afståndet mellan furstedottren och den obemärkte löjtnanten hade sedan dess blifvit minskadt genom Bertels krigiska ära och nya adliga vapensköld; ja i denna stund kunde hon, en öfvergifven fånge, anse sig hedrad af en riddares uppmärksamhet. Men afståndet mellan deras öfvertygelser, deras sympathier, deras hjertan – hade väl det blifvit minskadt af dessa hårda pröfningar, som vanligen stålsätta en öfvertygelse, i stället att bryta den?

Bertel närmade sig den unga flickan med hela den vördnadsfulla uppmärksamhet, hvilken hans samtids belefvenhet ännu bibehållit som ett arf från föregående århundradens chevaleri. – Min fröken, sade han med lindrigt darrande röst, – sedan mitt hopp att finna er på Korsholm slog felt, har jag förföljt er genom skogar och ödemarker såsom man förföljer en brottsling. Ni anar måhända det skäl som förmått mig dertill?

Reginas långa svarta ögonhår lyftades långsamt och hon betraktade Bertel med frågande blickar. – Riddare, svarade hon, – hvad som än förmått er dertill, är jag säker derpå, att edra skäl varit ädla och ridderliga. Ni har ej velat återföra en olycklig flicka i hennes fängelse; ni har blott velat rycka henne bort från en man, som den arma bedragna alltsedan barndomen ansett för en helig, en from man och hvars djupt dolda ondska hon först nu har lärt sig att känna och afsky.

– Ni misstar er, sade Bertel lifligt och varmt. – Jag ryste, det är sannt, när jag såg er ledsagad af denne man; hvars rätta gestalt jag har kännt förr än ni; jag fördubblade då mina efterspaningar, för att rycka er ur hans händer. Men innan jag anat en fara från detta håll, ilade jag att uppsöka er och medföra till er den glada underrättelsen om en rättvisa – sen, men jag hoppas icke för sen.

– En rättvisa, säger ni? upprepade Regina med en öfverraskning, som jagade blodet på hennes kinder.

– Ja, min fröken, fortfor Bertel, i det han med hänryckning betraktade denna bild af så hög och bländande skönhet – ändtligen efter flera år af fruktlösa bemödanden har det lyckats mig att utverka denna rättvisa för ett oförskyldt lidande. Ni är fri, ni äger att under de svenska vapnens beskydd återvända till ert fädernesland, och här – Bertel böjde vid dessa ord ett knä och räckte Regina ett papper med förmyndareregeringens2 sigill – här är det dokument, som betryggar er frihet.

Regina hade beherrskat sin första rörelse och mottog det dyrbara dokumentet med nästan högdragen värdighet. – Herr riddare, sade hon afmätt och kort, – jag vet att ni icke begär min tack för det ni, mer än edra landsmän, handlat som en man af ära.

Bertel uppstod förvirrad af denna stolthet, som han likväl bordt vänta. – Hvad jag gjort, sade han i sin tur afkyld, – det har jag endast gjort för att utplåna en oförrätt, som kunde kasta skugga på en stor konungs minne. Hvar och en af mina landsmän skulle gjort detsamma som jag, om icke krigets nöd kommit dem att glömma den upprättelse ni haft rätt att fordra. Främst af alla skulle den högsinte konung Gustaf Adolf skyndat att godtgöra ett ögonblicks öfverilning, om icke försynen så snart hade afklippt hans dagar. Men – afbröt Bertel sig sjelf, – jag glömmer att den konung jag älskar och beundrar, honom hatar ni, min fröken!

Vid dessa ord steg ånyo den höga och sköna rodnaden på Reginas kinder. Bertel hade ovetande vidrört en af de känsligaste strängarna i detta glödande hjerta. En ny upptäckt, en förundransvärd likhet, i gestalt, i röst, i åtbörder, ja i tänkesätt, en likhet, som hon aldrig förut bemärkt och som dessa tre år utvecklat i Bertels hela personlighet, anslog med ett obeskrifligt intryck den sydländska flickans själ. Det förekom henne, som såge hon honom sjelf, den störste bland dödlige, hennes drömmars stolthet, hennes lifs både sällhet och olycka, honom den älskade och den fruktade, hennes lands, hennes tros och hennes hjertas besegrare – och som sade han sjelf till henne med den välkända stämman: Regina, du hatar mig! Detta intryck kom så snabbt, så starkt, med en sådan öfverraskande makt, att Regina plötsligt bleknade, vacklade och nödgades stöda sig på Bertels framräckta arm. – Heliga jungfru, hviskade hon förvirrad och utom sig, jag skulle hata er – er som jag älsk...

Bertel uppfångade detta halfva obegripliga och dock så innehållsrika ord med en öfverraskning lika plötslig och oväntad, som Reginas. Utom sig af bestörtning, fruktan och hopp, var han likväl för ridderlig att begagna sig af en så ofrivillig bekännelse. Stum och aktningsfull ledsagade han den unga flickan till hennes beskyddarinna, under hvars vård hon snart återhemtade sig från sin hastiga vanmakt, en följd af länge gömda, i hjertats doldaste djup sammanpressade känslor, som sökte sig luft.

Bertel hade förskaffat sig det uppdrag, att eskortera fröken Regina till Stockholm, derifrån hon sedermera vid första öppet vatten kunde återresa till sitt fädernesland. Han ägde derföre att qvardröja på Kajaneborg till dess hans skyddsling vore färdig att resa, och detta åter fördröjdes genom den opåräknade bristen på ett passande qvinligt sällskap för den högborna fången. Under afbidan3 häruppå gingo veckor förbi, och under denna tid spunnos alldeles nya förhållanden, hvilka man knappt skulle anat, när man såg Reginas stolta köld mot hennes befriare. O, denna köld var isen öfver en glödande vulkan; hvar dag förtunnades den och smälte tillsamman, hvar dag blef Reginas stolthet högdragnare på samma gång den alltmera vacklade i sina grundvalar, och slutligen återstod blott en skiljemur, och visserligen den starkaste, nemligen religionernas bittra kamp. Fåfänga mur! Äfven den störtade slutligen tillsamman för den sydländska passionens eld, och innan tre veckor förgått, hade den nittonåriga flickan och den tjugutreåriga ynglingen, glömske af både tros- och rangskillnader, svurit hvarandra trohet för lifvet. Visste väl Bertel, att han för sin sköna, sin stolta, sin svartögda brud hade att tacka konung Gustaf Adolfs minne?

Ett sällsamt öde ville besegla denna förening på ett oväntadt och underbart4 sätt. Med hemlig bäfvan för sin lycka hade Bertel länge förgäfves efterforskat jesuitens öde. Sedan den morgonen, då han hoppade öfver ledstången vid bron, hade ingen af honom hört eller sett det ringaste spår, innan tre veckor derefter en bonde infann sig med rapport, att man vid öppnandet af en vak ett stycke nedanför Ämmä fall funnit den döda kroppen af en man utan öron, i utländsk drägt, som bonden medförde och som igenkändes hafva tillhört pater Hieronymus. Dertill lade ännu den ärlige Paldamobon en liten oansenlig kopparring, hvilken funnits hängande vid ett snöre på den dödes bröst. Bertel betraktade denna ring med förvåning och glädje. – Ändtligen har jag dig, utropade han, – denna ring som jag så länge eftersträfvat, – och med dig vissheten om den fruktansvärde mannens död.

– Helgonens dom öfver menedaren! utropade Regina bestört.

– Helgonens dom, som bekräftar vår lycka! svarade Bertel och fästade på Reginas finger Konungens ring.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 irrande riddare af Mancha – Anspelar på titelpersonen i Cervantes Den snillrike riddaren Don Quijote de la Mancha.

2 förmyndareregeringens – Efter Gustav II Adolfs död 1632 styrdes Sverige av en förmyndarregering under Axel Oxenstiernas ledning till 1644 när drottning Kristina blev myndig.

3 afbidan – väntan.

4 underbart – märkvärdigt.

16. Konungens Ring. Svärdet och Plogen. Eld och Vatten.

Åter gå vi tillbaka till Storkyro, till Bertila gård och den gamle bondekungen.

Det är en vinterdag i Mars år 1635. Vårsolen verkar redan på snön, taken drypa på solsidan, skaran1 bär uppå kullarnas norra sida och brister på den södra. Aron Bertila är nyss hemkommen från kyrkan med hela sitt folk; hans gråa hufvud lutar till fall, han stöder sig på Meris arm. Vid hans sida går ett kostligt par af små runda figurer: den gamle Larsson och hans nyss hemkomne son, den tappre och lärde kaptenen af samma namn, sin lille faders trogna afbild, så när som på åren. Vid hans sida går hans unga hustru, en täck2 och gladlynt gestalt, hvars drag vi känna igen. Det är ingen annan än Kätchen, den raska och muntra flickan, hvars mjuka hand engång bragte den ädle kaptenen ur koncepterna3. Sedan den dagen har han svurit vid alla grekiska och romerska författare, dem han fordom läst uti Åbo kathedralskola – sic unde ubi apud unquam post4, som de gamle så skönt brukade uttrycka sig – att den mjukhändta novisen bland Würtzburgs barmhertiga systrar en dag skulle bli hans. Och då krigets skiften åter fört dem tillsamman, då Kätchen var utan beskydd och för resten ej hade något emot en ärlig och glad soldat, så har detta nöjsamma och muntra par blifvit på hösten ordentligen sammanvigdt i Stralsund och derefter begifvit sig åter att besöka sin runde fryntlige fader och svärfader Larsson i Storkyro, der de varit högligen välkomna och upptagna som barn i huset.

Ty det bör ännu tilläggas, att Larsson numera gifvit kriget på båten5 och efter mycket prut6 fått sitt afsked, dock utan gradförhöjning. Han har beklagligen icke samlat en fyrk7 af rofvet i Tyskland, såsom månge hans gelikar. Allt hvad han förtjenat – och får man tro honom sjelf, har det varit millioner – det har farit sin kos, hvart? Vid Nördlingen, säger han. Jo vackert, i sus och dus med glada bussar af samma skrot som han sjelf. Men nu vill han blifva ordentlig och stadig som en gärsgårdsstör, efterträda sin fader som inspektor8 på Bertilas stora jordegendomar, plöja, så, skörda och pro modulo virium prolem copiosam in lucem proferre9, som de gamle så sannt brukade uttrycka sig. Den gamle Bertila hyllar honom med synbar bevågenhet. Betydelsefulla ord ha undfallit den gamle, och nyss har han i domarens händer öfverlemnat sitt testamente. Hvad Meri angår, tynar hon bort som en blomma utan rot och hänger vid lifvet blott med sin svagaste hjerttråd, den biltoge10, förskjutne Gustaf Bertel, numera adlad Bertelsköld.

Denna husliga krets af så olika beståndsdelar, både skuggor och dagrar, sitter nu förenad i den stora stugan, omgifven af det talrika gårdsfolket, och gamle Larsson söker ännu, i hemligt förbund med Meri, att blidka den stränge bondekungen till ett mildare sinnelag mot Bertel. Alla deras böner och skäl stranda mot gubbens oböjliga fasthet ... Larsson vänder sig förargad bort, Meri döljer sina tårar i stugans mörkaste skugga. Då klinga åter bjelror derute, liksom sednast om trettondagsafton, en rymlig släde stadnar på den stora gården, och derifrån utstiga tvenne personer, en officer i sin vida mantel och en ung bildskön qvinna i en lysande kappa af svart samet, fodrad med dyrbara pelsverk. Meri och gamle Larsson blekna båda vid denna syn; Larsson skyndar ut, men det är för sent. Bertel och Regina inträda i stugan.

Båda Larssönerne och Meri omgifva Bertel med varma, men synbart förlägna helsningar. Kätchen flyger upp och kastar sig, utan att fråga efter skilnaden mellan sin borgerliga drägt och den kostbara sametskappan, i Reginas armar, som med rörelse omsluta den trogna barndomsvännen.

Bertel lösgör sig vänligt ur de mötandes omfamningar och går med fasta steg rakt fram till den gamle Bertila, som, stum och kall i den högkarmade stolen vid bordsändan, icke bevärdigar den kommande med en helsning eller en blick. Alla de kringstående afbida med häpna11 blickar följderna af detta möte, som – det känner enhvar – måste blifva afgörande. Den unga officern har aflagt kappa och hatt, hans långa blonda hår faller i vackra bugter kring den öppna pannan; hans kinder äro mycket bleka, men de blåa uttrycksfulla ögonen betrakta fast och ofrånvändt den grånade gamles jernhårda ansigte.

Bertel böjer nu, såsom förra gången, ett knä och säger med en röst på engång ödmjuk och säker: – Min far!

– Hvem är du? jag känner dig icke, jag har ingen son; afbryter honom den gamle med isande köld.

– Min far! fortfar Bertel, utan att låta afskräcka sig. – Jag kommer ännu engång, och för sista gången, att bedja om din förlåtelse och välsignelse. Stöt mig icke ifrån dig! Jag lemnar mitt fädernesland, för att kämpa och måhända att dö på Tysklands jord. Det beror uppå dig, om jag någonsin skall återvända. Mins, min far, att din välsignelse gifver dig åter en son, att din förbannelse jagar honom i evig landsflykt!

Den gamle i karmstolen förändrar icke ett drag, men hans röst förråder en inre kamp. – Mitt svar är kort, säger han. – Jag ägde en son. Han blef ovärdig mig och hela den grundsats, som styrt min lefnad. Han öfvergaf folkets sak för att hylla det olycksbringande adelsvälde, som jag hatar och afskyr. Jag har icke mer någon son. Jag har i dag gjort honom arflös.

De kringståendes ansigten blekna vid dessa ord. Blott Bertel rodnar lindrigt och säger: – Min far, jag begär ej dina egodelar. Gif dem åt den du anser värdigare än jag. Jag begär blott din förlåtelse ... din välsignelse, min far!

Alla utom Regina omgifva den gamle, falla på sina knän och utropa: – Nåd för Bertel! nåd för din son!

– Och om jag hade en son, svarar den gamle, – tron J väl att han för min skull ville öfvergifva sin falska lystnad efter adelns utmärkelser? Tron J väl att han ville blifva en bonde som jag, en man af folket som jag, beredd att för folkets sak lefva och dö? Tron J väl, att han ville med sina fina behandskade händer plöja jorden och välja sig en hustru af mitt stånd, en enkel och ärbar qvinna sådan som anstår en danneman12 utan prål och skryt?

– Min far, säger Bertel med en röst mera sväfvande än förr, – hvad du begär, är omöjligt redan för den uppfostran du sjelf gifvit mig. Jag vill ära och högakta ditt stånd, men jag har uppvuxit till krigarens yrke; det vill jag och kan jag ej mera öfvergifva. Att välja mig en hustru efter ditt sinne är mig lika omöjligt. Här står min maka; hon är en furstedotter, min far, men hon har ej blygts att till make välja en bondeson. Vare detta ett bevis, att hon ej skall blygas att kalla dig fader.

Vid dessa ord närmar sig Regina ödmjukt, likasom för att kyssa den gamles hand, och alla, utom Bertel och den gamle, stå upp. Men Bertilas, bondekonungens, fordna lynne af eld brusar upp i vrede. – Sade jag icke det, utropar han med dundrande stämma, – der står den vanbördingen, som föddes till bonde och blef en herretjenare. Ha, vid Gud, jag har i mina dagar sett mycken strid och mycket trots mellan svärdet och plogen, men ett trots som detta har jag ännu icke öfverlefvat. Pojken, som kallar sig min son, vågar att inför mina ögon föra sin furstliga sköka och kalla henne sin hustru.

Bertel springer upp och stöder Regina, som vid dessa ord är nära att sjunka. – Gubbe, säger han med af vrede darrande röst, – tacka ditt fadersnamn och ditt gråa hufvud att du kunnat säga hvad ingen annan skulle hafva sagt och derefter haft en timma att lefva. Här är den ring jag fäst på min lagliga vigda hustrus hand – dervid lossar han från Reginas finger konungens ring – och jag svär, att denna hand är så ren och så värdig som någon dödlig hand att bära samma ring, som i så många år har burits på den störste konungs finger.

Meris ögon stirra på ringen, hennes bleka kinder färgas af en hög rodnad, hon kämpar den häftigaste strid med sig sjelf. Slutligen träder hon närmare, trycker ringen med hänryckning till sina läppar och säger med afbruten stämma och en rörelse så stark, att den förtorkar hvarje tår i hennes öga: – Min ring som han burit ... min ring som bevarat honom ... oskyldig är du till hans död; han gaf dig bort; sen kommo kulorna, sen kom döden. Vet du väl Gustaf Bertel, och du, hans hustru, den ringens makt? I min ungdom gick jag en dag i ödemarkerna och fann der en döende man, som försmäktade13 af törst. Jag räckte honom en dryck ur källan, jag läskade hans tunga med hjortronens saft. Han tackade mig och sade: min vän, jag dör och har ingen annan belöning att gifva dig, än denna ring. Den fann jag fordom på fingret af en mariebild, som ensam låg oskadd midt bland påfvedömets brustna qvarlefvor i Storkyro kyrka, och när jag ryckte ringen af bildens finger, föll bilden till stoft. Denna ring har på engång helgonens makt och trolldomens makt, ty med mig går den urgamla trolldomens storhet i grafven. Den som bär denna ring, är säker för eld, vatten, stål och all slags farlighet, med vilkor allenast att han ej svär mened, ty detta förlamar ringens kraft. Med denna ring följer lycka i fred och seger i krig; kärlek, ära och rikedom; när den bäres i tre ätteleder efter hvarandra, far efter son, då skola af den slägten uppstå lysande fältherrar och statsmän ...

Här stadnade Meri. Alla lyssnade med spänd väntan.

– Men, fortfor hon, – bäres ringen sex leder efter hvarandra, då skall af den slägten uppstå ett mäktigt konungahus. Dock, sade mannen, bör du veta, att med stora gåfvor följa stora faror. Mened och slägtfiendskap skola ständigt fresta ringens innehafvare och söka att förlama dess kraft; högmod och omåttelig ärelystnad skola ständigt arbeta inom hans bröst för att bereda hans fall, och det skall fordras en stor själens fasthet i det goda, förenad med en stor hjertats ödmjukhet, för att besegra dessa frestelser. Den som äger och bär denna ring, skall äga all verldens lycka och endast hafva att bekämpa sig sjelf; men han skall ock sjelf vara sin lyckas fruktansvärdaste fiende. Deruppå tyda de tre bokstäfverna R R R, som äro graverade på ringens insida och uttolkas med dessa ord: Rex Regi Rebellis, konungen är mot konungen upprorisk; den lyckligaste, den mäktigaste bland menniskor har att frukta den största faran inom sitt eget bröst.

– Och denna ring, o Regina, är vår! utropade Bertel med både fruktan och glädje. – Hvilken rikedom och hvilket ansvar följa icke med denna ring!

– Makten! Äran! Odödligheten! utropade Regina hänryckt.

– Tag dig till vara, min dotter! utropade Meri vemodigt. – Bakom dessa ord ligger ock ringens största fara.

Den gamle Bertila betraktade ringen och de unge med ett föraktligt småleende. – Falskt guld! sade han. – Flärd!14 Onyttig prydnad! Falsk ärelystnad! Det är en värdig gåfva att gå i arf från slägte till slägte bland adeln. Kom, Larsson den yngre, du, som ock är af bondeslägt och som vill återgå till ditt stånd, ehuru du varit soldat. Jag vill gifva dig något, som hvarken är guld eller onyttig prydnad, men som kanske skall bringa dig mera välsignelse, än konungars ringar. Tag den gamla yxan med ekskaftet från väggen derborta; ja frukta icke, der är ingen trolldom i den, far min har smidt den med egen hand i kung Göstas tid. Med den har far och jag huggit månget storverk i skogen och röjt många obygder. Må den gå i arf inom din slägt, och jag lofvar dig, att den som äger min yxa, honom skola lyckan och förnöjsamheten följa i hans redliga arbete.

– Tack skall ni ha, far smulan15, svarade kaptenen gladlynt och pröfvade med tillgjordt vigtig min den gamla yxans ägg16. – Kommer det an att rista en inskrift derpå, skulle jag föreslå R R R R, Rus Ruris Rusticus Robustus17, det vill i korthet säga: f–n anfäkta, en sådan grofhuggare! Ett mycket skönt och sinnrikt talesätt hos de gamle.

Larsson den äldre ansåg nu tillfället vara inne att gifva den bittra tvisten en försonligare vändning. Han trädde fram till den gamle, ledande vid handen de båda nygifta paren, och sade: – käre far, låtom oss icke falla vår Herre i handtverket. Din pojke och min pojke äro ett par stora slynglar, det medges; men rå de väl för att vår Herre skapat den ena af eld, den andra af vatten? Bertel är som en eldslåge, brinnande het, högtsträfvande, uppflammande, lysande, ovaraktig, och jag slår vad att lilla frun är af samma sort. Min pojke här är renaste vatten ...

– Halt! ropade kaptenen. – Vatten har aldrig varit min svaga sida.

– Håll din mun. Min pojke är klara vattnet ... flytande och lättfärdigt18, förnöjsamt hållande sig vid jorden och enkom skapadt att med sin tjocka prosaiska lefnadsvishet släcka den andre junkerns poetiska glöd. Hvad angår hans hustru, är hon af samma ull. Ser du nu icke, far, att vår Herre ämnat pojkarne till vänner – elden att värma vattnet och vattnet att släcka elden – och du vill göra dem till fiender genom att taga från den ena och gifva åt den andra. Nej far, låt bli dermed, det är mitt råd, och gif din son hvad honom tillkommer; icke skall min son svälta för det.

Bertila teg en stund. Derpå sade han häftigt: – lär icke mig vår Herres meningar. Tror du väl att han der, den nybakade adelsmannen, hvilken du liknar vid eldslynnet, skulle förmå sig att bortgifva ringen och i dess ställe gripa till yxan?

– Aldrig! svarade Bertel uppbrusande.

Meri fattade hans hand och såg på honom med bedjande ögonkast. – Gif ringen ifrån dig, sade hon. – Du känner några af dess faror, men det är ännu en, som jag af ångest förtegat. Alla som bära denna ring skola dö en våldsam död.

– Hvad mer! utropade Bertel. – Krigarens död på slagfältet är skön och ärofull. Jag begär ej en bättre.

– Hör bara, sade Bertila föraktligt. – Jag väntade mig det: han löper efter ärans gunst ända till grafven. En fredlig död, likasom ett fredligt lif, är för honom en styggelse. Men du, Larsson, säg mig: har du väl lust att gifva bort yxan och gripa till ringen?

– Hm, sade kaptenen eftertänksamt, – vore ringen af guld, kunde jag sälja honom i staden och få mig för honom en tunna godt öl. Men nu är han bara koppar ... strunt, jag ger honom hin och behåller yxan; den duger åtminstone att hugga ved med.

– Bra, fortfor Bertila; – det är, som far din säger, att stänka vatten på glöd. Icke är det jag som gjort vatten och eld i evighet mot hvarandra fiendtliga. Kom Larsson, du det sunda förståndets, du den handgripliga nyttans man, kom, var min son och tag en dag mina egodelar, när jag icke mera finns till. Välsignelse öfver dig och dina efterkommande! Må de förökas och arbeta som myrorna i jorden, och må det vara en evig fiendskap mellan dem och de högtuppsatte, adelsfolket, menniskorna med eldslynnet. Må det vara krig och ingen fred mellan dem och er, intill dess det onyttiga glittret försvinner från menniskors sammanlefnad; må yxan och ringen ständigt lefva i uppenbar fejd, ända tills båda försmälta i samma eld. När det engång sker, efter hundrade eller tvåhundrade år, eller längre, då är det tid att säga: ståndskillnaden har öfverlefvat sin tid: och en menniskas förtjenst blir hennes enda sköldemärke.

– Men, min far, utropade Bertel ännu engång med bedjande röst, – har du då ingen välsignelse att gifva mig och mina efterkommande, i den stund då vi för alltid skiljas?

– Dig! upprepade den gamle ännu allt med vredens stämma. – Gån, J förlorade, fåfänge, maskstungne grenar af folkets stora stam, gån i ert ömkliga prål till ert säkra förderf. Ända till den dagen, då det sker, som jag sagt, att yxan och ringen, att det falska guldet och det ärliga stålet sammansmälta – ända dittills ger jag eder i arf min förbannelse, alltintill tionde led, och med den skola följa split, hat, fejd och på sistone ett ömkeligt fall.

– Håll litet, far-smulan, ropade yngre Larsson. – Nåd för Bertel!

– Ingen nåd för adeln! svarade bondekungen.

– Akta dig, onaturlige far, ropade Larsson den äldre. – Domen kan falla öfver ditt eget hufvud.

– Jag begär icke mera någon nåd, genmälte Bertel blek, men skenbart lugn. – Farväl, min fordne fader! Farväl mitt fädernesland! Jag går, för att aldrig mera återse er.

– Ett ögonblick ännu, afbröt honom Meri, som med ansträngning och häftigaste rörelse ställde sig i hans väg. – Du går! Ja gå ... mitt hjertas älskling, mitt hopp, mitt lif, mitt allt ... gå, jag skall ej längre stå i din väg. Men innan du går, så tag med dig den hemlighet, som varit på engång mitt lifs högsta fröjd och dess högsta qval ...

– Hör henne icke! utropade den gamle Bertila med förändrad röst och synbar förskräckelse. – Hör henne icke, vansinnet talar ur hennes mun! – Tänk på din och min ära! hviskade han strängt i den bleka dottrens öra.

– Hvad bryr jag mig om din och min ära! utbrast Meri med aldrig förr sedd häftighet. – Ser du icke att han går, – mitt lifs glädje går och kommer aldrig tillbaka. Han går, och du vill, du hårde, omensklige far, att jag skall låta honom gå förbannad bort i främmande land. Men så skall han icke gå. För hvarje förbannelse du slungar öfver hans hufvud skall jag gifva honom hundrade välsignelser, och vi skola se, hvilka som mera gälla inför den högstes thron, ditt hat eller min kärlek, morfadrens förbannelse eller en mors välsignelse ...

– Min mor! utropade Bertel utom sig af öfverraskning. Hertig Bernhards gåtlika ord blefvo nu plötsligt klara.

– Tro henne icke, hon vet icke hvad hon säger! sade Bertila under fåfänga ansträngningar att visa sig lugn.

Meri hade dignat i Bertels armar. – Det är nu sagdt, hviskade hon med slocknande röst. – Gustaf ... min son! Ack det är så ovant och så sällt att kalla dig så. Nu vet du min lefnads hemlighet ... och jag har ej lång tid att blygas deröfver. Älskar du mig? ... Ja, ja! Nu går jag glad ifrån lifvet bort ... slöjan är fallen ... klarheten kommer ... Min far ... jag förlåter dig ... att du hatat och förbannat din dotters son ... Förlåt du mig ... att jag ... älskar ... välsignar ... min son.

– Min mor! utropade Bertel – ... hör mig, min mor! Jag tackar dig ... jag älskar dig! ... Du skall följa med mig, och jag skall aldrig öfvergifva dig. Men du hör mig icke. Du är så blek ... store Gud! ... Hon är död!

– Min dotter! Mitt enda barn! utbrast Bertila, den gamle jernhårde bondekungen, tillintetgjord.

– Dömer icke, så varden J icke dömde!19 sade den gamle Larsson med knäppta händer. – Och J, våra barn, gån ut i lifvet med försonliga hjertan. Förbannelsen och välsignelsen kämpa om eder framtid, och icke blott om eder, men om edra efterkommandes intill tionde led. Bedjen till himmelen att välsignelsen må segra!

– Amen, sade Larsson den yngre och Kätchen till venster.

– Ske alltså, sade till höger Bertel och Regina.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 skaran – formvariant av skaren.

2 täck – vacker.

3 bragte den ädle kaptenen ur koncepterna – fick den ädle kaptenen att förlora fattningen.

4 sic unde ubi apud unquam post – upprabblade adverb, interrogativer och prepositioner.

5 gifvit kriget på båten – struntat i kriget.

6 prut – krångel.

7 icke samlat en fyrk – inte sparat ett dyft; fyrk är ett i synnerhet i svenskan i Finland använt uttryck för pengar, ursprungligen svenskt mynt från 1400–1600-talet.

8 inspektor – gårdsfogde.

9 pro modulo […] proferre – (lat.) producera starka avkomlingar i stora mängder.

10 biltoge – fördrivne, hemlöse.

11 häpna – förskräckta.

12 danneman – bonde, ärlig och redbar man.

13 försmäktade – var nära att duka under, led.

14 Flärd! – dårskap.

15 far smulan – far (vid smeksamt tilltal).

16 ägg – stavningsvariant av egg.

17 Rus Ruris Rusticus Robustus – (lat.) landsbygd, bonde, bondaktig, stark.

18 lättfärdigt – raskt, sorglöst.

19 Dömer icke, så varden J icke dömde! – Luk. 6:37; dömer är en äldre imperativform och varden en konjunktivform.

Andra cykeln

Fältskärns fjerde berättelse.

Våren hade förgått och sommaren med, och nätterna i September begynte att mörkna allt svartare. Åter begynte den friska, fladdrande brasan att spraka i de stora, öppna spislarna af gamla mormors hus, och fältskärn, som med åren blef mera frusen än förr, brasade friskt uppå1 deruppe i vindskammaren. Anne Sofi hade på sommaren blifvit förlofvad och tillbragt sin mesta tid vid väfstolen i det kära arbetet för egen utstyrsel, ty det var ännu mer än ett år till brölloppet. Dagarna hade gått med samma hast, som den flitiga spolen flög af och an mellan ränningen, och nästan lika enformigt, och den hvita, runda armen, som följde spolens gång, hade något litet magrat, och den korta lintygsärmen brydde sig icke om att dölja det. Men i den unga barmen, som gick i ständiga vågor innanför den hemväfda, rutiga bomullshalsduken, klappade ett hjerta så friskt och godt, så varmt och trofast, som någonsin ett flickhjerta vid nitton år, när hoppet väfver sina rosor i framtidens blåa duk. – Nå nå, sade gamla mormor, när hon emellanåt tittade in i väfkammaren och med granskande öga pröfvat drällens2 finhet, – lagom bäst, kära barn, vi ha flera dagar än korfvar3, och se till, att du inte väfver lungsot uppå dig. Hellre korta dukar och lång helsa; jag menar, att Carl Fredrik hellre ser sin flickas kinder röda, än sina bord så mjällande hvita. Punkt för i dag.

– Men huru vill mormor, att jag skall duka supérn4 uppå hemkomstölet5, om intet drällen blir färdig?

– Prat, kära barn. I mina skåp deruppe i klädkammaren ligga två dussin sköna dukar af finaste Stockholmsdräll. Se så, nu gå vi att rensa stickelbären6.

– Jag har ett förslag, mormor, sade Anne Sofi, en eftermiddag i September, när hon nyss med tålamod burit ett skurbad af de vanliga förmaningarna7. – Vi ha i dag så nätta8 arbeten. Mormor skär turska bönor9, jag rensar lingon, och barnen få roa sig att sprita ärter. Jag tycker, vi alla kunde gå upp i fältskärns kammare och bedja honom fortsätta sina historier, som stadnat af ända sen i våras. Der var någonting på slutet, som lofvade mera, och jag tillstår, att jag är bra nyfiken att veta, huru det sedan har gått. Hvad tror mormor?

– Men hvad säger Bäcken derom? Jag menar han skulle bli storögd, om vi alla tågade upp med vårt skräp i vindskammaren, både korgar och fat och knifvar och saxar och fiskbräden10. Nej du, gubben blir ond, han har sina egenheter och vill vara i fred.

– Det skall jag ta på mitt ansvar, utropade Anne Sofi muntert, och innan mormor hann göra flera invändningar, hade den unga väfverskan, glad som ett barn, ilat upp för den krokiga vindstrappan och antastat gamle Bäck i hans ensamhet. Hon kände sitt välde öfver den gamle och visste rätt väl, huru hon skulle taga honom på den svagaste sidan. Hon lät påskina, att hon ändtligen11 ville se efter farbror och fråga, huru kanariefåglarna mådde. Derefter begynte hon så oförmärkt med politiken och tidningarna, tills gubben blef varm, och så kröp slutligen ärendet fram liksom händelsevis, och innan en half timme förgått, hade hon fältskärns löfte, att icke blott hon sjelf och mormor och barnen, utan äfven Carl Fredrik skulle få audiens i vindskammaren med alla tillbehör af korgar, fat etcetera. Det är nog troligt, att fältskärn märkte försåtet, men han låddes icke derom; Anne Sofi var nu en gång favoriten i vindskammaren, liksom hon var det i hela huset, och så fogade han sig i sitt öde, lät gamla Sara bära in mera ved för brasan och stökade i hast unnan sina ömtåligaste saker, böcker, cirklar12, kartor och karduser13, allt sådant som kunde råka ut för barnens klåfingrar. Och så bidade han med resignation sitt oundvikliga öde att belägras i sin fridlysta borg, der annars ingen annan ofred än råttornas nånsin fick inträde.

Nu hördes steg och buller i trappan, och in trädde efterhand hela sällskapet med gamla mormor i spetsen och Carl Fredrik som arrièrgarde14. Innan kort hade hela församlingen, ej utan krus15 från de gamlas sida, intagit sina platser, mormor sin hedersplats i den högkarmade skinnländstolen, med bönorna och fiskbrädet framför sig på bordet, Anne Sofi med sina lingon straxt bredvid, barnen med sin ärtkorg på pallar rundtomkring och fältskärn, som värd, längst på sidan om kakelugnen i hörnet af den gamla soffan, hvars stoppning af bast här och der stack ut genom det nötta skinn-öfverdraget. För att göra samlingen komplett, infunno sig litet sednare skolmästaren magister Svenonius och postmästaren kapten Svanholm, båda den gången, mot vanligheten, särskildt kallade. Tio personer – det var också den största publik, vindskammaren kunde inrymma.

Samtalet ville icke rätt komma i gång, ty gamle Bäcken var påtagligen generad af så stort sällskap. Men postmästaren gjorde epok16 i aftonens historia. Genast vid hans första inträde såg man, att något af vigt hade kommit med »avisorna» i dag, och det slog ej felt, det var första underrättelsen om freden i Adrianopel (14 Sept. 1829)17. Blixt och dunder! Alltsedan den ryktbara dagen vid Karstula, då Svanholm miste sitt venstra pekfinger, och allt sedan slaget vid Navarino, hade man ej sett hans gråa ögon glänsa af så krigiskt mod. Han var utom sig af förbittring, att ett så skönt tillfälle gått ur händerna att jaga Turkarna hals öfver hufvud bort från Europa; han rasade mot hela europeiska diplomatin, han öfverföll England med ovett för dess afund, som ännu engång satt styltor under den ottomaniska portens murkna stolpar.18 – Gud förlåte mig, ha icke vi varit alldeles för milda mot Turken; hvarföre togo vi icke Konstantinopel, när vi bara behöft utsträcka vår hand, för att stoppa i fickan S:t Sofias moské19? Jag hade önskat, att Fieandts bussar varit der och gått på som vid Karstula. Jag minns ännu som i går ....

– Kära bror, inföll Svenonius, som obevekligen passade på hvar gång Karstula nämndes; – det är som jag alltid har sagt, det är bläcket, som regerar verlden, och bläcket är det, som nu har regerat i Adrianopel och dragit ett streck för bajonetterna och sagt till dem: stån beskedligt stilla, mina barn! Bläcket, ser bror, det är på sätt och vis förnuftet, som säger till styrkan: nu skall du slå till, eller nu skall du vackert sticka pliten20 i slidan ...

– Bläcka mig hit och bläcka mig dit, utfor kaptenen uppbrusande; – är bläcket förnuft, posito21, då är det, förb. mig, ett förnuft så svart som fan ...

– Kusin22 Svanholm! förmanade mormor mildt, med en blick på barnen, och kaptenen teg helt plötsligt stilla.

Fältskärn hade emellertid blifvit varm af politiken och begynte på sitt vanliga lugna vis demonstrera, huru Turkarna nu, på goda skäl, fått anstånd med flyttningen, men blott för att låta tiden i lugn bevisa, att huset är murket och skall ramla af sig sjelf. – Ty, sade fältskärn, – vår Herre har nog sin mening med allt det der. Han ser, att kristendomen behöfver vid sin närmaste sida skåda Islams förfall, för att rätt begripa, huruledes ingen annan religion, än den sanna uppenbarade, har inom sig ett evinnerligt frö till lif och derföre kan hålla stater och menniskor upprätt. Såge vi icke Turken så eländig just vid vår port, så skulle vi kanske säga: Muhameds lära har lika många bekännare som kristendomen; den måste vara d–n så ypperlig, den läran också.

– Men kära kusin Bäck, inföll mormor litet förtretad, i det hon lade fyra stora bönor på hvarandra i ordning att skäras – vi äro nu inte här för att höra om Turken, utan om Bertel och Larsson och deras efterkommande. Efter23 det nu Gudskelof är fred i Adrianopel, så låt det vara fred här i vindskammaren också. För min del tror jag, att Turkarne ha sina goda sidor: turska bönor, turkiska shawlar och turkiskt garn24 till exempel ...

– Hvarför inte turkiskt knaster25 också? svarade fältskärn småleende och tog sig strax en välkommen anledning att stoppa sin korta pipsnugga med masurhufvudet, som föreställde en Turk i turban.

– Kära, goda farbror, inföll Anne Sofi, i det hon skyndade att, med fara för sina vackra fingrar, tända en sticka i spiseln och räcka den för pipans behof – jag är grufligt nyfiken att höra, hvad den besynnerliga ringen uträttat i verlden. Hur var det? Alla, som buro den, skulle vara säkra mot eld, stål och vatten och allt slags fara, allenast de ej svuro mened? De skulle få all verldens makt och rikedom och ega ingen annan fiende än sig sjelfva? Men de skulle ock sjelfva vara sin lyckas farligaste fiende, genom högmod, herrsklystnad och inbördes split? Och förbannelsen och välsignelsen skulle kämpa om deras lif?

– Rex Regi Rebellis26 – det var ju inskriften, anmärkte Svenonius med lärd min. – För min del skulle jag hellre säga rebellis in regem27; men jag kan väl förstå, att det är munklatin28.

– Ja, ropade Andreas med munnen full af torra ärter29, – och när den ringen bars tre led efter hvarandra, skulle ur den slägten uppstå höga herrar och prostar; men bars den sex led å rad, son efter far, så skulle af samma slägt uppstå en påfve ...

– Andreas tänker bli prest, genmälde fältskärn; – derföre skär han till i växten åt det högvördiga hållet. Tre led å rad, deraf bli store fältherrar och statsmän; sex led å rad, deraf bli mäktige furstar, konungar och kejsare .....

– Bernadotte och Napoleon! Nu vet jag det redan! utropade Anne Sofi och klappade händerna, så att flera lingon rullade öfver golfvet. Carl Fredrik, med fästmäns vanliga artighet, skyndade sig genast att plocka upp lingonen – och äta dem.

– Det har jag icke sagt, återtog fältskärn lugnt. – En så orolig slägt, som hotas af så många faror, har väl föga utsigt, att sex led igenom fortfara och behålla en familjeklenod. Då ber jag Anne Sofi ihågkomma, att Larssons borgareslägt med sin stilla förnöjsamhet och sin idoga flit har större förhoppningar på långvarigt bestånd ...

– Det säger farbror för att narra oss, fortfor Anne Sofi litet småslugt. – Liksom jag inte märkt, att farbror är litet svag för »folket med eldslynnet», adeln, ehuru farbror låts30 hylla sig mera till vattenfolket, oss borgerliga. Nå ja, Larsson hade ju också ett slags amulett, den der yxen med ekskaftet? Jag undrar just hvad han uträttar med den?

– Det få vi allt se, genmälde fältskärn lakoniskt.

– Tyst barn, förmanade gamla mormor, i det hon åter valde ut fyra stora bönor. – Om Jonathan knäpper ärter på Anne Sofi, så mins hvad jag säger, att det går som sist, när gunstig herrn blef visad på dörrn. Se så, kusin Bäck, var nu så god och begynn.

Och fältskärn begynte sin fjerde berättelse.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 brasade friskt uppå – lade in mycket ved så det blev en ordentlig brasa.

2 drällens – den mönstrade linne- eller halvlinnevävnaden använd som duktyg.

3 vi ha flera dagar än korfvar – ordspråk med belägg från 1604 (SAOB).

4 supérn – supén.

5 hemkomstölet – kalaset där man firar brudparets ankomst till sitt hem efter bröllopet.

6 stickelbären – krusbären.

7 ett skurbad af de vanliga förmaningarna – skurbad: uppläxning eller omgång av tillrättavisningar; frasen är tautologisk, SAOB har detta belägg av Topelius.

8 nätta – lätta; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 turska bönor – turkiska bönor, en typ av skärböna.

10 fiskbräden – här: skärbräden.

11 ändtligen – långt om länge.

12 cirklar – här förmodligen passare och/eller graderade cirkelringar för mätning av vinklar.

13 karduser – paket som innehåller röktobak.

14 arrièrgarde – eftertrupp.

15 utan krus – utan ceremonier och omständigheter.

16 gjorde epok – väckte uppseende.

17 freden i Adrianopel (14 Sept. 1829) – avslutade kriget mellan Ryssland och Ottomanska riket 1828–1829.

18 slaget vid Navarino, […] ottomaniska portens murkna stolpar. – I sjöslaget vid Navarino den 20 oktober 1827 besegrade den rysk-engelsk-franska flottan den turkiska. Med segern säkrades Greklands frigörelse från Ottomanska riket. Matti Klinge framhåller att slaget hade aktualiserats på nytt 1853 i och med att läget mellan Ryssland och Ottomanska riket-England tillspetsats, och att Svanholms utbrott ska relateras till situationen 1853 fastän handlingen är förlagd till 1829 (Idyll och hot 2000, s. 251 f.). Detta avsnitt av följetongen ingick i Helsingfors Tidningar 5/3 1853.

19 S:t Sofias moské – Kyrkan Hagia Sofia från 500-talet som omvandlades till moské efter att turkarna hade erövrat Konstantinopel 1453.

20 pliten – huggvärjan.

21 är bläcket förnuft, posito – förutsatt att bläcket är förnuft.

22 Kusin – här: artigt tilltalsord till person, ofta av motsatt kön, som man umgicks med men inte nödvändigtvis var släkt med.

23 Efter – eftersom.

24 turkiskt garn – bomullsgarn som färgats med turkiskt rött.

25 knaster – eller knastertobak: sämre importerad röktobak.

26 Rex Regi Rebellis – (lat.) konungen är mot konungen upprorisk.

27 rebellis in regem – (lat.) rebell mot konungen, eller upprorisk mot konungen.

28 munklatin – här: dåligt latin.

29 torra ärter – Jfr början av ramberättelsen, s. 209, r. 27, där barnen ska sprita ärter.

30 låts – låtsas.

Rebell mot sin lycka.

1. Den första kärleken.

En vacker vårdag i slutet af Maj år 1656 syntes en ensam ryttare bana sig väg öfver en gångstig i en af sydvestra Finlands sjösocknar1. Hans ansigte skymdes nästan helt och hållet af en hatt med breda skyggen, hvars lilla blåa plym behagligt fläktade för luftdraget och tillkännagaf en man af börd, eller åtminstone en krigare. Denna förmodan motsades icke af det rikt stickade2 sadeltyget3 med dess stigbyglar af silfver och de fina gula jagtstöflarna med deras förgyllda sporrar. En kort kappa af mörkt sammet betäckte ryttarens gestalt, men att döma af smidigheten i hans rörelser och den synbara otålighet, med hvilken han undanböjde björkarnas grenar, som stängde hans väg, doldes under kappan en yngling, som ännu icke lärt att med lugn möta alla små hinder på lifvets väg.

Småskogen blef emellertid så tät och björkarnas ännu blott halflöfvade qvistar så näsvisa, att ryttaren slutligen måste stiga af hästen och leda sin gångare fram öfver kullfallna stammar och täta snår. Ändtligen glimmade vatten mellan löfven, och snart derpå såg man den blanka ytan af en solbelyst fjärd – ett af dessa hafvets nyckfulla infall, som äro så talrika och så täcka4 vid denna del af de finska kusterna. Det var snarare en insjötafla, än en hafsvy; så slingrande smögo sig stränderna vid sidan af vattenytorna, instängde dem på skämt i trånga bugter och smala sund, men blott för att ett stycke derifrån ånyo låta dem vidgas i friare fjärdar.

Ryttaren kastade en otålig, forskande blick utåt sjön och begynte derpå att lyssna. Det dröjde icke länge, så hörde man bakom en af de gröna uddarna en frisk och klar röst sjunga en af de halft glada, halft sorgsna visor, som uppstå likt vattenliljor5 vid hafvets strand och diktas af vågen och ensamheten, utan att någon kan säga huru och när. Och man urskilde dessa ord:

Väntat hafver jag uppå dig, min lilla vän,

Liksom fågelen på ljusnande dag;

Och hvar och en gång jag dina ögon såg,

Så blef jag så hjerteligen glad.

Vid dessa toner fattade ynglingen sin hatt och svängde den flere gånger vinkande i luften. Dervid blottade han ett det skönaste hufvud i ynglingaårens första blomma, omgifvet af långt, blåsvart hår och tvenne mörka, blixtrande ögon med det lifligaste uttryck af sydländsk glöd. Knappt märkbart skuggades hans friska läppar af ett lätt fjun, och dessa drag, dem tid och år måhända en dag skulle göra alltför mörka, förklarades nu af den första ungdomens milda glans. Och fram bakom udden sköt pilsnabb en båt med en ensam flicka uti, och man hörde henne sjunga början af följande vers:

Sorgsen var min håg, och mitt hjerta slog så fort

Som de villande forsarnas våg ....6

Men dervid märkte hon ryttaren på stranden, och strax blef sången stum, men årorna desto snabbare, och kring stammen af båten bröt sig ett skum. Lätt som en vattenfågel sam den lilla farkosten öfver sundet; snart hade den landat vid det ställe, der den unge riddaren stod. Han hade bundit sin häst vid stammen af ett träd, hejdade båtens stöt mot stranden, sköt den genast åter ut, hoppade sjelf deri och satte sig på den smala roddarbänken vid flickans sida. Nu tog hon den ena åran, han den andra, och så begynte båda att ro till den motliggande holmen. Icke alltför många ord blefvo dervid vexlade, men man såg på den ojemna rodden, att än den ena, än den andra, och stundom båda glömde sig. De behöfde en half timme för att ro öfver samma sund, som flickan nyss hade öfverflugit på mindre än tio minuter. Ja det hände sig, att ynglingen engång alldeles upphörde att ro, och när flickans åra fortfor att klyfva vattnet, vände sig båten i en cirkel omkring.

– Nej, skrattade flickan, – det går då allsinte så der. Junkern är alltför ovan vid åran. Hvarför ror han inte?

– För det att jag ser på dig, svarade ynglingen oskyldigt och likväl med en värma, som jagade rödaste glöd på rodderskans kinder.

– Gif mig åran; jag ror nog bättre med två.

– Ja, ro du, så styr jag! Och med dessa ord bytte ynglingen plats och satte sig i bakstammen, med de blixtrande ögonen svärmiskt fästade på flickans blonda och milda drag, en fullkomlig motsats till hans. Nu gick rodden bättre, ja nästan med ilande fart, ty rodderskan vågade icke upplyfta sina ögon, af fruktan att möta dessa blickar af eld, som betraktade henne. Slutligen fattade hon mod och sade förtrytsamt: – Om han ser så der på mig, kan jag ej ro. Hvarför ser han uppå mig?

– För det att du är så vacker.

– Tycker han det? svarade flickan med en lätt kastning på sitt täcka hufvud. – Vet han hvad mor sade, när jag var liten och såg mig i spegeln? Kissen är vacker och inte du, sad’ hon.

– Men du har blifvit mycket vackrare, sedan jag såg dig sist. Tänk dig, Greta, två hela år, sen jag sist var på Majniemi! Och nu skulle jag ej fått se dig, om inte Jane hviskat i mitt öra på slottet, att du skulle komma hit i dag, som vi brukade förr. Men du säger mig inte ett godt ord; du är ond, du är rätt stygg i dag. Du håller inte af mig mera som förr ....

– Visst7 är det värdt att tala om mig! Junkern som varit så länge i Stockholm, som varit page hos drottning Kerstin och hofsven hos kungen ... visst skulle junkern mera8 bry sig om en så simpel flicka ... aldrig kan jag det tro.

– Stockholm ... ja derom är mycket att säga. Jag skall berätta det sedan. Men vet du väl, att jag redan i morgon skall resa till kriget i Polen?

– Nej, hvad säger han? Skall han fara i krig, han, som är så ung, bara sjutton år? Skall han slå ihjäl menniskor och kanske sjelf bli ihjälslagen? Fy, det är gudlöst, det är afskyvärdt .... Och härvid upphörde Greta att ro, och båten saktade farten.

– Ja, ser du, fortfor ynglingen allvarsamt, – vi ha nu krig både hemma och borta9. Lewenhaupt tågar mot Ryssen till Wiborg, och det var i början sagdt, att jag skulle med. Men så skref min far från Polen, att jag skulle dit ut; du vet, att han följer som öfverste i kungens stab. I öfvermorgon går ett fartyg från Åbo till Riga, och nu är jag här för att säga farväl åt dig och åt mitt barndomshem. Men du förskjuter mig, du hatar mig ... du kallar mig inte mera du!

– Jag skulle kalla junkern du! En så hög herre ... en grefve, hvars mor var furstinna ...

– Och hvars farmor var bondedotter! Du känner inte du vår slägt. Ja, det är sannt, min far har stigit mycket högt genom drottning Christinas gunst och genom sina bedrifter och rikedomar från tyska kriget och genom min mor! Det är sannt, att han är stolt, mycket stolt, och det är väl möjligt, att jag är stolt som han. Men när jag ser på dig, när jag minns, huru vi lekt som barn, och huru högt vi älskat hvarandra, och huru jag midt under hofvets prakt behållit dig i mitt hjerta som min första och enda och eviga hjertanskär, ser du, Greta, då glömmer jag, att du är blott vår förvaltares dotter och att jag är Bernhard, grefve af Bertelsköld; jag tänker icke mera uppå, att jag en dag skall ärfva tre hela socknar i Finland som grefskap och tre städer i Liffland och titeln af tysk riksfurste efter min mor – hvad bryr jag mig om allt det der, om inte du håller af mig som förr och kallar mig din egen Bernhard som förr och lofvar att som förr vara min egen lilla flicka och älska mig så länge du lefver? Säg, är det sannt, att du glömt mig under tiden jag varit borta?

Ynglingen sade dessa ord med så svärmiska, mörka ögon, hans sydländska arf, och han var i detta ögonblick så hänförande vacker, att den stackars Greta, i stället för svar, begynte att åter ro af alla krafter och det med den framgång, att båten i nästa ögonblick stötte häftigt mot land och tog in vatten i bakstammen. Nu skyndade flickan att räcka sin riddare handen och skrattande anmärka, att kappan var alldeles våt. Men huru behändigt hon än smög snibben af halsduken till ögat, märkte den unga grefven likväl ett par klara, förrädiska tårar, som rullade utför hennes blomstrande kinder.

– Kom, låt oss gå till stugan, sade hon fort, i det hon pekade på en förfallen koja, som, till hälften skymd af björkar och lönnar, framskymtade vid pass ett stenkast från stranden.

Ynglingen qvarhöll henne ej, men utstötte båten från stranden, medan han sjelf ännu stod qvar deri. – Gå du till Jane, gå! sade han. – Hvad är det värdt att jag följer dig, om du ej mera älskar mig!

– Hvad ämnar han göra? ropade flickan på engång förlägen, häpen10 och förtretad. – Båten är ju halffylld med vatten; rätt som det är, så kantrar han.

– Det är detsamma, hvar jag dör, här eller i Polen, när du ej mera bryr dig om mig. Och dervid vickade han, med eller utan afsigt, så att båten tog in än mera vatten och knappt mera hölls uppe på vattenytan.

– Att han kan vara så elak! utropade flickan under fåfänga försök att hålla god min. – Kom då tillbaka, kom bara, så skall jag säga honom något.

– Inte förrän du kallar mig du och lofvar att hålla af mig som förr.

– Nå ja då ... Bernhard, du är den elakaste gosse, jag vet, och ändå ... så kan jag ej låta bli att hålla af dig ...

Nu sköt den unga grefven hastigt båten mot land, och i samma ögonblick kantrade den. Flickan på stranden uppgaf ett rop, men faran var så godt som ingen; vattnet var här ej mycket öfver en aln11 djupt, ynglingen sprang med några steg i land och föll Greta om halsen. Bådas tårar runno så strida, som endast ungdom och kärlek kunna gråta vid sjutton år.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sjösocknar – kustsocknar, socknar som ligger vid havet.

2 stickade – utsirade.

3 sadeltyget – tillbehören till sadeln.

4 täcka – vackra.

5 vattenliljor – vattenlevande växter som påminner om liljor; benämning på näckrosor i poetiskt språk.

6 Väntat hafver jag […] forsarnas våg .... – Visan ingår i den svenska folkmusiktraditionen i Finland, se Stora sångboken 2001, s. 102, 362.

7 Visst – användes även ironiskt för ’visst icke’.

8 mera – längre.

9 krig både hemma och borta – Sverige hade inlett krig med Polen 1655, och sommaren 1656 anföll Ryssland Finland, Ingermanland och Livland.

10 häpen – bestört.

11 en aln – knappt 60 cm.

2. Svarta Janes koja.

– Vatten! Bara vatten! utropade bakom de unga en röst. – Tårar, som torka, innan sammetet på kappan blir torrt! Kärlek, som förgår, innan dessa späda löf förvissna! Ungdom, som förgäter sin långa framtid för hjertats klappande slag i ruset af ett ögonblick!

De båda unga skildes häpna och förlägna, i det de bemödade sig att dölja sina tårar. Bakom dem stod en gammal qvinna af sällsamt utseende; ett urblekt svart huckle betäckte det gråa håret och en del af det vissnade ansigtet; en lika urblekt svart tröja slöt sig nära till en kjol af samma färg och tjenade att än mera förhöja ansigtets ovanliga blekhet och de skrynkliga händernas ovanliga hvithet. Oaktadt drägtens armod, såg man i den hvarken hål eller trasor; en viss prydlighet, en omisskännelig renlighet och ordning läto ana, att den gamla, i all sin fattigdom, bevarade minnet af bättre dagar.

Svarta Jane, som hon allmänt kallades för den oföränderliga färgen af hennes drägt, var icke annat än en fattig enka efter en afskedad soldat, som för flera år sedan hitflyttat och af den rike grefven på Majniemi erhållit den lilla holmen med dess koja till torpställe. Ingen hade något egentligt ondt att säga om henne; hon lefde mest af underhåll ifrån slottet, men brukade, som en liten biförtjenst, spå i händerna, skaffa stulna saker till rätta och dylikt. Men den allmänna och stora vidskepelsen underlät icke att för dessa små konster betrakta den gamla med hemska1 ögon, särdeles som hon var tyska till börden och, efter hvad mången trodde, katholik till religionen. Man hviskade, att hennes man soldaten under trettiåra kriget varit med om blodiga värf, att han nedgräft en skatt, förvärfvad vid grymma plundringar, att Jane visste deraf och af samvetsqval tillbragte sin ålderdom med stränga botöfningar. Men allt detta var rykten, dem ingen med visshet kände; man visste blott, att numera endast ett lefvande väsende egde den gamlas vänskap och förtroende, och det var förvaltarens vackra Greta, som alltifrån barndomen varit den gamlas guldöga2 och den enda, som oftare fick inträda i hennes ensliga koja. Hvad man icke visste, var, att den unge grefven genom sin barndomskärlek till Greta blifvit delaktig i någon liten vänskap från Janes sida och ofta i hemlighet plägat besöka kojan i Gretas sällskap.

– Inte är det värdt, att mor träter nu, inföll Greta, som fann för godt att slå in i en muntrare ton. – Visa oss nu vackert vägen till stugan; det är den minsta artighet, man kan visa bjudet främmande. Och dervid tog hon den gamla om lifvet och svängde henne sjelfsvåldigt ett slag omkring.

– Ungdom och dårskap! puttrade3 Jane, van som hon var vid flickans öfverdåd. – Kommen då, kommen fritt; det kan vara så godt som att här ute leka hök och dufva4. Jag menar din far vore icke god, om han visste det här, tillade hon med en blick på Greta.

– Far är rest till Åbo och kommer visst ej tillbaka förrän sent i qväll, svarade flickan tvekande.

– Nå så kommen då. Lilla grefven är ju våt som en fisk. Jag tror till och med, att han ej är torr bakom öronen.

»Lilla grefven» såg på Greta och hörde icke ett ord. Man gick nu till stugan, som stod på en kulle omgifven af täta löfträd. Dess inre var torftigt, likasom dess yttre: en säng, ett bord, två stolar, en stor kista af ek; men på väggen hängde tvenne kopparstick af värde, det ena föreställande Pappenheim till häst, det andra Gustaf Adolf i halffigur, målad af van Dyk och stucken i koppar af den berömde Pontius. Midt emot dem hängde ett dåligt Nürnberger-träsnitt5, föreställande Jungfru Maria med Christusbarnet.

Jane framsatte åt sina gäster en undfägnad helt och hållet hemgjord. Det var tranbär i enbärssirap och vid dess sida ett stenkrus med björklake. Derpå gick hon ut, som hon sade, för att hemta bränsle till spiseln.

– Hvad tror du, sade grefve Bernhard med en blick efter den gamla; – menar hon ärligt med oss? Är du säker uppå, att hon icke förråder oss för din eller min far? Det vore detsamma som att resa mellan oss en mur af koppar och sten.

– Jag tror, sade flickan, – att Jane har sina goda skäl att unna oss godt. Hon håller af oss; åh, jag vet nog, hvad ingen annan vet. Man anser henne för en trollpacka, och likväl så är hon blott en menniska, som lidit mycket och sett mycket och som derföre ser in i framtiden mer än andra. Far är mycket ond på henne; jag vågar aldrig komma hit, annars än när han är borta. Han vore i stånd att låta bränna henne som hexa, om han visste, att vi träffas här.

– Men håller du verkligen af mig, Greta? afbröt henne ynglingen, i det han fortsatte sin egen tankegång. – Ser du, i morgon reser jag hundra mil härifrån; jag måste veta hvad jag har att lefva och slåss för.

– Bernhard skall glömma mig, sade flickan eftertänksamt, i det hon omedvetet sönderkramade ett tranbär mellan fingrarna. – Aldrig i verlden kan jag bli hans hustru – jag!

– Om du talar så der, går jag genast bort. Min far var son till en bondedotter, och likväl fick han en furstinna till hustru. Hvarföre skulle skilnaden emellan dig och mig vara större, än mellan honom och henne? Är du icke den allraskönaste ros och ...

Greta log, men på ett så eget vis, att två genomskinliga tårar glimmade i ögonvinklarna. – Jo det skulle se ut! sade hon. – Aldrig har han talat så der förr, Bernhard. Det är förunderligt; har han lärt sig sådant i Stockholm? Jag skall säga honom något. Tänk på mig som en syster; aldrig är det annat värdt, och jag skall tänka på honom, såsom fågelen om vintern tänker på den sommar, som var.

– Du tror ej, du, men du skall få se. Jane kan spå. Jane skall spå åt oss. Hålla vi vad?

– Hvad hålla vi vad om?

– Ser du den ringen på mitt finger? Han blixtrar i solskenet, som vore han smidd af stjernglans och vågskimmer. När drottning Christina reste i främmande land, gaf hon åt alla sina pager en gåfva. Åt mig gaf hon den ring, du här ser, och den är värd minst tusen daler.6 Nu slå vi vad. Spår Jane, att jag nånsin skall hålla af någon annan än dig, så är ringen din. Men spår hon, som jag vet att hon spår, då ger du mig ... låt se, den blåklint, du stuckit med en nål uti halsduken, och det betyder, att vi lefva för hoppet.

– Visst vore det ett vad! Tror han jag vågade taga mot diamanter och drottningagåfvor? Lofva då hellre den koppar-ring, som jag sett hans fader ständigt bära; den vore just lagom för mig.

– Du vet ej hvad du begär, Greta! Min far sätter stort värde på koppar-ringen, och ingen kan säga hvarföre. Bernhard, sade han en dag till mig; jag skall förr eller sednare dö en hastig död, som din mor. Då bör du framför allt bevara denna ring mycket väl; hela din lycka beror deruppå. Mera fick jag ej veta, men ja ... hvad bryr jag mig om lyckan förutan dig! När jag engång får koppar-ringen, skall jag gifva honom åt dig, nemligen om jag förlorar vadet. Här har du min hand derpå.

– Men han ångrar sig, Bernhard ...

– Jag har gifvit dig min hand derpå. Men då får du ej heller neka mig blåklinten.

– Topp7. Se så ... der är ett tranbär; ät!

Nu kom Jane med bränsle, och snart flammade en lustig sommarbrasa i spiseln. Den gamla tog grefvens sammetskappa och hängde den att torka. Derpå placerade hon hans stol framför spiseln och trugade honom att sitta. – Se så, nu torka vi först de fina stöflarna. Är det skick och seder att spatsera vintervägen öfver sjön och komma som en abborre på det torra? Jo det syns, han är van vid sjelfsvåld; men här krusas inte för den fina junkern.

– Gör som ni vill, mor Jane, jag lyder er som ett barn, blott ni lofvar mig en sak. Spå litet åt Greta och mig.

– Spå åt er? Nej hör på, var så god och låt bli med den saken. Det är menniskan till intet gagn, bara till synd och skada att se in i framtiden.

– Och det säger ni, Jane, som spår åt hela socknen.

– Det är något helt annat det. Åt flickorna spår jag fästmän, och så ge de mig ett par strumpor. Åt gummorna spår jag långt lin, åt gubbarna god äring8, och så ge de mig några kakor bröd eller en kanna mjölk. Men åt er ... nej låt vackert bli ... det är dens råd, som vill er väl.

– Men jag vill, att ni skall spå, Jane. Spår ni icke, går jag genast bort, och ni ser mig aldrig mer.

– Nå nå, min gunstig junker9 ... het som en eldslåge! Räck hit handen, och sen får han skylla sig sjelf.

Grefve Bernhard framräckte sin hand, som, oaktadt dess finhet, var icke så litet brynt af solen. Den gamla betraktade den uppmärksamt, räknade linier och veck, under det att hennes uppsyn ömsom klarnade, ömsom mulnade. – Lycka! utropade hon i afbrutna ord ... – en medgång så stor som er fars, min unga herre, och större ännu än hans ... Högt skall ni stiga ... mycket högt ... furstar och prinsar skola kalla eder sin jemnlike ... och likväl skall ni falla en dag, och falla genom er sjelf ...

– Det är bra, inföll ynglingen otåligt. – Vidare. Säg mig, Jane: kan jag och skall jag gifva mitt hjerta åt mera än en i hela mitt lif?

Jane såg på honom frågande och nästan spefullt. – Han är sjutton år, sade hon ... – jag förstår. Men efter han frågar uppriktigt, så skall jag svara lika uppriktigt. Nog kan och nog skall han älska en hel hop.

– Det är omöjligt, det säger du blott för att förtreta mig, afbröt henne ynglingen häftigt.

– Jo men, det kan jag tydligen läsa i handens veck. En, två, tre ... det strecket betyder en prinsessa ... fyra, fem ... här ha vi en kunglig person ... sex, sju ... en annans hustru, fy junker Bernhard! ... åtta, nio, en komediantska10, och då är ni sjelf gift ... tio, elfva, tolf ... jag ser ej något slut på den långa raden af älskarinnor.

– Han skall ge sitt hjerta åt tolf! utbrast flickan vid Janes sida med en egen ton, till hälften af skämt, till hälften af vemod. – Hör han det, Bernhard, tolf!

– Det är ej sannt, det är lögn, det är elfva gånger en lögn! återtog den unga grefven förvirrad.

– Vill han höra mera? fortfor Jane obarmhertigt. – Tretton, fjorton, femton ... då står ni på branten af ert fall. Sexton, sjutton ... det strecket löper ihop med det första ... han skall en dag återfinna sin första kärlek, men jag fruktar, att både hon och han då redan ha gråa hår.

– Femton gånger lögn! Sexton gånger lögn! utbrast grefve Bernhard utom sig af förvirring och förtrytelse. – Må alla gastar uppsluka dig, gamla trollpacka! Och med dessa ord rusade ynglingen på dörren.

– Farväl, Greta, vi träffas i morgon bittida i slottsparken. Koppar-ringen blir din! utropade han ännu i dörren, hastade till båten och rodde så häftigt öfver sundet, att man hvarje ögonblick såg den lilla båten i fara att kantra. Kommen till stranden, lösgjorde han sin häst, kastade sig i sadeln och ilade bort.

Jane och flickan följde med blickarna hans öfverdådiga färd. – Aj aj,11 det heta blodet! suckade den gamla eftertänksamt. – Visst blir det ett lif fullt af hetaste strid!

– Jag är ond på er, Jane! sade flickan halft gråtande. – Hade ni sagt två ... det hade jag kunnat förlåta er; men sjutton ... det var mycket elakt sagdt.

– Rår jag för det? svarade den gamla med en axelryckning. – Men nu har han rott båten bort. Nu måste du bli hos mig till i morgon bittida.

– Omöjligt, det vågar jag ej. Min far kommer hem i qväll, och får han veta, att jag varit hos er, så går det er aldrig väl.

– Men hur vill du komma öfver sundet?

– Det skall ni få se, svarade flickan raskt. Derpå afkastade hon fort sina kläder, band dem tillsamman i ett tätt packadt knyte och knöt detta fast vid sitt hufvud. En minut derefter hade den spegelklara vågen omslutit hennes hvita skuldror. Hon sam som en vattenfågel ... glänsande små vågor ringlade sig kring hennes hals, och man såg blott det vackra, ljuslockiga hufvudet gunga på sundets yta. Tio minuter derefter hade hon lyckligt uppnått den motsatta stranden.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 hemska – ängsliga, förskräckta.

2 guldöga – här: ögonsten.

3 puttrade – muttrade.

4 hök och dufva – en form av tafatt.

5 Gustaf Adolf […] Nürnberger-träsnitt – Kopparstickaren Paul Pontius (1603–1658) återgav Anthonis van Dycks (1599–1641) porträtt av Gustav II Adolf 1640. Nürnberg var känt för både hantverk och massproducerat gods.

6 När drottning Christina reste i främmande land, […] värd minst tusen daler. – Anspelar på drottningens abdikation 1654, och på hennes förmåga att göra av med pengar.

7 Topp – överenskommet.

8 äring – skörd.

9 gunstig junker – gunstig herre, unge man; stående uttryck.

10 komediantska – nedsättande om skådespelerska, gycklare.

11 Aj aj, – Interjektionens betydelse beror i finländsk svenska på sammanhanget; här uttrycker den oro, medlidande eller beklagande.

3. Majniemi slott.

Medlet af1 sextonhundratalet var den svenska och finska adelns mest lysande tid. Rotad på börd, privilegier och vapenbragder, glänsande genom nya värdigheter och ärftliga län, öfvermättad med ära och byte under ett långvarigt utländskt krig, hade aristokratien under drottning Christina uppträdt med anspråk och planer, förmätnare än någonsin alltsedan den tid, den bortskänkte kronor2. Medan den utsträckte högra handen efter diademet3, försmådde den icke att med venstra handen tillrycka sig länder och herredömen. Ställd mellan konung och folk, tryckte den uppåt och nedåt lika hårdt, hotande konungen med valriket, folket med lifegenskapen. Förgäfves hade Christina, hon, som slösade med allt, utom med det hon ej hade att gifva – hjertats känslor – förgäfves hade hon utstrött adelsvärdigheten utan åtskillnad åt förtjente och oförtjente i sådan mängd, att ridknektar, kuskar och kockar togo sitt säte på Sveriges riddarhus. Verldsmarknadens konjunkturer voro nu engång afgjordt gynnande för aristokratien; den svällde som en vårflod öfver de dammar, regering och ofrälse sökte att uppresa mot den, och hotade att underlägga sig hela riket. Och detta vidunder af makt och inflytande hade likväl, med alla sina omättliga anspråk, så mycken verklig förtjenst, så mycken ära och ädelhet i sina hjertan och sköldemärken, att ännu tvåhundrade år derefter Sveriges tvenne störste häfdeforskare råkat i en bitter strid4 om det håll, hvartåt vågskålen lutade mest: rikets gagn eller rikets skada af sextonhundratalets aristokrati.

Sedan Gustaf Adolfs död hade trettiåra kriget blifvit vildare och mera förstörande än någonsin. Det var förbi med den skoning, som Svenskarne förut hade visat äfven den öfvervunne. Kämpande på lif och död, tog segraren utan barmhertighet allt hvad tagas kunde och drog, belastad med byte från hundrade plundringar, hem till sitt land. Nästan alla de stora härförarne efter Gustaf Adolf, så många som qvarlefde och icke förslösat sitt byte lika hastigt, som det togs, drogo åter till Sverige med stora egendomar, byggde sig praktfulla palatser, än i Stockholm, än i landsorterna och lefde till dödedag med krigarevanor och furstlig ståt. Några få af de hemkomne drogo till det aflägsnare Finland och uppförde vid dess stränder sina trotsiga slott af sten; men de fleste leddes vid jagtens enformiga nöjen och landsbygdens stillhet; så länge de än voro vid krafter, tumlade de om på Christinas fester och i Carl Gustafs krig och sparade åt Finland sin sista ålders slocknande glans, bestämd att slutligen inmuras under hvalfven af Åbo dôm, eller i familjegrifterna af en enslig landskyrka. Och förgångna äro för det mesta deras herresäten, fallna för tidens tand och stora ofredens5 härjningar, men hundrade kyrkor i Finland bevara ännu de sista sorgsna minnesmärkena af denna lysande aristokrati – grafkor och sköldemärken, taflor och inskrifter, kronor och altarkärl samt dessa prunkande6 grafstenar, på hvilka nu trampar vandrarens likgiltiga fot och bland hvilkas nötta runor man alltid är säker att läsa i årtalens början ziffrorna 1 och 6.

Ett af dessa herresäten, som vittnat om så mycken stolthet och rikedom och hvilkas glans i en sednare tid har förbleknat med adelns, var Majniemi. Byggdt af grefve Gustaf Bertelsköld åren straxt efter Westfaliska freden7, hade det erhållit sitt namn efter katholikernas heliga Maria: Marienäs. Men för folkets tunga var detta namn redan i början främmande, och det utbyttes snart mot Marjala och Majniemi, hvilket sednare blef det allmänt gällande. Vid början af denna berättelse, år 1656, stod Majniemi ännu i hela sin första glans; det tre våningar höga stenhuset med dess branta, inåt bugtade koppartak och dess höga, kopparklädda torn hade ett trotsande medeltidiskt8 utseende och blickade högförnämt ned på de låga kojorna rundtomkring. Alltfrån den stora trappan, inlagd med hvit marmor, ända upp till de stora, med sköldar, vapen och elghorn klädda salarna och derifrån till de mörka vindeltrapporna9, de små tornrummen och de besynnerliga, i gammal tysk stil utförda siraterna10 på tak och murar, syntes allt på en gång så slösande rikt och så nyckfullt gammalmodigt, att man snarare trott sig vara i hjertat af Tyskland, vid en af dess åldriga fursteborgar, än här vid stranden af finska vågor, i armodets och försakelsens nordiska bygd.

När man i Dahlbergs Svecia antiqua et hodierna11 betraktar de aristokratiska palatserna från sextonhundratalet i den oförminskade glansen af deras storhet och prakt, synes det som hvilade öfver dem en tyngd af anor och öfvermod, som för våra dagars ögon förekommer tryckande och mycket föråldrad. Majniemi slott, ännu så ungt, gjorde på betraktaren samma intryck. Sex eller sju år gammalt, syntes det redan föråldradt under århundradens börda. Kanske kom det deraf, att dess herrskare och upphofsman, den stolte grefven af Bertelsköld, blott få år hade bebott sitt slott, innan nya krig kallade honom att egna åt konung och fädernesland den ännu oförsvagade styrkan af hans manliga arm. Kanske kom det deraf, att intet qvinligt väsendes behag spred öfver borgen en mildare dager och minskade intrycket af dess trotsiga storhet vid sidan af underhafvandes eländiga kojor straxt derinvid.

Klockan var mellan fem och sex på morgonen. Majniemi slott speglade sina stolta murar i vårmorgonens glans och den lugna viken, som med sin innersta yta badade sjelfva grundvalen. Ett herrligt majregn hade fallit om natten, hela naturen strålade af helsa och ungdom, och luften andades denna obeskrifliga känsla af friskhet och föryngring, som gör den nordiska våren så skön. Lärkorna drillade högt i skyn, svalorna ilade snabba som solblinkar genom de klara rymderna, och bofinken qvittrade lustigt mellan de ljusgröna björkarnas späda löf.

På gärdet invid parken ett stycke från slottet arbetade en hop af grefvens underhafvande, män, qvinnor och barn, trasiga, magra och utsvultna. Under medeltiden ansågs byggnaden af ett slott för hela nejdens olycka. Tiderna hade ändrats i mycket, lagen sökte att sätta en dam för feodalväldets godtycke, men lagen i Finland var ytterst vanmäktig ännu. De höge herrarne och deras fogdar gjorde hvad de behagade, och klagomål tjenade endast att störta den klagande i förderfvet. Så hände, att till och med här, i så nära granskap af Åbo med landets högsta domstol, den nya hofrätten12, förtryck och orättvisa drefvo sitt hejdlösa spel med befolkningens välfärd. Byggnaden af Majniemi hade totalt utarmat hela nejden deromkring, och slottets dryga underhåll fortfor att utkräfva hvad kriget och nöden lemnade öfrigt. Det är troligt, att grefve Bertelsköld icke hade någon aning om hela vidden af sina underhafvandes nöd; borta i kriget tänkte han föga derpå och var nöjd med sitt gods, allenast fogden på bestämda tider skickade honom de betydliga summor, han på den tidens adliga vis bortslösade, obekymrad derom, att dessa penningar utpressat sista skärfven af hans fattiga bönder.

Arbetarne höllo på med ett tungt och vidsträckt arbete. Den rymliga parken, tätt befolkad med elgar och dofhjortar för grefvens jagtnöjen, skulle omgifvas med en mur af sten, i stället för den äldre inhägnaden af trä. Sedan kl. 4 på morgonen hade man släpat stenar och radat dem i höga murar, och rättare13, tillsatte af fogden, stodo bredvid med deras smärta spön utaf hassel och rönn, beredde att vid första tecken till lättja eller uppstudsighet gifva den felande klatsch. En qvinna, halft vanmäktig af ålder och hunger, hade icke så fort, som rättaren fordrat, framskjutit sin skottkärra med små stenar, bestämda att fylla tomrummen mellan de stora, och erhöll derföre några slag af spöet, för hvilka hon dignade. Detta såg den slagnas son, en gosse om fjorton år, kastade sig i blind förbittring på rättaren, klöste och slog honom af alla krafter. Rättaren, en stor, groflemmad karl, fattade gossen i nacken, kastade honom till marken och begynte att obarmhertigt piska honom. Några af de närmast stående upphörde med arbetet, togo gossens parti och utforo i hotelser mot rättaren. Denne slog ursinnigt omkring sig med sitt hasselspö; en af arbetarne, träffad i ansigtet, fattade rättaren om lifvet, kastade honom i hans tur till marken och betalade rikligt sitt lån af stryk. Nu blandade sig en mängd af de öfriga i tvisten; det blef ett fullständigt myteri. Den länge nedtryckta harmen sökte sig luft, man bortkastade verktygen, grep till gärdsgårdsstörarne, slog alla rättarne till marken och piskade dem så utan hejd, att de väl föga undkommit med lifvet, derest icke ankomsten af en ny person i hast förändrat hela sakens utseende.

– Mäster Adam! utropade en af de kringstående, och detta namn hade en magisk verkan. I ögonblicket bortkastades störarne, de slagne lemnades i fred, enhvar ilade med brådskande hast tillbaka till arbetet och såg sig med skygga blickar om efter den hotande faran.

Mäster Adam, den allmänt fruktade fogden, nalkades på gångstigen från slottet. Det var en högväxt och muskelstark man, omkring 50 år gammal, i klädseln ett mellanting mellan herre och bonde. Hans korta, nästan hvita hår betäcktes af en vintermössa af hundskinn; de tunna, sammanbitna läpparna, de små, gråa ögonen och den låga, men skarpt framstående pannan uttryckte på en gång djerfhet, slughet och hårdhet. Hans spejande öga hade på långt håll upptäckt tumultet, men han påskyndade icke sina steg, han nalkades till utseendet alldeles lugn, viss om sin makt öfver denna folkhop, som i många år lärt sig att frukta honom.

Mäster Adam afhörde med tålamod rättarnes klagomål och anställde genast summarisk process. Så stor var arbetarnes fruktan, att ingen af dem vågade ett ord till sitt försvar; kanske voro de ock på förhand säkra att derigenom endast förvärra sin sak. Blott den fjortonårige, som börjat myteriet, betedde sig vildt, knöt, till alla kringståendes häpnad, sin hand mot mäster Adam och utropade: – Låter du inte mor vara i fred, så slår jag ihjäl dig, när jag blir karl. Först tog du vår far, och han förgicks i kriget. Sedan tog du min äldsta bror, och han kom aldrig igen. Sedan tog du vår häst för utskylderna14. Sedan tvang du min andra bror att draga tegel-lasset, efter vi ingen häst hade; så drog sig bror min förderfvad och dog. Nu har du tvungit mor och mig att göra tre dagsverken i veckan utan lön, fastän vi icke ha en bit bröd till att äta. Och nu ha dina rättare slagit mor och mig; det är orättfärdigt gjordt, mäster Adam, och du kan låta piska mig till döds, men jag säger ändå, att det är orättfärdigt gjordt ...

– Hvad heter du? frågade fogden kort och nästan spefullt, i det han fixerade pojken.

– Liksom du ej visste det! svarade gossen trotsigt. – Pehr heter jag, och Pehr hette far min, och Lampifolket har man kallat oss efter träsket15, der torpet är. Skrif opp det i din svarta bok16; vår Herre skall skrifva det en dag i sin17.

– Du har goda lungor, återtog fogden spefullt; – det vore synd att ej låta dig bruka dem. Sätten pojken i qvarnkammaren, fortfor han till rättarne, – gifven honom dagligen två gånger smörj och låten mig veta, när han faller till bönboken18. Fören modren ur vägen, att hon ej hindrar arbetet; hon må göra om dagsverket i morgon. Och J andre, som visat eder uppstudsige, veten J, ert pack, hvad det vill säga att vara gensträfvig mot sin herre och husbonde! Mössorna af, lymlar! Du, Nils, har slagit min rättare först; åh, jag känner dig nog, min junker19! Fören bort honom till profossen och derifrån med fångskjuts till Åbo slott. J andre mån förlikas med rättarne och gifva dem skälig bot; derefter skall det lottas mellan er, och åtta bland er skola stickas bland knekthopen20 och skickas till Polen. Förstån J det, pack!

Två af rättarne voro icke sena att gripa gossen och Nils, för att föra dem bort. Gossens moder, som blifvit slagen, satte sig deremot och kastade sig ömsom hotande, ömsom bedjande i karlarnes väg. Alla arbetarne, till ett antal af några och fyratio21, hade samlat sig kring stället och betraktade än fogden, än hvarandra med blickar af fruktan och hat. Mäster Adam anade oråd; ögonblicket var vådligt, och hans makt stod på spel. Men slumpen kom honom till hjelp. I parken hördes hundskall och straxt derpå ett skott. Allas blickar vändes ditåt, ty denna tid på året, när högdjuren hade späda ungar, brukade aldrig jagas i parken.

Hundskallet närmade sig, det rasslade mellan grenarna, och fram störtade en ung elg rakt mot det ställe, der gamla hägnaden var nedbruten, för att lemna plats åt den nya. Några af folket uppgåfvo ett rop; elgen studsade22, åter small ett skott, och blödande rusade det vackra djuret in bland den vikande folkhopen, men blott för att efter några steg vackla, nedstörta och uppgifva andan med en af dessa märkvärdiga bedjande blickar, hvilka alla jägare veta omtala. Straxt efter elgen framstörtade hundarne och efter dem den unge grefve Bernhard till häst, med det afskjutna geväret öfver axeln.

Ynglingen stadnade ett ögonblick, påtagligen förlägen att här vid sin jagt på så olämplig tid träffa den stränga fogden, för hvilken han, ehuru arftagare och herre till slottet, från barndomen hyste en ofrivillig respekt. Likväl segrade straxt hans stolthet, han steg af hästen och närmade sig elgen med den anmärkning, liksom i förbigående, att det lyckligtvis ej vore en hona och således ingen skada på ungarna. Arbetarne bugade vördnadsfullt, fogden aftog hundskinnsmössan och sade med en blandning af ödmjukhet och ironi: – ers nåde har rätt att när han behagar förstöra sitt villebråd.

Fogden hann icke säga mera, innan Lampiqvinnan kastade sig för den unge grefvens fötter och utropade: – Nådige herre, förbarma eder öfver min son! De vilja sätta honom i qvarnkammaren; ni vet icke, ni, hvad qvarnkammaren är. Ofvanför det stora vattenhjulet är der en mörk bur; dess golf är af spolverk23, och ständigt stänker den fuktiga dimman ditopp, och der låter fogden sina fångar sitta dagar och nätter utan mat, i mörker och köld, genomdränkta af vattnet och döfvade af dess brus. Förbarma er öfver min son!

– Är det så, som hon säger? frågade grefve Bernhard med en tvekande blick på fogden, som plötsligen såg sig förvandlad från domare till anklagad.

Fogden beskref myteriet med samma ton af förakt för hopen som nyss förut, då han tilltalat arbetarne. Men han hade missräknat sig på intrycket af denna öfverlägsna ton. Han glömde stolthetens fina nerver vid sjutton år; han anade kanske ej, att den greflige ynglingen, nyss tvungen att göra ett slags ursäkt för sitt opassande skytte, ej ogerna fann ett tillfälle att visa sin myndighet öfver honom, tjenaren. Grefve Bernhard betraktade arbetarne med välvilja. – J hafven svårt förbrutit eder, sade han, – och hvarken min fader eller jag skall lemna sådant ostraffadt, om det sker en gång till. Men jag vill ej, att min korta vistelse här ibland er skall störas af några straffdomar. Jag förlåter er för denna gång, i hopp att J framdeles skolen vara lydige tjenare. Jag efterskänker alla straff; jag ger er i dag en fridag och vill, att J skolen göra eder en glad stund. Mäster Adam, säg till, att folket får mat till middagen och på eftermiddagen två tunnor öl.

Grefven gick. Fogden följde honom tigande och med mörka blickar. Men arbetarne uppstämde ett jublande hurra, och den fjortonårige Lampigossen ropade, svängande sin trasiga mössa: – Hurra för den unga, nådiga herrn. Det skall jag minnas, när jag blir karl!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Medlet af – mitten av.

2 den tid, den bortskänkte kronor – Sverige var valkungadöme fram till riksdagsbeslutet 1544 om ärftlig tronföljd inom Vasaätten (Västerås arvförening).

3 diademet – kronan.

4 Sveriges tvenne störste häfdeforskare råkat i en bitter strid – Avser polemiken som inleddes 1845 med den adelsvänlige Anders Fryxells mot Erik Gustaf Geijer riktade skrift Om aristokrat-fördömandet i svenska historien. Debatten rörde frågan om Geijer med elever och tidigare historiker låtit ideologiska fördomar påverka sin forskning. Fryxell anklagades för konservatism och brister i både källkritik och vetenskapssyn (Rolf Torstendahl, »Anders Fryxell», Svenskt biografiskt lexikon; se även inledningen s. XXXV och Bo Stråths och Torstendahls artiklar om Geijer resp. Fryxell i Svenska historiker 2009, s. 181, 199 f.). – Eftersom ramfiktionen som inleder fältskärns fjärde berättelse blir tidfäst till 1829 (se s. 211, r. 3–5) och polemiken pågick från 1845 är det inte fältskärn som för ordet här (se inledningen s. XLVII f.).

5 stora ofredens – Denna benämning på den ryska ockupationen av Finland 1713–1721 under stora nordiska kriget vann fotfäste i språkbruket i Finland bl.a. genom Fältskärns berättelser. De första beläggen för benämningen i finländsk och svensk litteratur härstammar från 1839 (E. Grönblad på svenska i avhandlingen Bidrag till Österbottens historia och J. F. Cajan på finska i Suomen historia). Ibland används benämningen om hela nordiska kriget 1700–1721 (Olof Mustelin, Studier i finländsk historieforskning 1809–1865 1957, s. 505 ff.).

6 prunkande – praktfulla, ståtliga.

7 Westfaliska freden – avslutade trettioåriga kriget (1618–1648).

8 medeltidiskt – medeltida; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 vindeltrapporna – spiraltrapporna.

10 siraterna – utsmyckningarna, prydnaderna.

11 Dahlbergs Svecia antiqua et hodierna – Officeren, konstnären, fästningsarkitekten och ämbetsmannen Erik Dahlberg (1625–1703) skildrade i hundratals teckningar Sveriges »forna och närvarande» byggnadsminnen, också sådana som existerade enbart som planer. Hans ambition var en »förskönad och förstorad bild av det karolinska Sverige». Bildverket, med kopparstick av Dahlbergs teckningar, utkom i häften och slutfördes först på 1710-talet. Sten Lindroth beskriver det som ett nationalmonument sprunget ur stormaktstidens självkänsla och kulturmedvetande (Svensk lärdomshistoria 2. Stormaktstiden 1975, s. 332 ff.).

12 den nya hofrätten – Åbo hovrätt grundades 1623.

13 rättare – arbetsledare vid jordbruk.

14 utskylderna – pålagorna, skatteliknande utgifter som bönder i adliga förläningar skulle erlägga.

15 Lampifolket har man kallat oss efter träsket – fi. lampi, träsk, liten sjö, tjärn.

16 svarta bok – bok där man antecknar misshagliga personer.

17 vår Herre skall skrifva det en dag i sin – Avser föreställningen om »livets bok» med namnen på dem som hör himmelriket till.

18 faller till bönboken – kryper till korset.

19 junker – slyngel; SAOB har detta belägg av Topelius.

20 stickas bland knekthopen – placeras bland knektarna, d.v.s. göras till soldater; SAOB har detta belägg av sticka och knekthop.

21 fyratio – parallellform till fyrtio, Topelius använder båda formerna.

22 studsade – stannade tvärt.

23 spolverk – spjälverk, spjälor; SAOB har detta belägg av Topelius.

4. Mäster Adam.

Fogdens gård låg ett stenkast från slottet, belägen på en höjd vid sjön, så att man derifrån kunde se allt hvad som föreföll1. Detta var af flera skäl nödvändigt, dock mest för det hat, som fogden ådragit sig. Tre af hans pålitligaste och starkaste karlar utgjorde besättningen i denna gård, som, omgifven af ett plank med jerntinnar, liknade ett utanverk2, bestämdt till slottets bevakande. Öfver gafveln af huset hängde på sin ställning en ljudelig klocka, med hvars tillhjelp fogden kunde kalla sig hjelp från slottet, om han blef öfverfallen. Huset var dessutom försedt med alla slags vapen och liknade mera en rustkammare, än en fredlig förvaltares boning.

En stund efter det uppträde, vi nyss berättat, sågs mäster Adam utkomma från sin boning och kasta en spanande blick mot parken. Det dröjde ej länge, innan hans skarpa ögon upptäckte tvenne gestalter framskymtande mellan träden; det var Greta, hans dotter, och vid hennes sida den unge grefve Bernhard. Ett knappt märkbart löje3 drog sig vid denna anblick öfver fogdens läppar. – Icke så illa! mumlade han. – Den unga örnen vill visa i god tid sin makt; jag har dock en tråd, som binder hans flygt. – Derpå gick han med lugna steg till slottet, lemnande de båda unga ostörda i deras förtroliga vandring före afskedets ögonblick.

Mäster Adam var nu icke lik sig sjelf. Helt annan än nyss förut, gick han omkring bland det församlade folket, utdelade rundeligt både mat och öl, hade åt alla ett vänligt ord och låtsade icke märka arbetarnes hånfulla, misstrogna blickar, som triumferande mötte honom öfverallt. Lampigossen kunde icke styra sin tunga: – Skål, mäster Adam, utropade han, i det han trängde sig fram till ölstånkan; – det ölet har icke vuxit i qvarndammen. Fogden smålog och svarade endast: – Du bedrar dig, min gosse; maltet är hemma just derifrån.

Men ungdom och kärlek fortsatte sin lustvandring i den gröna parken. Strålande som de af helsa och glöd, såg majsolen ned på dem genom lönnarnes kronor. Blyga som den första kärleken, oskyldiga, friska och hoppfulla som den, böjde sig vårens första sippor under de vandrandes fot, och de märkte det ej. Fåglarna sjöngo rundtomkring: de hörde det ej; och likväl märkte de, hörde de allt. Ty allt flöt för dem tillsamman i en enda anblick och en enda ton: sol och blommor och fågelsång, de togo alla en enda gestalt och ett enda ljud: det var den älskades öga, det var den kära röstens ljud, när afskedets stund nalkades och hela lifvet speglade sig i en enda tår, likasom hela naturen i en enda droppe af morgondagg.

Börd, rang, rikedom, lysande namn, stolta förhoppningar, lycka och glans, ära och makt – böjen eder förmätna panna till jorden, det finnes i hjertats verldar en makt, som är större än ni, och den jemnar höjder och klyftor och nedbryter hägnaden mellan höge och låge, och den förmår allting, emedan den tror allting och hoppas allting och begär likväl ingenting annat än sig sjelf. Derföre är den första kärlekens glans så stor och skiner, länge försvunnen, genom lifvets minnen, såsom skalden sjunger:

Än med mörker, än med ljus

Ett moln gått opp och dolt dig för min syn,

Dock brann du lika klar, sen det försvann.4

Solen stod redan högt på himmelen, när den unge grefve Bernhard erinrade sig, att han ännu samma dag skulle rida till Åbo, för att straxt derpå lemna fäderneslandet. Han fattade flickans hand – han, den rike och förnäme, hade aldrig vågat begära en kyss af hennes blomstrande läppar. Nu kysste han denna hand, som hvilade varmt i hans; det svindlade för den arma flickans ögon, och när hon såg sig om, var ynglingen försvunnen bakom parkens ekar.

Oerfarne! Han kom från sina drömmar, hoppfull och oegennyttig; han anade icke, att hemma i slottet väntade honom den iskalla egennyttan; han hade behöft mot den en mans kraft och en gubbes erfarenhet, och han hade endast ett hjerta, uppfylldt af vemod, sällhet och sorg.

Mäster Adam väntade honom i den stora salen. Ynglingen märkte honom knappt. Men förvaltaren trädde med en egen blandning af djerfhet och ödmjukhet rätt fram till sin unge herrskare, räckte honom vördnadsfullt en liten påse med silfvermynt och sade, ej utan beräknad tonvigt: – Detta är allt, hvad jag nu kunnat bringa ihop till ers nådes resa.

– Det är bra, svarade ynglingen, utan att kasta en blick uppå penningarne: – lägg dem der i mitt resskrin, jag skall sedan qvittera allt.

– Men, anmärkte förvaltaren, bedragen i sin väntan, – det är endast 450 daler i silfver. Ers nåde skall ej med dem kunna bestrida sin resa och utrustning i Åbo.

– Godt, jag förstår, svarade grefve Bernhard förströdd; – du vill lemna mig mera; nåväl, lägg alltsamman i resskrinet.

– Nej, ers nåde, beklagligen kan jag ej lemna er mera i detta ögonblick. Först i morgon eller öfvermorgon inflyta räntorna från de norra länderierna5; och jag nödgas lemna åt en annan omsorgen om deras inkassering. Jag ber ödmjukast, att ers nåde ville nu genast förunna mig afsked från min tjenst, i förmodan att ers nådes herr far icke vägrar sitt samtycke dertill.

– Hvad är det ni säger, mäster Adam? återtog ynglingen uppmärksam på den skarpa betoningen i förvaltarens sista ord.

– Ers nåde, svarade fogden, – ni går i krig. Ni skall der få en trupp att anföra. Det händer en dag, att ert manskap gör myteri, icke mot er, men mot sergeanten, som vill tillhålla folket att uppfylla sin pligt. Sergeanten bestraffar detta brott, som ostraffadt skulle i grund förstöra disciplinen. Ni deremot, ers nåd, ni ditföres af en händelse, ni hör blott den upproriska hopens framställningar, ni förlåter de brottslige: än mer, ni belönar dem med ett gästabud. Eder underlydande kan icke motsäga er; han lyder, men han gör hvad hans pligt bjuder: han begär sitt afsked.

– Men det är icke ert allvar, mäster Adam. Ni kan icke fordra, att jag, som efter flera års frånvaro på två dagar besöker mitt fädernegods, skall belasta minnet af dessa dagar med straffdomar.

– Ers nåd kan ej heller fordra, att jag, som i femton år med trohet tjenat er herr far, skall qvarstå vid en befattning, der jag från denna stund endast kan mötas af mina underlydandes hån och uppstudsighet.

– Hvilken upprättelse fordrar ni då?

– För mig gifves endast ett val. Antingen lemnar jag i dag min tjenst, eller tillåtes mig att i morgon straffa de olydige.

– Hvad ni begär är omöjligt. Mitt ord kan lika litet ryggas som ert. Mäster Adam, ni har ej rätt behandlat ert folk. Nöd och förbittring stå skrifna i hvarje uppsyn. Det gör mig ondt om dem.

– Ers nåd känner ej detta folk. Gensträfvigt och halsstarrigt, kan det endast med stränghet hållas i tygel. Lossa på dess band, öfverse i dag med dess olydnad, och det skall vara i stånd att i morgon till grunden nedrifva ert slott. Grefven, er herr far, behöfver årligen trettiotusen daler för sina utgifter. Ni sjelf, ers nåd, behöfver minst tiotusen. Slottets underhåll fordrar lika mycket. Hvarifrån vill ni taga dessa penningar, derest ej folket hålles i helsosam fruktan? Sexton af edra hemman äro pantförskrifna; trettio hemman äro öde i följd af utskrifningarna6 till kriget. I år har adeln fördubblat sin rusttjenst7; hvar åttonde bonde skall klädas i knektjackan; här i skärgården skola två båtsmän uttagas af fem bönder. Pesten har visat sig i Åbo, och folket ropar, att brunnarna äro förgiftade. Hexor och trollkarlar kringstryka öfverallt och förvända sinnena med allehanda djefvulstyg. Förlåt en gammal trotjenare, om han frågar: är detta en tid för mildhet och skonsamhet? Jag vill icke dölja för er, ers nåd, att om jag i dag släpper tömmarna, kan i morgon ett allmänt uppror utbrista. Men ... vill ni hellre följa ert hjertas känslor än nödens och klokhetens bud, så har jag intet att vidare tillägga. Mina räkenskaper äro i ordning, och jag är beredd att, fattig som jag hitkom, öfverflytta med min dotter till Sverige ...

– Visa mig en utväg, der jag ej behöfver straffa, återtog ynglingen, synbart träffad af fogdens mörka skildring och kanhända tillika af den tanken, att den vackra Greta skulle flytta bort.

– Ers nåd behöfver icke straffa, svarade fogden med ett knappt märkbart leende. – Ers nåd reser i dag till Åbo, åtföljd af folkets välsignelser och jubelrop. Det är jag, som i morgon skall beskyllas att hafva handlat emot er vilja. Man skall hata mig ännu mer, än man gjort; man ser endast handen, som straffar, icke hufvudet, som befaller. Men jag är van vid att misskännas; hvad bryr jag mig om hatet? Jag tjenar min herre, det är nog, och jag är beredd att för honom uppoffra allt.

Grefve Bernhard stred med sig sjelf. Ändtligen segrade stolthet och hederskänsla. – Nej, sade han; – hände hvad som helst, ni måste finna en annan utväg. Jag bryter icke mitt ord.

Förvaltaren teg en stund helt stilla. Derpå sade han: – Lofva mig, ers nåd, att, innan ni reser, sammankalla arbetarne och uppmana dem att i allting vara mig hörsamme, såsom de böra vara hörsamme eder sjelf.

– Stadnar ni då qvar?

– Ja, ers nåd.

– Godt. Jag lofvar er det.

En half timme efter detta samtal stodo alla slottets invånare samlade kring sin unge herre, hvars häst redan stampade vid slottsporten. Grefve Bernhard hade efterkommit förvaltarens önskan och tillsagt alla underhafvande ovilkorlig lydnad för mäster Adam. Ett doft knot blandade sig i hurraropen; men den unge grefven aktade icke derpå, utan sprängde i sporrsträck bort på vägen åt Åbo. En enda såg med förgråtna ögon den sista fladdrande skymten af hans blåa plym; det var den hårde förvaltarens dotter, den milda och ljuslockiga Greta.

Knappt var grefven borta, innan mäster Adam framkallade sina rättare. – Bort med ölet! ropade han. – Fram med fångkärran, och Nils i häkte. Åtta de mest uppstudsiga af eder öfriga uttagas till rekryter. Lampipojken inspärras i qvarnkammaren, och hans mor jagas på ögonblicket från sitt torp.

Fruktan och häpnad betogo alla närvarande. Blott Lampiqvinnan vågade höja sin röst till ett klagorop. – Ve, ve! ropade hon. – Ve öfver den otrogne8 gårdsfogden.

Året 1656 var för Finland bekymmersamt i många afseenden. Fienden hade härjande infallit i Karelen; det var då som gymnasisterna i Wiborg modigt uttågade till stadens försvar9. Skörden hade på flera orter felslagit, pesten väntades, kriget i Polen uppslukade allt stridbart manskap, som hemma kunde undvaras. Konungen hade, icke alldeles lagligt, låtit utskrifva icke blott detta, utan äfven följande årets rekryter; allmogen knotade och bearbetades här och der af hemliga utskickade. Dess trohet mot kronan förblef orubbelig, men drifvet af nöden, lyssnade folket i några trakter, särdeles i nejden af Åbo, till personer, som sökte intala dem, att den nyaste utskrifningen skedde utan konungens vetskap på tillställning af egennyttige embetsmän, hvilka sedan ville sälja det utskrifna manskapet åt Danskar eller Ryssar. Så hände, att här och der uppstod buller10, att menigheten motsatte sig utskrifningen och endast med ömsom användt våld och öfvertalning kunde förmås att foga sig i öfverhetens påbud.

Nejden kring Majniemi, uppretad och utarmad af flerårigt förtryck, var en af de lättast antändliga. Sent på aftonen samma dag som grefve Bernhard afrest till Åbo, såg man en båt med tvenne karlar och en qvinna ila öfver sundet till svarta Janes koja. Den gamla sof eller låtsade sofva, men uppväcktes af några kraftiga slag på dörren och tvangs att insläppa de sena gästerna. – Har den lede fienden farit i eder, bannade hon, – efter J icke låten folk vara i fred så här dags på dygnet? Veten J icke, att fogdens piska skall väcka eder sjelfva klockan fyra på morgonen?

– Det är just derföre att vi veta det, som vi kommit hit, svarade Lampiqvinnan, som åtföljt karlarne. – Fogdens piska skall aldrig väcka oss mer, och dertill skall du hjelpa oss, Jane.

– Jag! utbrast den gamla med låtsad förundran, ehuru hon troligen ganska väl förstod meningen med besöket.

– Just du, återtog qvinnan. – Här är ej tid till långa ord. Nils på Arvio är häktad i qväll, Pehr, min pojke, är kastad i qvarnkammaren, jag sjelf är drifven från torpet, och när solen går opp, skola dessa två och ännu sex andra dertill skickas till Åbo och stickas i knekthopen11.

– Men hvad har jag att skaffa med det? Jag får vara nöjd, så länge man låter mig sjelf behålla min koja!

– Jo, svarade qvinnan beslutsamt och hemlighetsfullt, – du skall förgöra mäster Adam ännu i natt.

– Ären J galne? Förgöra fogden?

– Hör nu på, svarta Jane, det är icke värdt, att du ställer dig så oskyldig. Hela verlden vet, att du kan hemliga konster både till godt och ondt. Ditt rykte är nästan så stort som Puu-Jumalas12, och du anses af mången snällare13 än Walborg Kyni från Tyrvis14. Således är det onödigt, att du ställer dig så enfaldig. Du skall tillreda ett trollskott15, och det genast, och derpå inkastas det än i natt genom fogdens fönster, och när morgonen gryr, är han död i sin säng.

– Gå er väg, ni har skådat för djupt i ölstånkan, märker jag, utfor Jane vresigt.

– Åhå, ropade karlarne, – tror du vi kommit hit för att låta drifva gäck med oss. Nej gumma, nu är nöden för dörren, och nu slipper16 du ej ur en fläck. Gör du icke genast hvad vi begära, så tända vi din usla koja i alla fyra hörnen och steka dig, gamla trollpacka, vid brasan af dina egna knutar.

Jane betraktade forskande sina gäster och syntes begripa, att de, drifne af nöden och vantron17, voro i stånd att hålla ord. – Jaså, sade hon efter någon tvekan; – jag skall göra eder till viljes, men icke i natt. Tron J, att man förgör en menniska så, som man dräper en katt? Menen J, att här i stugan växer trollört, sprakved och drakeblod? Dödas ben kunde jag väl ha och ödlehufvud och grodfötter; men hvar nu i en hast taga kyrkomull, ugglehjertan och huggormstungor? Nej vars, låt bli med det så länge. Vi måste vänta till nedan, ty i nyet förlora örterna sin kraft och kunna ej skada, men väl bota. Kommen tillbaka om två veckor.

Karlarne syntes förlägna. – Om två veckor äro vi på vägen till Polacken, sade de.

– Visst är det värdt att här stå och lipa! utbrast Lampiqvinnan, den djerfvaste och mest förbittrade af dem alla. – Hjelper ej trolldom, så hjelper väl handkraft. Fort tillbaka i båten; vi ha ännu en timme till midnatt. Innan hanen gal, falla vi öfver fogden med fyratio mans styrka och rifva hans gård i små smulor.

Karlarne betänkte sig ännu; vågstycket syntes dem för stort. Jane tog medlande till ordet. – Mig synes det vara bäst, sade hon, – att några af er gå genom natten till Åbo och klaga allas nöd för landshöfdingen. Törhända träffen J unge grefven der ännu, och så kunnen J få rätt mot fogdens tyranni.

– Rätt! upprepade Lampiqvinnan med bitterhet. – Klaga så gerna på haglet, som nedslår vår gröda, och på frosten, som förderfvar kornet i axet! Förr skola haglet och frosten göra dig rättvisa, än den ena höge herrn rör en flik af den andres rock. Hvad ha vi enfaldiga18 bönder att vänta, när vi veta, huru det för några år sedan gick den hederlige fiskal Croell, som klagade öfver kronans befallningshafvande och som fick tacka sin lycka, att han slapp helskinnad med skammen ur fängelset19, men icke så mycket som ett öre vunno bönderna derpå. Nej, stackare den karl, som icke i dessa tider förstår att hjelpa sig sjelf, han är värd att brödet ryckes ur hans mun och hästen från hans kärra och kon från hans klafve20 och barnet från hans famn; eländige fege stackare, som tålen slikt öfvervåld och icke han21 mod att slå tillbaka med rätt den, som först slagit eder med orätt!

– Om vi finge hela Arvio by och alla Lampigårdarna på fötter i natt, borde vi blifva mellan femtio och sextio man, anmärkte den ena af karlarne eftersinnande.

– Tre rättare och fogden fjerde i gården, utom Greta och pigan, räknade den andra; – men om klockan ringer till storm, får han tio eller tolf karlar från slottet till hjelp.

– Tolf och fyra gör sexton, räknade Lampiqvinnan. – Sexton de och minst femtio ni; finns det hjerta i bröstet hos er? Kalla mig en hexa, om jag icke nästa söndag skall berätta för allt kyrkfolket, huru fege J varit, och minsta barn i hela byn skall skratta er upp i synen.

– Fort till båten! ropade båda karlarne, hvilkas tröga finska lynne småningom uppvärmdes af qvinnans hetsiga tal och ändtligen närmade sig den punkt, der man mindre beräknar sin fara, än sin rättvisa sak. Innan kort voro de alla åter på motsatta stranden.

Jane såg efter de bortroende, i det hon betänkligt skakade på hufvudet. – Den, som griper till svärd, skall förgås med svärd22, sade hon tyst för sig sjelf. – Finns då i Finland ingen rättvisa mer, utom det blodiga våldets? Men Greta måste räddas; Gud vare sedan hennes far nådelig, om de verkligen få honom fatt.

Med dessa ord lösgjorde Jane en liten båt, som i vårnattens halfskymning låg gömd mellan stenarna vid stranden, och hastade med lätta, men tysta årtag åt samma håll, som fogdens fiender nyss hade rott. Och natten var alldeles lugn; på afstånd hördes talltrastens sång ur skogen, blandad med ljudet af dyningens sqvalpande mot de slumrande stränderna.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 föreföll – hände och skedde.

2 utanverk – försvarsverk.

3 löje – leende.

4 Än med mörker, […] sen det försvann. – Ur Runebergs »Till den första kärleken» (Hanna. En dikt i tre sånger 1836; SS III, s. [111]).

5 länderierna – jordegendomarna.

6 äro öde i följd af utskrifningarna – kan inte betala pålagorna på grund av de med tvång genomförda rekryteringarna.

7 rusttjenst – krigstjänst som ålåg jordägande adelsmän, de ställde upp fullt utrustade ryttare och hästar (eller fotfolk) i proportion till jordinnehavet.

8 otrogne – svekfulla.

9 gymnasisterna […] till stadens försvar – Ryska trupper inföll i Karelen sommaren 1656 och gymnasister och skolpojkar i Viborg försågs med gevär och bildade två kompanier för vakthållning (B. Linden, »Christoffer Burmeister», Svenskt biografiskt lexikon).

10 buller – oroligheter.

11 dessa två och ännu sex andra dertill […] stickas i knekthopen – Jfr mäster Adams tidigare order, s. 231, r. 8–10, att Nils och Pehr skall fängslas och åtta andra uttas till rekryter; Topelius har varit ouppmärksam när han börjat ett nytt följetongsavsnitt (textställena i HT 26/3 resp. 30/3 1853).

12 Puu-Jumalas – Erik Johansson, kallad Puujumala (fi., Trädguden), sålde tjänster som trollkarl och dömdes till döden för trolldom 1641. Som källa har Topelius använt »Ransakning och Dom i Kongl. Åbo Håf-Rätt öfver en förment gammal Trollkarl Erich Johansson, med det tilnamnet PuuJumala» i Åbo Tidningar (ÅT) 23/2 1795. Han kan även ha läst om Puujumala i Friedrich Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen, 2 uppl. översatt och omarbetad av A. I. Arwidsson, 1827, s. 100.

13 snällare – skickligare.

14 Walborg Kyni från Tyrvis – kvinna som dömdes till döden för häxeri 1635 och 1649. Straffet lindrades båda gångerna. Troligen blev hon åter dömd och bränd på bål 1665. Som källa har Topelius anlitat »Förhör anstäldt i K. Åbo Hof-Rätt d. 17 Nov. 1649 med den därstädes til rätta ställde Trollkonan ifrån Tyrwis Walborg Kyni» i Åbo Tidningar 18/5 1795. Topelius använde sig av både namnet och innehållet i referatet redan i Hertiginnan af Finland, se ZTS V, s. 94 och kommentar s. 372.

15 trollskott – något som en trollkunnig ansågs kunna bereda och utsända för att skada eller orsaka sjukdom.

16 slipper – kommer; förekommer i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

17 vantron – här: vidskepelsen.

18 enfaldiga – enkla.

19 hederlige fiskal Croell, […] slapp helskinnad med skammen ur fängelset – Som kammarfiskal i östra Finland arbetade Samuel Cröell (ca 1600–1667) med stort nit för att avslöja de högre ämbetsmännens maktmissbruk. Han anklagade 1649 generalguvernören Carl Mörner och landshövdingarna för orättvisor mot allmogen i Kexholms län, men ärendet avgjordes aldrig trots behandling i bl.a. Åbo hovrätt. 1653 lät landshövdingen i Kexholm fängsla Cröell och hålla honom inspärrad utan rättegång och dom till 1656 då han frigavs (Stefan Östergren och Ragnar Rosén i artiklar om Mörner resp. Cröell i Svenskt biografiskt lexikon). Cröells egen tjänsteutövning var inte klanderfri; han hade på 1630-talet dömts för tagande av muta och förfalskning av handlingar. Överdrifterna i de anklagelser han gjorde förminskade väsentligt nyttan av hans revisioner, säger J. W. Ruuth (Finsk biografisk handbok 1903). Topelius har förmodligen bekantat sig med fallet i »Strödde Anteckningar om Finlands tilstånd i sistförflutne Århundrade» i Åbo Tidningar 10/10 och 31/10 1796 och infogat ett i sammanhanget osökt omnämnande av Cröell.

20 klafve – halsring (för nötkreatur).

21 han – sammandragen form av haven, andra person pluralis av ha(va).

22 Den, som griper till svärd, skall förgås med svärd – Matt. 26:52.

5. Nattliga uppträden1.

Vid pass två timmar före uppträdet i Janes koja stod mäster Adam på den höga trappan af sitt hus, der man från kullen såg vida omkring. Hans genomträngande blickar flögo öfver nejden, än mot slottet till venster, än bortåt Arvio by, som bakom åkerfälten till höger vid sidan af parkhägnaden framskymtade med sina låga tak nära en qvart mil från gården. Han följde noga de hemvandrande arbetarnes steg och syntes belåten, när de icke gruppvis, utan en och en, sågos aflägsna sig långs2 gångstigarna, genvägen öfver åkerrenarna.

På stora vägen från slottet sågs en ensam vandrare med ränsel på ryggen styra sin kosa mot gården. Hans steg blefvo raskare, ju mera han närmade sig, och innan fogden lemnat sin trappa, stod vandraren vid den stängda porten, klappade på och begärde att blifva insläppt. Mäster Adam gick att öppna. – Är det du, Johannes? sade han sträft, dock utan sin vanliga hårdhet i tonen. – Hvad för dig hit så här dags? Du hade gjort bättre att sitta i Åbo vid din grammatika3, än att med ränsel på ryggen stryka landet omkring.

– Ja, hvad vill ni jag skall göra? svarade den nykomne, en ung man af några och tjugu år, blek och mager till utseendet, men med ett uttryck af klokhet och godlynthet i de tidigt fårade anletsdragen. – Hvad vill ni jag skall göra? Hela min matsäck var slut, och i Åbo finnas så många andra fattiga djeknar4, att barmhertiga menniskor ej kunna föda alla. Derför så tänkte jag, att nöden har ingen lag. Pingsten tillstundar, och så har jag begifvit mig ut i socknarna att samla ihop några ören och några kakor bröd, för att hålla ut till midsommar med logicam och methaphysicam5. Ni nekar mig ju inte tak öfver natten, mäster Adam? Hur mår Greta? Det är längesedan jag såg min lilla brud.

– Nå nå, gunstig junker, det har ingen brådska med brudekronan; läs dig först till magister6 och skaffa dig litet mera bröd i ränseln, så få vi allt se. Men kom in nu vackert och ät en bit. Du har väl godt om matlust, kan jag tro.

– Jo men, mäster Adam, jag har gått två mil i dag och derunder funderat på en ny thes, som skall göra vår lärde Martinus Miltopæus mycken glädje. An homo bestia sit? Svar: Certe, quia comedit similes suos*,8 och dervid, tillade studenten med ett spetsfundigt leende, – dervid tänkte jag på de delikata syltfötter9, ni skall bjuda mig till qvällsvard, mäster Adam!

Fogden syntes föga gifva akt på denna lärda invit, utan införde sin gäst i den rymliga salen, som jemte två små kamrar upptog hela hufvudbyggnaden. – Hvila dig nu, sade han; – jag vill tillsäga Greta att hemta dig mat.

Greta kom. Studenten räckte henne handen och kramade den dugtigt, men den unga flickan nedslog ögonen, sannolikt för att dölja de alltför tydliga spåren af nyss gråtna tårar. – Hvad nu? sade Johannes godmodigt. – Du har gråtit, pullula mea?* Aldrig i verlden kan jag tro, att du haft så ledsamt efter mig?

– Hennes dufhane har flugit sin kos i dag, skyndade fadren att svara, innan Greta ännu hunnit uppslå sina vackra ögon. – Är du icke en toka, min flicka, att hänga hufvudet för en sådan der grannfjädrad gynnare? Se så, qvickt fram med ett godt ord åt Johannes, och en god filbunke på köpet. Ser du icke, han vore i stånd att af bara hunger äta upp dig sjelf.

Och den hårde fogden log välvilligt. Han hade dock sin menskliga känsla äfven han; det var kärleken till hans dotter och ärelystnaden att en dag tänka henne som den flitige studentens maka, en blifvande prostinna i hemsocknen. Men Greta vågade hvarken se upp eller svara; hon ilade ut och återkom snart med den begärda välfägnaden10.

Studenten, utan tvifvel mera lärd, än menniskokännare, antog godtroget fogdens förklaring öfver Gretas tårar och satte sig med stoiskt lugn att äta sin filbunke. – Sannerligen, mäster Adam, sade han, – ni är en afundsvärd man: en varm stuga, ett godt bord, en mjuk qvinnohand – numen domesticum11, som vi uttrycka oss artigare än dominus12 Bång, som alltid talar om sin mala herba, sitt styggelsegräs – och sedan landsbygdens lugn, otium mentis13, och ett folk af herdar och herdinnor, som leda till er sina lam i rosenband och hvilkas herdekonung ni är ...

– Säg mig, Johannes, sade fogden, som troligen icke delade studentens tankar om landsbygdens herdelif, – grälar man ännu lika mycket vid akademien?

– Jag förlåter er, mäster Adam, svarade studenten, i det han gjorde en djup grop i filbunken; – jag förlåter er, att ni nyttjat ett så vulgärt uttryck som gräla, om hvad vi anständigtvis kalla disputera. Ja visserligen går der allt ännu varmt till vid disputationerna; dominus Miltopæus bevisar, att dominus Bång är en åsna14, och dominus Bång bevisar, att dominus Miltopæus är en hedning. Hvad mig angår, vill jag hellre vara hedning än åsna, och jag kan utan skryt säga, att jag i förra veckan som posterior opponens15 grundeligen nederslog16 dominus Bång, både majorem, minorem och conclusionem17. Dominus Bång blef deröfver furibundus18 och hotade stämma mig för både hexeri och kätteri, efter han förmenade sig kunna bevisa, att jag för längesedan haft böcker till låns af dominus Stodius, hvilken, som ni vet, varit illa anskrifven för hexeri19. Men ... hvart tog mäster Adam vägen?

Fogden hade under tiden gått ut, kastade ännu från trappan en blick öfver den mörknande nejden, tillsåg om porten var stängd och strängen till stormklockan i ordning, gaf ordres för natten åt rättarne och pröfvade fängpannorna20 på ett par långa muskedundrar, som hotande hängde vid stugudörren. Efter dessa försigtighetsmått återvände han lugn till det inre af stugan.

Greta hade emellertid begagnat sin fars frånvaro att, likasom händelsevis, fråga, om Johannes mött någon ridande på vägen åt Åbo, och studenten hade, med munnen full af sin smörgås, svarat henne, att den unge grefven af Majniemi ridit med två sina tjenare förbi och öfverstänkt honom med smuts. Lyckligtvis hade rummet betydligt mörknat, ty himmelen hade mulnat till natten och såg ut att lofva regn. Hvarken fogden eller Johannes kunde derföre upptäcka den glödande rodnad, som vid dessa ord hade, lik ett sken i natten, flugit öfver Gretas unga kinder.

– Klockan är tio, sade fogden med den befallande ton, som lång vana lärt honom att antaga äfven hemma i sitt hus. – Godnatt med er, barn! I morgon få vi se hvad vi kunna göra för dig, Johannes.

– Hederlig tack, mäster Adam! svarade studenten. – Jag har sannerligen icke varit så mätt, sedan jag sist var hos er, och vore ni dominus Bång, så skulle jag utmana er på en spritter ny thes: num homo Deus sit? Svar: certe, quia Deus nihil desiderat. Ego autem nihil desidero (scilicet post coenam copiosam). Ergo Deus sum. Quod erat probandum*. Godnatt, mäster Adam!

Vid dessa ord hade Greta kysst sin far på handen och räckt sin egen hand åt Johannes och aflägsnat sig till det s. k. loftet, en rad af två eller tre små vindsrum, till hvilka man kom långs en utbyggd gång på baksidan af huset, och der hon den varmare årstiden sof jemte tjenstepigan. Fogden gick till hvila i en af kamrarna, men studenten sträckte sig behagligt i den ena af tvenne halmbäddade sängar, hvilka öfver hvarandra intogo hela långsidan af rummet midtemot den stora spiseln. Här sjönk han innan kort i sömnens armar, under ärelystna tankar på alla de disputationer, i hvilka han skulle besegra dominus Bång.

Men troligen hade vår hederlige, fast trätosamme kathederhjelte21 tagit för stark qvällsvard af syltfötter och filbunkar, ty, oaktadt sin trötthet, sof han oroligt, och plågsamma drömmar störde hans hvila. Han tyckte sig sitta i nedra kathedern af auditorium majus22, öfver och bakom honom Miltopæus med sitt långa, hvita hår slätt benadt öfver pannan, och framför honom stod den kolossale, svartmuskige theologen professor Bång, blixtrande af vrede och odium theologicum23 som ex officio24 opponent. Och förgäfves uppbjöd respondenten all sin klyftighet, all sin vältalighet; den storväxte motståndaren lät en skur af kyrkofäder och hebraiska nedhagla öfver hans hufvud, och den arme Johannes kände sig förkrossad, stum, tillintetgjord, och allt svartare blef Bångens gestalt, vidgades ut, blåstes upp, blef hög som ett kyrktorn och nedskådade på honom med outsägeligt förakt; och när Johannes betraktade kathedern, befanns den förvandlad till ett ofanteligt bål, och sotiga figurer sprungo med facklor deromkring och antände bålet, och flammorna slogo fräsande upp mot den askgråa himmelen ....

I detta ögonblick vaknade vår vän studenten med förskräckelse och satte sig upp i bädden. Rummet var kolmörkt, ty luckorna voro tillskrufvade utifrån, men det syntes som hade drömmens skräckbilder föresatt sig att plåga honom äfven som vaken. I nattens tystnad kunde han tydligen höra ett besynnerligt sakta frasande, lika som uppe vid taklisten. – Dumhufvud! sade han lugnande till sig sjelf, – det har börjat blåsa derute; det är stormen, som susar derborta i parken. Och han lade sig åter med föresats att icke vidare låta skrämma sig af den fruktansvärde dominus Bång.

Den natten vägrade sömnens hulda makt att strö sin vallmo öfver studentens ögonlock. Det fortfor att susa och frasa i hans öron, och stundom tyckte han sig höra ett aflägset sorl, blandadt med klockors klang. För andra gången satte han sig upp. Öfverst vid taklisten ofvanom ett af fönstren syntes en liten glänsande punkt; den vidgade sig småningom, tilltog i klarhet ... och i rummet spridde sig en lukt af rök.

Studenten rusade upp. – Eld! ropade han och ilade till den stängda dörren af fogdens kammare. Snart blef det rörelse i fogdens kammare.

Fogden, halfklädd, störtade ut och sökte att öppna förstugdörren. Den var stängd – tillbommad utifrån. På ögonblicket insåg mäster Adam hela vådan af sin belägenhet. – De skurkarne! utropade han. – De hafva klättrat öfver planket, tillbommat dörren och antändt taket med fyrbollar. Eländige lymlar, som hade vakt i natt! De ha druckit för mycket öl och bortsofvit allas vår välfärd.

För att säga sanningen, hade fogden gissat alldeles rätt. De upproriske bönderne hade kringrännt gården, funnit vakten sofvande, och med bågar afskjutit mot taket brinnande bollar af blår25 och beck, så länge tills några af dem tändt an. Ehuru väggar och tak voro våta af regnet, var faran påtagligen ganska stor, ty det blåste starkt. Klockan var omkring 2 på natten och himlen betäckt af täta, dimlika moln, som fördröjde den annars så tidiga morgongryningen.

Mäster Adam var icke den man, som så lätt förlorade hufvudet. Hans första tanke var stormklockan; han ryckte i strängen; intet ljud – en bit af repet stadnade i hans hand. – Kom, Johannes! utropade han. – De hafva afskurit klocksträngen, men vi skola nog finna en utväg att märka bofvarna och väcka vårt folk.

Hastigt nedtog han de två grofva muskedundrarne, räckte studenten den ena och försåg sig med krut, kulor och luntor. Derpå ilade båda uppför den branta trappan till vinden, från hvars trånga, endast med luckor försedda gluggar man hade en vidsträckt utsigt. Eldskenet från taket var ännu icke nog starkt att upplysa nejden, och bönderne, som icke medförde facklor, höllo sig alldeles tysta, i förbidan26 att elementerna skulle fullborda deras hämdeplan. – Ser du något? frågade fogden hviskande. – Jag kan ej urskilja annat än träden i parken och taket af ladugården. Men tyst ... derborta helt nära planket ser jag en skugga röra sig.

– De hafva utställt poster rundtomkring, för att icke låta oss undkomma. Bedrar jag mig icke, så har en stor skara af mordbrännarne slagit sig ned i ro nära porten. De måste vara minst trettio eller fyratio man; hela Arvio by har sammansvurit sig med Lampigårdarne att förgöra mig. Men passa nu på; jag skall gifva de skurkarne en lexa, den de nog skola minnas till dödedag.

Vid dessa ord framstack fogden genom gluggen den tunga pipan af muskedundern, sigtade mycket noga, förde luntan till fänghålet27 och tände an. Skottet small med stark knall; dess blixt upplyste hela gården och dess närmaste granskap. Bland bönderne vid porten märktes en plötslig förvirring blandad med jemmerrop. Fogden gnuggade händerna af skadefröjd och skyndade att ladda sitt fruktansvärda vapen ånyo. – Välbekomme, ropade han. – Pipan var laddad med 15 kulor! Skjut, Johannes, skjut, innan skurkarne skingra sig. Skjut midt i hopen – der straxt till höger om porten.

Den hederlige studenten svarade intet, men hans hand darrade. Han riktade länge och med skenbar omsorg; derpå sköt han – och sköt i luften. – Dålig skytt! ropade fogden förargad; – duger ej att skjuta annat än glosor och munväder. Ladda på nytt!

– Ja, hur vill ni man skall träffa i blinda mörkret? genmälde studenten med låtsad förtrytelse, i det han ovigt famlade efter laddstocken28. Inom sig tillade han en slutsats efter logikens reglor29: – kanaljerna derborta äro menniskor och landsmän; man skjuter icke på menniskor och landsmän; ergo skjuter jag icke på kanaljerna.

Huj, hördes i detsamma ett hvinande ljud, dock utan knall; i samma ögonblick susade något in genom gluggen tätt förbi studentens öra och borrade sig fast i den motliggande väggen. – Hvad var det? utropade Johannes.

– Hvad det var? upprepade fogden. – Det var en pil. Detta fördömda folk har icke råd att bestå sig gevär, kulor och krut; utom dess30 är det strängt förbjudet. Derföre jaga de ännu med förfädrens bågar och pilar och skjuta med dem så säkert som någon skarpskytt. Det är ett äkta tjufskytte; ingen smäll, blott ett sakta sus, och döden träffar sitt rof. Akta dig, stå ej vid gluggen! Jag vill skicka dem och de sofvande lymlarne, mitt folk, ännu en väckare.

I samma stund susade genom luften tvenne pilar på en gång; den ena inslog i yttre väggen på sidan om gluggen; den andra snuddade vid insidan af gluggen, spjelkade en bit af träet, träffade fogdens venstra arm, som riktade muskedundern, uppslet vadmalet af rocken och gjorde i armen en djup rispa. Mäster Adam undertryckte ett utrop af smärta, riktade åter sitt rubbade vapen och fyrade af. Ett nytt jemmerrop från nejden af porten bevittnade, att äfven detta skott icke förfelat sin verkan.

Emellertid hade det länge hotande regnet begynt nedstörta i strömmar – en för de belägrade lycklig omständighet, ty elden vid taklisten, ehuru ständigt underhållen af blåsten, förmådde blott långsamt gripa omkring sig. Nere på gården hördes nu larm, rop och svordomar, antingen nu bönderne, uppretade af de sinas fall, företagit sig att storma gården, eller ock rättarne i den mindre stugan närmast porten hade vaknat af skjutandet och gripit till motvärn. Striden dernere blef allt häftigare, och tid efter annan ljödo från vindsgluggarne muskedundrarnes grofva knallar; dock vågade fogden, af fruktan att träffa sitt eget folk, numera endast skjuta i luften, för att dymedelst tillkalla hjelp ifrån slottet.

Småningom grydde dagen. Bönderne hade påtagligen bedragit sig i sitt hopp att i all tysthet bränna fogden och hans gård. De begynte med allt skäl frukta, att ett längre dröjsmål skulle tillintetgöra deras hämd, och beslöto att med ens göra slut uppå en strid, som redan kostat dem fyra eller fem dödade och sårade. Medan Lampifolket fortfor att skjuta fyrbollar mot taken, bortkastade Arviomännen sina bågar och inträngde, beväpnade med yxar, på gården. Den förste af fogdens rättare, som vågat sig ut, föll ett offer för böndernes hämd; kamraterne, varskodde af hans ofärd, vågade sig icke ut ur stugan och barrikaderade fönster och dörrar innanföre. Arviomännen, säkra från det hållet, rusade mot hufvudbyggnaden, inslogo dörren och störtade in. I detta ögonblick var mäster Adams hufvud ej mycket värdt.

Men fogden, allt i förbidan på undsättning, var icke den man, som gaf sig så hastigt till spillo. Knappt märkte han från vinden böndernas afsigt, innan han, blödande, blott med en trasa kring armen, ilade till vindstrappan och stängde dess öppning med tomma öltunnor, som varit upplagda på vinden. Studenten Johannes hjelpte ärligt till; innan dörren var inslagen, var trappan stängd. – Vet ni hvad, mäster Adam, sade studenten; – det är allt godt och väl, ni är här præses31 och jag är bara respondens32; men mig synes, att ettdera af två ting förestår oss. Antingen slå sig opponenterne fram genom öltunnorna, hvilka jag här vill kalla våra argumenta fundamentalia33, och i sådant fall bli vi qvickare expedierade34, än en afsigkommen kaplan i pastoralexamen; eller ge vi opponenterne repuls35, och i sådant fall bli vi lefvande stekta här uppå vinden; hvilket allt jag skulle kalla ett disjunktift omdöme36, derest ni, mäster Adam, det ringaste förstode er på logiken.

Mäster Adam fann icke för godt att svara på denna logik, utan lyssnade med stigande förbittring på böndernas larm der nere, der de genomströfvade rummen, plundrande och sönderslående allt, i deras harm att icke finna den de sökte. Ändtligen sprungo några uppför vindstrappan och stötte der uppå öltunnorna. Straxt trängde sig hela svärmen ditåt; men så trång var trappan, att blott två eller tre i sender kunde med sina yxar nå tunnorna, för att sönderslå dem. Detta arbete blef dem en Sisyphsklippa37. Knappt var en tunna inslagen och undanröjd, innan en annan, nedstörtad uppifrån, intog dess plats. Bönderne aflöste hvarandra under harmfulla hämderop; förgäfves: tunna på tunna rullade oupphörligt ned i gapet af trappan. Tiden förgick; det var redan ljus dag; hvarje minut kunde man vänta ett angrepp af fogdens folk från slottet ... Då höjde sig öfver larmet en olycksbådande stämma: – låt vargen stekas i sin egen kula! Han skall icke undkomma oss.

Vid dessa ord inträngde i rummen en tjock rök, som utvisade, att elden ändtligen spridt sig åt husets inre delar. Bönderne drogo sig under glädjerop tillbaka och afbidade med skadefröjd deras fiendes vissa undergång.

Det blir derföre tid att se åt, hvad som blifvit af fogden och hans lärde kamrat uppå vinden. Så snart den tilltagande röken öfvertygat mäster Adam, att faran växte med hvarje ögonblick och ingen undsättning hördes af, fattade han studentens hand och sade: – tacka nu Gud, Johannes, att du svultit i Åbo och blifvit mager som en spindel om lifvet. Gluggen der borta vetter mot parken; träng dig ut genom den; för mig är den för smal. Så snart du hissat dig ned med detta rep, spring upp till Greta i loftet, berga38 henne ur lågorna och för henne till min syster, bagarens enka i Åbo. När du se’n får dig bröd, så gift dig med flickan – försörj henne ärligt och blif för henne en god man. Se så, Gud vare med dig, min son!

Och den hårde fogden aftorkade hemligt en tår.

– Men hvad skall det blifva af er, mäster Adam? frågade studenten oroligt. – Jag lemnar er icke.

– Inga invändningar, pojke! svarade fogden barskt och sköt Johannes med halft våld genom gluggen. Derpå laddade han än en gång sitt tunga gevär, riktade det åter mot bönderne, som, icke anande faran, samlat sig i en tät hop på gården, och fyrade af. Verkan var fruktansvärd; fyra eller fem störtade till marken; de öfriga sprungo förfärade åtskils, i tanke att slottets folk vore öfver dem ... i ett ögonblick var gården tom. Mäster Adam begagnade tillfället, ilade ut och lyckades osedd smyga sig in i källaren, der han åtminstone var säker för lågorna.

Emellertid hade Johannes skyndat till loftet. Det befanns tomt. Greta var försvunnen. Johannes kunde ej veta, att hon blifvit räddad af Jane och kände sig för första gången på länge bragt ur koncepterna39.

Fogdens gård brann i full låga. Men sent omsider hade slottets manskap, tyngda af föregående dagens rus, blifvit väckta af larmet. Tolf välbeväpnade och fogden tillgifne tjenare hastade ut till hans försvar. Bönderne, öfverlägsne till antal, men väpnade endast med yxar och bågar, vågade intet motstånd, utan skingrade sig åt alla håll. Mäster Adam steg fram ur sitt gömme; han hade förlorat gård och egendom, men kunde lyckönska sig att ha undkommit med lifvet.

För att vara korta, skola vi endast tillägga, att följden af denna tilldragelse blef ett fördubbladt elände i hela nejden kring Majniemi. Militär reqvirerades40 från Åbo och inqvarterades dels på slottet, dels hos dess upproriska underhafvande. I stället för 8 bönder blefvo 24 tagne till rekryter och bortskickade till Polen. Andra fördes, belagda med kedjor, till Åbo slott. Två de förnämsta orostiftarne dömdes och afrättades. Den talrika kringboende adeln betraktade, ej utan skäl, grefvens af Majniemi sak som sin egen och gjorde allt för att med ytterlig stränghet qväsa upprorsandan. Det blef en sorglig vår full af förödelse. Många hemman öfvergåfvos; Arvio by blef så godt som öde, och i Lampigårdarna såg man blott qvinnor, gubbar och barn. Och detta allt i den dåvarande rikaste och tätast befolkade delen af Finland.

Fotnoter till detta avsnitt

* Är menniskan ett oskäligt7 djur? Visserligen, efter hon äter sina likar.

* Min kyckling.

* Om menniskan är en gud? Visserligen, ty en gud saknar (åstundar) ingenting. Men jag saknar ingenting (d. v. s. efter en riklig aftonmåltid). Således är jag en gud. Som skulle bevisas.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 uppträden – ordväxlingar, gräl.

2 långs – längs.

3 grammatika – (lärobok i) grammatik.

4 djeknar – djäknar: elever i ett läroverk, i synnerhet i dess högre klasser.

5 logicam och methaphysicam – (lat.) logik och metafysik.

6 läs dig först till magister – studera först så att du blir promoverad till magister; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 oskäligt – osjäligt, som saknar själ.

8 funderat på en ny thes, […] vår lärde Martinus Miltopæus […] similes suos, – Studenterna drillades i logisk argumentation med exempel uppställda som frågor och svar, jfr Johannes beskrivning av disputationerna, s. 236, r. 1–2, och kommentaren till textstället. Miltopaeus var akademins eloquentie professor från 1660.

9 syltfötter – syltade grisfötter.

10 välfägnaden – maten och drycken.

11 numen domesticum – (lat.) hushållsgudinna.

12 dominus – (lat.) herr; dominus eller domine användes som hederstitel för lärda och präster.

13 otium mentis – (lat.) sinnesfrid.

14 Miltopæus bevisar, att dominus Bång är en åsna – Anekdoten om en rektor vid akademin i Åbo som på 1600-talet lär ha kallat en kollega för åsna och bevisat detta med syllogismen »hvarje idiot är en åsna, N.N. är en idiot, ergo är N.N. en åsna» finns i Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen 1827, s. 114. Huruvida det rör sig om professorerna Petrus Bång, rektor 1670–1671, och Martin Miltopaeus, rektor 1671–1672, framgår inte av Rühs. I berättelsens 1656 är namnen lätt anakronistiska eftersom Petrus Bång då var student i Uppsala (Bernhard Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 139).

15 posterior opponens – (lat.) andre opponent.

16 nederslog – motbevisade; SAOB har detta belägg av Topelius.

17 majorem, minorem och conclusionem – (lat.) Begreppen ingår i den logiska argumentationens arsenal: propositio major: översats, proposito minor: undersats och conclusio: slutsats.

18 furibundus – ursinnig.

19 böcker till låns af dominus Stodius, […] anskrifven för hexeri – Martin Stodius (1590–1676) var professor vid akademin i Åbo 1640–1660 och intresserade sig för ockultism. Han anklagades 1644 för att ha lärt en student övernaturliga konster och 1656 för att ha lånat ut ett kabbalistiskt verk, vilket nästan kostade honom professuren. Som källa har Topelius förmodligen anlitat Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen 1827, s. 100; se även Ari-Pekka Palola, »Stodius, Martinus Henrici», Biografiskt lexikon för Finland 1.

20 fängpannorna – urholkningarna för krutet i eldvapen (från 1600- och 1700-talen).

21 kathederhjelte – skicklige disputand.

22 auditorium majus – (lat.) stora hörsalen.

23 odium theologicum – (lat.) »teologiskt hat»; begrepp för teologers hätska bekämpande av motståndare och sådana som tänker annorlunda.

24 ex officio – (lat.) på ämbetets vägnar.

25 blår – blånor: en bi- eller restprodukt från linförädlingen, kunde användas som tätning eller som inslag i grovt tyg.

26 förbidan – väntan.

27 fänghålet – hålet som leder elden till laddningen.

28 laddstocken – den stång som används för att införa laddningen i pipan på mynningsladdare.

29 reglor – parallellform till regler.

30 utom dess – dessutom.

31 præses – (lat.) preses: person som leder försvaret vid en disputation.

32 respondens – (lat.) respondent: person som biträder preses i försvaret av en avhandling.

33 argumenta fundamentalia – (lat.) huvudargument.

34 expedierade – dödade.

35 repuls – underkänt; förekom i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

36 disjunktift omdöme – i logiken ett omdöme som innehåller två motstridiga led, t.ex. A är antingen B eller C.

37 Sisyphsklippa – sisyfosklippa: ett mödosamt och fruktlöst arbete.

38 berga – rädda.

39 bragt ur koncepterna – rådlös.

40 Militär reqvirerades – anhölls om att få militär.

6. Slaget vid Warschau.

Bort ila vi nu från Finlands nöd till fjerran länder i söder, der dess blod och penningar föröddes uti en ärelysten konungs eröfringskrig. På Gustaf Adolfs och Christinas thron satt den tappre krigaren, den store fältherren, den högsinte och högtsträfvande, men föga statskloke hjelten Carl X Gustaf. Vi befinna oss i Juli år 1656. Hvilka förmätna planer, hvilken lysande framgång, hvilka triumfer och förödmjukelser hade icke timat inom den korta rymden af ett år före denna tid! Brinnande af stridslystnad hade Carl Gustaf kastat sig öfver det stora, men oeniga, söndrade, sjelfviska och derföre vanmäktiga Polen. Den 3 Juli 1655 hade den tappre och ryktbare Finnen Arvid Wittenberg, med 20 000 af trettioåra krigets veteraner uppbrutit från Stettin och inryckt i Polen; snabb som en stormvind ilade konungen efter, och innan November hade han eröfrat Warschau, Krakau, Thorn, Polens nycklar och hufvudstäder, slagit eller lockat till öfvergång dess spridda härar, förjagat dess svage konung Johan Kasimir som en flykting utan rike öfver Karpathernes fjell till Schlesien, underlagt sig mer än hälften af det vidsträckta riket och tagit trohetsed af dess invånare. På höjden af sin glans anade icke Carl Gustaf motgångens dagar; »svenske konungen (hette det i en då utkommen ströskrift) anser lyckan för fyrkantig, då deremot alla andra anse henne för rund»1.

Sedan dess, hvilket växande hat mellan folk och folk – trolöshet, förräderi, försåt, förtviflan, lönnmord, hämd, fanatism – och vid sidan af dem fosterlandskärlek, tapperhet, ära och snille – hvilka blodiga förluster, dyrköpta segrar, nöd, faror och elände, hvilken Nemesis2 öfver de svenska vapnen, som här i all deras glans fingo erfara förbannelsen af ett orättvist krig och raseriet hos ett folk, som kämpar för sitt fäderneslands bestånd eller undergång! Stora, glänsande, men hemska taflor af menskliga passioner! I November och December 1655 hade Polackarne begripit djupet af sin förödmjukelse och vidden af sin fara. Nöden hade återförenat detta lättsinniga, dock ridderliga folk under dess konungs fanor; framföre, bakom, på alla sidor om Carl Gustaf och hans tappre reste sig städer och byar; ur hvarje hydda utgick en hämnare, hvarje arm grep ett svärd, och Johan Kasimir återvände under folkets jubel till sitt olyckliga land. Lockad af förrädare, gick svenska hären framåt ännu lik en lavin, som för hvarje steg smälter i vårsolens brand. Carl Gustaf hade tågat Carl XII:s framtida bana nedåt Jaroslaw; här måste han vända, måste under otroliga faror och mödor bana sig väg tillbaka till Warschau, nöjd att hafva räddat en ringa återstod af sina utvalde och med sin egen person resurserna af sitt snille för kommande segrar. Men i det stora fiendtliga Warschau hade Wittenberg under tiden med 3 000 man pröfvade kärntrupper, hvaraf hälften sjuke och sårade, i sex veckors tid med odödlig ära försvarat sig mot förräderiet inom murarne och utom desamma polska konungens skaror, som tidtals beräknades ända till 120 000 man. Den 20 Juni 1656 föll ändtligen Warschau i Polackarnes händer, till hälften taget med storm, till hälften med ärofull kapitulation; Wittenberg föll ett offer för Polackarnes hat, kastades, mot kapitulationens vilkor, i fängelse och slöt året derpå som fånge sin långa och ärofulla krigarebana.

Dock ännu randades dagar, rika på lyckans skiften och stora händelser. Johan Kasimir öfvergafs, straxt efter stadens eröfring, af sina flesta trupper; vid sin sida hade han dock mer än 40 000 man. Carl Gustaf deremot, undkommen som genom ett underverk, hade förenat sig med kurfursten Fredrik Wilhelm af Brandenburg och ilade i spetsen för 18 000 man, eldade af hämdlystnad och raseri, att återtaga Warschau. För första gången stodo de båda konungarne personligen mot hvarandra, och deras strid är känd under namn af tre dagars-slaget vid Warschau.

Franska sändebuden ville förekomma striden och sökte bemedla fred. Johan Kasimir svarade: – jag skall gifva Svenskarne till frukost åt mina Tartarer3. Carl Gustaf svarade: – jag vore glad, om jag hade här framför mig alla mina fiender och kunde slå dem alla med ett slag.4 Oryggligt beslöt han att angripa den mångdubbelt starkare fienden.

Den 18 Juli på eftermiddagen ryckte härarna till strid5 på östra stranden af Weichseln gentemot det darrande Warschau. Polackarne stödde sin venstra flygel mot floden och starka förskansningar, den högra mot Biallalenka-skogen och ett moras. Svenskar och Preussare framryckte på den smala slätten mellan floden och skogen; rytteriet skärmytslade med fienden, men qvällen bröt in, och första dagens strid var obetydlig. Den förenade hären tillbragte natten under bar himmel utan skydd, utan föda för sig och sina hästar.

Den 19 Juli grydde. Det var en het sommardag, blott stundom svalkad af en nordostlig blåst, som dref hela moln af krutrök och dam i Polackarnes ögon. Preussarne angrepo högra polska flygeln, förde sina kanoner genom sumpmarken och besatte en höjd, der de slogo fiendens häftiga anfall tillbaka. Svenska hären ryckte till Preussarnes hjelp. Från alla sidor angrep fienden med vild tapperhet. Än rusade Polackarne mot Svenskarnes front, mottogos med drufhagel6 och kastades tillbaka. Än frambröto tallösa svärmar Tatarer från skogen, sprängande framåt med sträckta spjut och ohyggligt skri, men drefvos på flykten af svenska och finska rytteriet. Konungen fattade ett djerft beslut, genomträngde Biallalenka-skogen och stod nu vid Preussarnes sida i böjd linie framför högra polska flygeln. Från dennas led störtade Johan Kasimirs qvartianer7 och husarer, det ståtligaste rytteri man kunde se, till anfall. Uplands, Smålands och östgötha ryttare mottogo dem; men stöten var för stark och Svenskarne afsköto sina pistoler för tidigt; leden begynte vackla och genombrötos; under höga rop inrusade polska husarerne. Men i andra linien mötte dem Finnarne under Fabian Berndes, jemte Wittenbergs och Sinclairs ryttare8. Här möttes hugg med hugg och stål med stål. Polackarne ryggade, kastade om och qvarlemnade flera hundrade af sina tappraste döda. Samtidigt kastade sig Carl Gustaf mot nya framrusande svärmar af Tatarer, slogs i hetaste hvimlet som simpel soldat, nedsköt med egen hand två Tatarer, nedhögg den tredje; vildarnes ursinne bragtes att rygga. Mörkret bröt in, och striden var oafgjord; ännu en natt tillbragtes under bar himmel utan föda, utan skydd i fiendens granskap bland döda och döende, med vissheten om en ny och blodig möda för morgondagen. Med sådana trupper besegrar man verlden.

Vid gryningen den 20 Juli stodo Svenskar och Preussare på nytt i full slagordning. Nu var det deras tur att angripa. Första anfallet skedde mot en skogsdunge framför förstaden Praga; efter en het strid var ställningen tagen. Polackarne hade lemnat sitt artilleri utan försvar; kurfursten tog det; fotfolket på högra polska flygeln tog till flykten, ilade öfver bron till Warschau och uppref den bakom sig. Venstra flygeln märkte detta och råkade i oro. Förgäfves red Johan Kasimir med böner och penningar kring bland sitt folk; förgäfves hade hans hjeltemodiga drottning Maria Lovisa med tårar uppmanat krigarne att stå för sitt land och sin ära. Carl Gustaf ryckte fram, hans kanoner sopade stranden, Polackarne skingrade sig i vildaste flykt, och slaget var utan räddning förloradt.

Polackarne förlorade i denna ryktbara strid öfver 4 000 döda och sårade, 50 kanoner, all sin tross9 samt hufvudstaden Warschau, som gaf sig utan motstånd dagen derpå. Svenska och preussiska förlusten beräknas till 7 à 800 man10. Men slagets följder motsvarade icke dess lysande framgång. Polackarne samlade sig ånyo manstarke, trotsige och förbittrade; Preussarne med sin kurfurste gjorde fordringar, dem Carl Gustaf ej kunde bevilja, och tågade missnöjde sin väg. Ensam med 8 à 10 000 Svenskar mot fiendens hela makt och glödande hat, kunde ej Carl Gustaf bibehålla sig i Warschau. Långsamt och försigtigt drog han sig tillbaka, hållande sig på defensiven, och så blef slaget snarare en vändpunkt till Polens befrielse, än till dess fall.

Men när den brännande Julisolen glödde öfver sandfälten kring Warschau, der många tusende döda menniskor och hästar voro kringströdda till rof åt förgängelsen, uppstod en förfärligt osund och vidrig luft, så att man knappt kunde uthärda i staden och dess grannskap. Dock var hela staden uppfylld med hoptals döende sjuka och sårade, och slutligen utbrast i detta ofantliga lazarett, som ett alster af denna giftiga atmosfer, de tyska krigens gissel, en förödande pest, som bortryckte utan förskoning hundrade och tusende, dem svärdet skonat; och från dessa förgiftade nejder gick mordengeln ut att hemsöka Östersjöns alla kuster, och rasade utan hejd åren 1656 och 1657 öfver hela den skandinaviska, finska och ryska norden11.

Under Carl Gustafs ryktbara återtåg från Jaroslaw var konungens och härens ställning mer än en gång förtviflad. Instängd i det hörn, der Sanfloden inflyter i Weichseln, syntes svenska hären förlorad och hade verkligen varit det, om icke konungens snille, mod och lycka funnit en utväg att öfvergå San, ja att angripa och taga Lithauernes läger på motsatta stranden. Men fienden ilade framför honom, i afsigt att utan räddning slå och fånga honom i ett dylikt hörn, der Wiepertsfloden inflyter i Weichseln. Konungen sammankallade sina öfverstar till krigsråd; enda medlet befanns att afleda fiendens uppmärksamhet från härens verkliga kosa. En trupp borde utsändas på vägen åt Lublin, för att inbilla fienden att man ville komma dervarande svenska besättning till hjelp. Denna trupp var på förhand tillspillogifven; dess bestämmelse var att draga hela fiendtliga styrkan öfver sig och genom sin undergång rädda hufvudstyrkan.

Denna afsigt doldes för soldaterne, men det högre befälet kunde icke blifva i okunnighet derom. Hvem skulle anföra denna trupp? De tappraste tvekade. Då erbjöd sig frivilligt öfversten grefve Gustaf Bertelsköld att anföra den åt döden vigda skaran af Liffländare och Finnar, vid pass 300 man. Anbudet mottogs; truppen aftågade och lockade, som man förutsett, hela lithauiska hären efter sig. Tre dagar värjde sig den lilla truppen mot en femtiofaldt starkare fiende. Slutligen försvann dess kraft, den sållade vägen med sina döde, den dignade, förblödde och föll under de oupphörliga anfallen dag och natt. På mindre än halfva vägen till Lublin var truppen totalt förstörd ... blott fyra eller fem man undkommo under otroliga äfventyr genom skogarna till Warschau, och bland desse få var grefve Bertelsköld en.

Kort efter slaget vid Warschau drog sig Carl Gustaf, öfvergifven af Preussarne, tillbaka till Westpreussen. Konungens lynne var dystert; lyckan, som nyss synts honom »fyrkantig», hade hastigt återtagit sin skapnad af ett rullande klot. Stad efter stad, sträcka efter sträcka gingo, oaktadt segern, förlorade. Mest grämde sig konungen öfver förlusten af Lithauen, der De la Gardie och Lewenhaupt allt mera hopplöst kämpade mot förräderiet inom och den vilda förbittringen utom leden. – Ha! utropade Carl Gustaf förtörnad, – gif mig Lithauen åter, och jag ger dess besegrare en hertigs krona.

– Ers majestät, svarade en röst ur skaran af öfverstarne, som samlat sig till krigsråd i konungens tält, – gif mig två regementen, och jag ansvarar med mitt hufvud, att Lithauen åter skall vara ert.

Konungen vände sig om förvånad öfver djerfheten af ett svar, som han icke väntat. – Och hvem, sade han, – ansvarar mig för12, att jag ej utan gagn uppoffrar både regementet och ert hufvud, grefve Bertelsköld?

– Min lycka, genmälde öfversten djerft.

Konungen smålog och vände sig till grefve Schlippenbach, som stod vid hans sida. – Det finns ännu en dödlig, som tror på lyckan, sade han.

– Det är ers majestät, som bragt verlden på denna tro, svarade Schlippenbach mera smickrande, än för tillfället välbetänkt.

Carl Gustaf rynkade pannan, och den långa, ytterst smala mustachen krökte sig vid det bittra löje af bedragna förhoppningar, som spelade kring hans ovanligt tjocka öfverläpp13. – Ni inväntar mina ordres i morgon bittida, sade han till Bertelsköld, som förgäfves sökte i konungens annars så uttrycksfulla blåa ögon läsa arten af det uppdrag, som väntade honom.

Carl Gustafs rastlösa ande hatade hvilan och arbetade ständigt på nya planer, den ena djerfvare än den andra. Det var, som hade en aning sagt honom, att hans bana på ärans och lifvets höjder skulle blifva kort, och att derföre hvarje minut var honom dyrbar. Han sof ganska litet. Ofta väckt under natten i fält – han hade gifvit stränga befallningar att aldrig skona hans hvila – och tidigt uppe om morgonen, lade han sig vanligen ganska sent – så framt icke vinet understundom tyngde hans hufvud. Så satt han äfven nu på sena qvällen länge, sedan hans chefer och soldater gått till hvila. Ensam med gunstlingen Schlippenbach, betraktade konungen med mörka och tankfulla blickar kartan öfver Polen, detta hans drömda rike, som låg framför honom på bordet – ett pappersblad, ett namn, väsenlöst och tomt som verkligheten sjelf i denna stund. – Fördömde Brandenburgare! utbrast han med blicken fästad på Ostpreussen, den landsträcka, som Fredrik Wilhelm begärt och Carl Gustaf vägrat och som till följd haft kurfurstens återtåg. – Gif tiggaren smör på hans bröd, och han skall ännu dertill begära ost. Dam!14 Han tror då, denne schakal, att han endast behöfver följa i lejonets spår, för att mätta sig med dess byte och kanhända en dag vara den första att sönderslita sin fallne herrskares lemmar!

Schlippenbach, den svekfulle Kurländaren15, följde konungens blickar och stadnade, liksom han, vid Ostpreussen. – Schakalen är af hundens slägte, sade han med det tvetydiga löje, som den tidens ränkfulla statskonst lagt på hans läppar. – Håll köttstycket för hundens nos, och han följer, hvarthän ers majestät behagar. Ludvig XI var en stor statsman. Han hyllade hela sin regering igenom en grundtanke: »man lofvar, men håller icke».16 Och Ludvig XI underkufvade hela Frankrike.

– Du har rätt, återtog konungen, hvars statskonst verkligen bar många spår af Schlippenbachs råd. – Svek mot svek, list mot list ... ah, mina herrar furstar, det är en Nemesis! J ansen mig för en hand knuten kring svärdfästet; jag vill visa er, att denna hand förstår icke endast att slå, utan ock att låta eder dansa som dockor för mina trådar!

Bedrägliga statsklokhet, som tillhörde tiden och som icke förmådde höja sig till den storsinta redlighet, hvilken försmår att begagna låga medel för höga mål! Att deruti icke stå öfver sin samtid, var hjelten Carl Gustafs mörkaste fläck – och deri låg hemligheten af hans fall.

– Men, utbrast konungen, sedan han än en gång tigande med blicken genomilat den på papperet lilla rymden af det vidsträckta Polen, – hvartill tjenar all klokhet, all snillets fyndighet, om ej lyckan följer den dödliges fjät17! Gå ... var den visaste bland menniskor, den störste bland hjeltar, men kämpa mot denna egensinniga, nyckfulla makt, som man kallar lycka – och du tänker förgäfves och blöder förgäfves och är dock intet. Säg mig, Schlippenbach, finnes det en dödlig, som kan befalla lyckan att vara evig?

– Ers majestät, sade gunstlingen, – jag tror ej på stjerntyderi – den starke mannen tror endast på sig sjelf – men det gifves likväl menniskor, hvilka så länge och ihärdigt äro lyckans gunstlingar, att man emot sin vilja kommer att tänka på stjernors inflytande. Ers majestät är en af dessa en gynnande stjernas skyddslingar. Ett ögonblick förmörkad, lyser hon åter med klarare glans.

– Denne Bertelsköld, fortfor konungen, utan att höra Kurländaren – han trotsar på18 sin lycka, och det tål jag icke numera. Hvad ger honom rätt att föra ett sådant språk?

– I sanning, genmälde Schlippenbach, – grefve Bertelsköld är en ovanlig man. Utan att ega ett lysande hufvud, ja utan andra egenskaper än ett trotsande19 mod, har han likväl alltsedan sin ungdom seglat i medgången. Han har kämpat i hundrade strider, han har undkommit otaliga lifsfaror, utan att såras en enda gång, alltsedan öfvergången af Lech20. Han har ständigt stigit i rang, titlar, rikedom och anseende; man känner icke med visshet hans börd, man vet blott, att han är en uppkomling, på hvilken eders majestäts höga företrädarinna slösade utmärkelser utan måtta. Hans besittningar äro nu bland de största i riket, och det skulle icke förvåna mig, om, efter allt detta, ers majestäts nådiga skämt om Lithauens hertigkrona ginge i fullbordan för grefve Bertelsköld.

– Du har rätt, genmälde konungen efter ett ögonblicks paus; – denne man har någon rätt att tro uppå lyckan. Jag behöfver sådane män. Och likväl – i denna stund föraktar jag dem.

– Desse män, ers majestät, äro små i jemförelse med snillet, som sjelf skapar sitt öde. Och snillet begagnar dem som blinda redskap för sina ändamål; en gång förslitna, kastas de bort. Men då tal är om Bertelsköld, tillåt mig nämna, att hans stolthet är lika stor som hans lycka. Ingen af ers majestäts adel tål honom vid sin sida; hans rätta plats är i eröfradt land, hvars fördomar man ej mer behöfver skona.

– Likväl bör jag ännu söka att vinna Lithauerne.

– Man lofvar, men håller icke. Man smeker dem först med en hand så mjuk som en qvinnas och tuktar dem sen med en gissel så hård som Bertelsköld. Vill eders majestät på allvar behålla Lithauen, läka dess sår och bereda dess välstånd ... nåväl, ditsänd då Würtz eller Dahlberg. Men vill ers majestät till en tid utan förskoning behålla landet som krigsunderpant, skicka då Bertelsköld med en generalsfullmakt på fickan, och han skall med förbundna ögon taga landet tillbaka. Denne man har en egen förmåga att, i det han sjelf oupphörligt stiger, bringa andra att falla. Lyckan, ers majestät, fordrar alltid revange21. Hon slösar sina håfvor på Bertelsköld blott med förbehåll att göra hela hans omgifning olycklig.

– Med eller utan förskoning, återtog konungen mörk, – Lithauen är så godt som förloradt och måste återvinnas. Lewenhaupt har jag återkallat för att skydda Karelen; De la Gardie, omgifven af rasande bondhopar, är nästan tillintetgjord. Hvad angår mig framtiden? Lithauerne ha redan tjugu gånger bedragit mig. De må skylla sig sjelfva; jag skickar dem Bertelsköld.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 »svenske konungen […] för rund» – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 11 1843, s. 132 f. Fortuna, lyckans och slumpens gudinna i romersk mytologi, avbildades ofta stående på ett klot för att symbolisera att lyckan är ostadig och vacklande.

2 Nemesis – vedergällningens gudinna i grekisk mytologi.

3 Tartarer – tatarer; formerna tartar och tatar användes i äldre tid utan den åtskillnad i betydelse som finns i nutida språkbruk (SAOB).

4 jag skall gifva Svenskarne […] med ett slag. – Den första repliken är ordagrant citerad ur Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 11 1843, s. 163 f., medan den andra är fritt återgiven.

5 Den 18 Juli på eftermiddagen ryckte härarna till strid – Framställningen av slaget vid Warszawa och dess följder efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 11 1843, s. 164–172.

6 drufhagel – kanonprojektiler bestående av runda kulor inpackade i tygpåsar.

7 qvartianer – stavningsvariant av kvartianer: polska soldater vid gränsen till Ryssland, eller truppförband av dem.

8 Finnarne […] jemte Wittenbergs och Sinclairs ryttare – Jfr Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 11 1843, s. 166, där Wittenbergs och Sinclairs ryttare nämns före finnarna under Berndes. Enligt nyare forskning deltog Berndes antagligen inte i slaget (G. Jacobson, »Fabian Berndes», Svenskt biografiskt lexikon).

9 tross – förnödenheter som truppförband medförde i fält.

10 7 à 800 man – Fryxell uppger »4 till 700 man» i Berättelser ur Svenska Historien 11 1843, s. 169.

11 skandinaviska, finska och ryska norden – Ryssland ingick länge i begreppet norden och distinktionen gjordes mellan å ena sidan skandinaviska (inklusive Finland och Island), å andra sidan ryska norden. Det avvikande här är Topelius »finska norden».

12 ansvarar mig för – garanterar mig.

13 hans ovanligt tjocka öfverläpp – Ett förvånande ordval, eftersom underläppen i allmänhet är ytterligt markerad på porträtten av kungen. (Formuleringen kvarstår i alla textvittnen.)

14 Dam! – fördömt.

15 Schlippenbach, den svekfulle Kurländaren – Christoph Carl von Schlippenbach (1624–1660), balttysk adelsman, militär och diplomat i tjänst hos Kristina, som strax före abdikationen gjorde honom till både friherre och greve, och hos Karl X Gustav som utnämnde honom till riksråd. Den i traditionen framträdande bilden av Schlippenbach som äventyrlig och opålitlig är svår att motbevisa, säger Björn Asker i artikeln om honom i Svenskt biografiskt lexikon.

16 Ludvig XI […] »man lofvar, men håller icke». – Citatet har inte kunnat beläggas, men mottot överensstämmer med karakteristiken av Ludvig XI i det första kapitlet av Walter Scotts historiska roman Quentin Durward (vol. I 1823, s. 6–9), som Topelius hade läst i februari 1835 (Dagboken 7/2 och 11/2 1835, ZTS XXI).

17 fjät – fotspår.

18 trotsar på – litar övermodigt på.

19 trotsande – utmanande.

20 öfvergången af Lech – under Gustav II Adolfs tyska fälttåg 1632, se första berättelsen »Konungens Ring», kap. 5 »Finnarne vid Lech» (s. 57–61).

21 revange – (revansch) upprättelse.

7. Grefve Gustaf Bertelsköld.

En dag i slutet af Augusti samma år 1656 tågade en trupp af vid pass 1 200 man, dels Finnar, dels Liffländare, hälften rytteri, hälften fotfolk, på eländiga af regnet uppblötta vägar inåt Lithauens ödemarker, i afsigt att undsätta dervarande fästningar och bibehålla landet under Svenskarnes välde. Denna ringa styrka var allt hvad Carl Gustaf för ögonblicket hade att uppställa mot ett hämdlystet och rasande folk, som, man ur huset1, till antal säkerligen inemot hundratusen stridbare män, hade rest sig att försvara sitt fädernesland mot utländskt förtryck. Olikheten af denna styrka, djerfheten af detta tåg syntes gränsa till vansinne och ogillades af alla krigserfarne höfdingar såsom ett onyttigt förspillande af tappre soldaters blod. Men sannolikt hade just det vågsamma i företaget anslagit konungens lynne, och möjligen räknade han uppå sina fienders oenighet, deras brist på krigsvana och deras dåliga beväpning – allt fördelar, hvilka, under andra förhållanden, väl kunnat jemna stridskrafternas olikhet, men hvilka här alltför starkt motvägdes af sjelfva landets beskaffenhet. Ty den svenska truppen hade att genomtåga omätliga skogar, stora sumpmarker, strida strömmar, ödelagda nejder, der förråden för dagen blott med största fara kunde anskaffas och der det dessutom var omöjligt att medföra mer än fyra eller sex lätta fältkanoner.

I spetsen för detta tåg red numera generalmajoren grefve Gustaf Bertelsköld, redan länge en gammal bekant sedan Gustaf Adolfs tider. Den fordne smärte ynglingen var nu en högväxt och något korpulent man om fem och fyrtio år, med ljust hår, blå ögon, ett ansigte brynt af Polens sol och lätt tecknadt med ärret af ett sabelhugg sedan striderna vid Lech. Mycket i hans personlighet påminde om den store Gustaf Adolfs drag, framför allt ögonens uttryck, hvälfningen af den höga pannan och den resliga gestaltens kämpaformer; likväl saknades hjeltens enkla värdighet, hans lugna, flärdfria storhet, som imponerade så starkt, just derföre att den icke bemödade sig derom. Den fordne ynglingens veka drag hade under sex och tjugu års strider och faror hårdnat till ett uttryck, som snarare liknade trots, än hjeltemod; den befallande blicken bjöd ovilkorlig lydnad, det skarpa draget öfver de mustaschprydda läpparna antydde en oryggelig beslutsamhet. Generalens hela gestalt syntes mera egnad att ingifva fruktan, än kärlek och förtroende.

Med allt detta var grefve Bertelsköld, der han red sin starkt byggda, stora, mörkbruna favorithäst, en ståtelig krigare, hvars glänsande harnesk och fjädrade stormhatt2 på långt håll igenkändes af soldaten, der faran och striden voro störst.

Några steg bakom honom red en smärt, svarthårig och svartögd yngling af föga mer än sjutton år, hvars tankfulla uppsyn lät ana en själ, som gerna försjönk i svärmande drömmar. Bernhard Bertelsköld – ty det var han – syntes under det enformiga tåget genom skogen föga gifva akt på sin omgifning. Vid hans sida red fadrens lifknekt, den af ärr öfversållade gamle ryttaren Pekka, hvilken läsaren torde erinra sig från Breitenfeld och Bayern3. Då och då öppnades ryttarens mun, att med en trotjenares vanliga frihet afbryta vägens enformighet; men när han icke fick svar, slöto sig den gamles läppar i trumpen tystnad, och så hördes på den sanka vägen endast hästfötternas jemna traf och en ryttares anrop då och då, för att hålla sin häst från moraset vid vägkanten.

Så fortgick tåget en stund i tystnad. Pekka kunde dock icke underlåta att mumla för sig sjelf, i det han betraktade sin unge herre med en blandning af förtrytelse och faderlig välvilja: – Galna pojke, han hvarken ser eller hör. Han är i stånd att rida rakt in i moraset, utan att märka det. Gud nåde så visst, det lynnet har han af mor sin; salig grefvinnan var en sådan som gick och drömde på ljusa dagen; hon såg i syne, kan jag tro. Anfäkta4 sådant folk, jag förstår mig icke uppå dem.

– Pekka, utropade grefve Bernhard, hvars tankar plötsligen hade ledt honom på ett annat ämne, – säg mig, hvad är det för historier, som gå om min fars kopparring?

– Hvad skulle det vara? genmälde Pekka undvikande.

– Det var borta i Finland en, som ville ha ringen, och jag har lofvat henne den, när jag en gång ärfver min far. Jag tänkte då icke vidare derpå, men när jag i går såg den på min fars finger, frågade jag, hvarföre han bar en så simpel ring. Då rynkades hans panna, han genomborrade mig med mörka ögonkast och frågade tillbaka: »Vet du om dess historia ingenting?» Nej, svarade jag. »När jag en gång dör», sade han, »skall du finna mitt testamente förvaradt i Åbo hofrätt; der får du veta hvad du behöfver.» Derpå förmanade han mig att aldrig lemna ringen ifrån mig, när jag en gång erhållit den. Säg, Pekka, hvad skall detta betyda?

– Hvad vet jag? genmälde ryttaren i sin förra ton. – Det måtte väl vara en kärlekspant från grefvens ungdomstid.

Grefve Bernhard ryckte otåligt i tygeln. – Jag frågar, är det rätt? utbrast han. – Aldrig ett ord af förtroende från min far! Aldrig en faders kärlek! Fruktan, lydnad och åter fruktan och lydnad och ständiga förödmjukelser – det är min lott! Hvarje soldat i armén vet mera om min fars hemligheter, än jag!

– Generalen är en lyckans man! inföll ryttaren, nästan utan att tänka derpå. Grefve Bertelskölds lycka hade blifvit ett ordspråk i hela armén.

– Han lycklig! återtog den unge ädlingen nästan bittert. – Ja väl, om man kallar det lycka, att ständigt stiga i makt, ära och rikedom. Men vet du väl, att min mor dog vid tjugusex års ålder, att två mina yngre bröder gingo före henne i grafven, att olyckan rundtomkring slår ned på dem vi ega och älska, att våra underhafvande dö af hunger och förbanna oss, ja att hela den svenska adeln hatar och afundas oss! Och vet du väl, att der aldrig varit mellan far och son annat än ömsesidigt misstroende och en känsla, som mera liknar hatet, än kärleken. Ah, jag är mycket olycklig, och min far är det icke mindre. Välsignelsen strör öfver oss all yttre glans ....

– Det är er farmors välsignelse! inföll ryttaren, i det han aftorkade en tår vid den milda Meris minne.

– Ja, men förbannelsen trampar våra hälar och kastar för våra fötter elände, hat och tårlösa grafvar!

– Det är er farmors fars förbannelse! genmälde Pekka, i det han sorgligt skakade sitt gråa hufvud.

Grefve Bernhard försjönk i sina tankar och svarade icke. Den nedgående solen kastade sina sista strålar på en tät skog af lind och bok, genom hvilken truppen hade att tåga. Flera korsande vägar, alla lika eländiga, passerades; men den, på hvilken truppen tågade, begynte att blifva alltmera smal, alltmera sumpig och eländig. Generalen lät göra halt, tillkallade vägvisaren och sporde med hotande ord, om vägen verkligen ledde till fästningen Birzen, marschens närmaste mål. Mannen, en jude, bejakade detta med dyr ed och krökte sig till jorden för den stränge höfdingens blick. Tåget fortsattes.

Emellertid gick solen ned bakom topparna af träden, ett annalkande åskväder betäckte himlen med svarta moln och påskyndade mörkrets inbrott. Efter all uträkning hade man före natten bort hinna fram till fästningen, och så väl chef som manskap motsågo derföre ej utan oro den tilltagande skymningen i en obebodd nejd, hvars faror ökades af vissheten att vara omgifven på alla sidor af lurande fiender. Generalen lät påskynda marschen och skickade ett avantgarde5 af trettio ryttare att i förväg underrätta sig, om icke skogen toge slut och slätten kunde uppnås, förrän natten fullständigt inbrutit.

Denna trupp dröjde länge borta. Vägvisaren bevakades noga och fägnades6 med den glada utsigten af ett rep, i ordning att hissa honom i närmaste träd vid minsta aning om förräderi.

Åskvädret bröt ut, och blixtarna ljungade öfver bokarnas kronor. Truppen nödgades marschera vid fackelsken och i slagordning, för att vara beredd på det värsta.

Då hördes mellan knallarna af åskan gevärsskott på föga afstånd, och mot truppen sprängde med lösa tyglar några man af förtruppen med den betänkliga underrättelsen, att skogen, långt ifrån att sluta, blef framåt än oländigare, och att vägen slutligen stängdes af en stark förhuggning7. Ingen fiende hade ännu synts till, men ryttarne hade aflossat några pistolskott, för att varna de eftertågande.

För andra gången lät generalen göra halt och framföra den skälfvande vägvisaren. – Usling, röt Bertelsköld, – du har bedragit oss. Välj mellan dessa två! Och dervid lät han i ena handen klinga en börs med dukater8, medan hans andra hand pekade på det färdiga repet.

Vägvisaren grät och bad om förskoning. Förgäfves. Grefven var obeveklig. Repet fästades vid grenen af en hög lind, och snaran träddes om syndarens hals, medan, likasom på hån, den fyllda börsen hölls klingande för hans öron. Ovädret tog till.

Truppens belägenhet var i sjelfva verket ytterst farlig. Vilseledd, förrådd i en okänd ödemark, omgifven af fienden, natten och åskvädret, hvarje ögonblick utsatt för anfall i flank och rygg, var den ur stånd att i mörker och moras bilda en regelbunden slagordning och hindrades ännu dertill af det strömmande regnet att begagna kanoner och handgevär. Men förtroendet till anförarens lycka var så starkt, att ännu ingen förlorat hoppet om räddning – och just denna tillförsigt var utan tvifvel truppens räddning; utan den hade allt varit förloradt.

Grefve Bertelsköld visade sig detta förtroende värd. Hans stämma förlorade intet ögonblick sitt befallande lugn; alla hans ordres buro den omisskänneliga stämpeln af klar besinning och fast beslutsamhet. Endast tvenne val syntes möjliga. Antingen skulle man retirera samma väg man kommit och, så godt sig göra lät, förskansa sig vid första fasta position, der man åtminstone hade ryggen fri; eller skulle man bivuakera9 på stället, göra en förhuggning rundtomkring och sålunda i bästa möjliga ordning vakande afbida10 morgonen. Båda förslagen syntes lika vådliga, båda nästan outförbara, och likväl syntes intet annat återstå.

Generalen hvälfde inom sin djerfva panna en tredje plan. När hvarken hotelser eller lockelser förmådde något på vägvisarens halsstarrighet, lät chefen borttaga rännsnaran från hans hals, tog honom afsides och samtalade med honom hvad ingen kunde höra. Några påstå att grefven på ena sidan fördubblat sina penningeanbud, på den andra hotat förrädaren med sträckbänk på glödande kol. Andra deremot tro med mera skäl, att juden erhållit löften om stora friheter för sina trosförvandter, ja, att Bertelsköld med ed förbundit sig att förskaffa dem fritt inträde i alla Sveriges besittningar, hvilket härtills varit dem förbjudet.

Följden af detta samtal var emellertid alldeles oväntad. Generalen lät nemligen upptända eldar, sammanföra kanoner, hästar och tross på de punkter af vägen, som erbjödo den fastaste marken, qvarlemnade till deras betäckning vid pass 300 man och höll till sitt folk ett kraftigt uppmuntrande tal, hvari han lofvade dem seger, byte och hvila, endast de noggrannt efterkommo hans befallningar. Men sjelf, jemte hela sin öfriga styrka, lätt ekiperad11, drog han sig några hundrade steg tillbaka, släckte facklorna, utdelade ny lösen och inbröt derefter, med vägvisaren i spetsen, på en smal biväg till höger i skogen. Soldaterne, vane vid blind lydnad, följde honom, tre och tre i led, under djupaste tystnad.

Tåget var ytterst mödosamt. Hvarje ögonblick snafvade soldaten öfver vindfällen eller nedsjönk till medjan12 i moraset; alla rop voro strängt förbjudna, ingen enda ljusstråle upplyste nattens mörker, blott stundom blänkte mellan träden en blixt, och regnet fortfor att falla i strömmar. Mången blef efter af trötthet, mången förvillade sig, men de öfriga fortforo med okufveligt mod att trampa sin svåra väg. Så kom man efter nära en timmes vandring ur skogen. Man hade kringgått fienden; oaktadt mörkret, kunde man urskilja en stor slätt, och på afstånd hördes ett sakta sorl af menniskoröster.

Grefve Bertelsköld mönstrade nu sin styrka, så godt det var möjligt i mörkret, lät manskapet ett ögonblick andas ut och stärka sina krafter med en bägare vin. Derpå upprepade han sina löften om seger och byte. – Der, mina gossar, – och han pekade åt venster, der sorlet hördes – der står vår fiende. Han lurar bakom sin förhuggning på oss, som en varg på sitt rof; han är så säker på sitt byte, att han icke ens vårdar sig om att komma och taga det. Vi skola lindra hans besvär och helsa honom på ett sätt, som han minst väntar sig. Tron icke, gossar, att dessa skurkar kommit tomhändta. Adeln häromkring har dragit i fält med bönderna; de hafva både mat och vin, som skola smaka oss förträffligt. Och här ha vi slätten framför oss uppfylld af rika adelsgods; när dagen gryr, äro de våra, jag ger dem till plundring. Segra vi, blir enhvar af eder en rik man, men låta vi skrämma oss, skall ingen af oss med lifvet undkomma.

Ett sakta sorl af bifall hördes i soldaternas led. Faran, hämden och roflystnaden, allt förenade sig att stegra deras mod. Nu bröt man åter upp med största försigtighet. En bäck låg i vägen; den genomvadades; ett till hälften afmejadt åkerfält; det trampades ned. Så klokt och varsamt anryckte truppen, att Lithauerne icke anade faran, innan det var för sent. Med all sin uppmärksamhet fästad på skogen och förhuggningen, väntade de hvarje ögonblick att se Svenskarne framrycka från detta håll och muntrade sig under tiden i ovädret med vin och mat, dem de medfört från adelsgodsen.

I stället för gevären, dem regnet gjort obrukbara, hade Bertelsköld väpnat sitt folk dels med ryttarepikar, dels med blanka huggvapen. Komne alldeles obemärkt tätt bakom fiendens rygg, inrusade Finnarne och Liffländarne med ett skallande hurrarop i Lithauernes läger. Förr hade desse väntat se himmelen nedstörta. I ögonblicket uppstod den förfärligaste villervalla. Tjugufaldt öfverlägsna till antal, men öfverraskade, rådville och till en del vapenlöse, skingrade sig de täta massorna genast vid första angreppet åt alla håll. Fruktansvärdt, utan hejd och förbarmande, rasade Finnarnes pikar och svärd; det var icke en strid, det var ett slagtande, vildt, mordiskt och skoningslöst; mer än tvåtusende stupade för deras hugg nästan utan försvar, de öfrige sökte fria fältet med ilande hast; hela lägret, slipprigt af blod, besålladt med döda och sårade, uppfylldt med vapen, lifsmedel och byte af alla slag, var inom mindre än en timme fullständigt i angriparnes händer.

Segren var vunnen, men faran ännu icke förbi. Man hade ännu två eller tre timmar till gryningen. Bertelsköld, fruktande att i sin tur blifva öfverraskad, sedan fienden kommit till sans, uppställde en del af sitt folk i slagordning framför lägret, medan de öfrige, ej utan stor möda, genombröto förhuggningen, för att bana fritt genomtåg åt de qvarlemnade. Soldaten, ytterst utmattad af marschen, regnet, striden och mördandet, visade denna gång lust att genast begynna med plundringen. Anförarens kraftiga stämma hejdade oordningen; man såg honom öfverallt, outtröttlig och obeveklig; belöning och straff utdelades lika raskt; Bertelsköld var i denna stund en icke ovärdig lärjunge af den store Gustaf Adolf. Hans jernvilja lyckades att återknyta disciplinens lossnade band; fienden hade hvarken lust eller tillfälle att taga revange, och när ändtligen den efterlängtade dagen grydde, såg man hela den svenska styrkan, med en ringa förlust af tjugu eller trettio förvillade samt lika många döde och sårade, välbehållen, dock dignande af trötthet, samlad uti det eröfrade lägret.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 man ur huset – man ur huse, mangrant (eg. en man från varje hus).

2 fjädrade stormhatt – fjäderprydda öppna hjälm.

3 läsaren torde erinra sig från Breitenfeld och Bayern – Se första berättelsen, kap. 1 »Slaget vid Breitenfeld», s. 22, och kap. 6 »Nya äfventyr», s. 61.

4 Anfäkta – anamma.

5 avantgarde – (fra.) förtrupp.

6 fägnades – fröjdades.

7 förhuggning – nedhuggna träd som hinder för fientlig anryckning.

8 dukater – mynt med hög guldhalt.

9 bivuakera – slå läger.

10 afbida – invänta.

11 ekiperad – utrustad.

12 medjan – midjan.

8. Mened förlamar lyckan.

Det blodiga nederlag, som Bertelsköld anställde bland Lithauernes landstorm1, var endast ett af krigets vexlande skiften, rikare på hämd och förödelse, än på verklig framgång för de svenska vapnen. Hvad man lätt kunde förutse inträffade. Fienden, som vid dagens inbrott ej mera kunde misstaga sig om den svenska truppens ringa styrka, slöt sig ånyo tillsamman med fördubbladt raseri, likt vågen i kölvattnet af den djerfva slup, som ett ögonblick förmått klyfva dess bädd. Bertelsköld behöfde all sin klokhet, all den mästerliga taktik, han lärt i Gustaf Adolfs och sedermera i Banérs och Torstensons skola, för att, kringsvärmad af fiender, komma öfver slätten, hvila sin utmattade trupp, upplifva dess mod genom bytet af två eller tre plundrade adelsgods samt slutligen, förenad med återstoden af De la Gardies qvarlemnade trupper, framtränga ända inemot Wilna. Allt detta lyckades emellertid genom välberäknade rörelser, genom soldatens disciplin och ihärdighet, måhända ock genom fiendens oenighet och plundringsbegär. Ty hårdt förtryckt af sina adeliga herrar, begagnade den lithauiske bonden icke ogerna hvarje tillfälle att förödmjuka och plundra desse. Öfverallt der landstormen gick fram i Svenskarnes spår, darrade slott och gods för sina egne ej mindre än för fienden. Landet blef grufligen förödt af både vän och ovän; gräsliga illbragder föröfvades, men äfven många drag af uppoffrande försakelse, af lifegnes rörande trohet mot milde herrar, omtalas från denna härjningens tid.

Bertelskölds djerfhet och framgång förvånade Lithauerne på det högsta. Råe och vidskeplige som de voro, sökte de dertill en öfvernaturlig grund. Trettioåra krigets halfglömda rykten om Finnarnes trolldom återupplifvades; så stor var Lithauernes fruktan, att en enda soldat af Finnarne blott genom sin lyftade hand, blott genom några mystiskt uttalade ord dref hela svärmar på flykten. Bertelsköld förstod mästerligt att begagna sig derutaf. Fångar i hans läger tillätos, likasom händelsevis, att blifva vittnen till sällsamma besvärjelser, tillställda enkom för deras skull. Än var det en soldat, som förklädd till en af Lithauens längesedan afdöde storfurstar, uppsteg genom en lucka i golfvet och bugande räckte generalen den storfurstliga kronan. Än var det en tam örn, som i hemlighet utsläpptes och var dresserad att sätta sig på Bertelskölds hjelm i fångarnes åsyn. Än åter fästades generalens mörka blick på en viss punkt uppå fältet, han vinkade hemlighetsfullt, man gräfde och fann ett stort förråd af vapen och lifsmedel. Allt detta sågo fångarna, och derefter lät man dem rymma. Ändamålet var nära att vinnas. De rymde Lithauerne utspridde vidunderliga sägner. Hvilken mensklig makt förmådde väl något mot denne mäktige höfding och trollkarl, som efter behag herrskade öfver andar, menniskor och djur och som, kommen i nöd, endast behöfde peka på marken, för att finna lifsmedel och vapen i öfverflöd?

Oaktadt Bertelsköld dragit till sig alla disponibla svenska trupper i hela landet, steg hans armé icke fullt till 3 000 man. Med denna ringa styrka kunde i längden intet väsendtligt uträttas. Bertelsköld var derföre betänkt uppå att vinna sitt syfte genom list, och sannolikt hade han för detta ändamål ordres, förestafvade af Schlippenbachs statskonst.

Först vände han sig till godsherrarne, lofvande å svenska regeringens vägnar att än vidare utvidga adelns stora privilegier och företräden. När detta misslyckades, vände han sig genom utskickade till bönderne, lofvande dem frihet från lifegenskapen, frihet från alla utskylder, ja, att gifva dem alla deras herrars slott till sköfling. Äfven detta försök strandade mot folkhatet. Då tillgrep Bertelsköld en ny list, djerf liksom allt hvad han företog. Han låtsade vara högeligen förbittrad på svenska regeringen, som sökte att undertrycka det tappra och ärofulla lithauiska folket samt brukade honom till redskap dertill. Han ville derföre med Lithauens ständer öfverlägga om bästa sättet att med dem förlikas och lät dervid icke otydligt påskina, att han väl vore benägen att förråda sin konungs och sina landsmäns sak, allenast han för sin del erhölle motsvarande fördelar i penningar eller länderier2.

Lithauerne höllo just då på hösten ett slags landtdag i Wilna, der de med eder och höga rop förbundo sig att utrota Svenskarne till sista man. Bertelskölds förslag funno derföre i början föga gehör och ansågos snarare som tecken till vanmakt och fruktan. Men efterhand yppades olika tankar. Ryktet om den främmande höfdingens förbund med djefvulen hade spridt sig och utbredde öfverallt en vidskeplig förfäran. Att blifva en så farlig man på godt manér qvitt, borde anses för en önskvärd sak, och dertill kom hos månge af adeln ännu ett hemligt skäl. De fruktade nemligen, att deras bönder, när landet var rensadt från fienden, skulle fordra belöning för sitt utgjutna blod och sätta i fara hela adelns makt. Deremot, om man inginge förlikning med Bertelsköld, kunde denne vara med sina trupper behjelplig att hålla den upproriska bondhopen i tygel, tills allt hunne återkomma på den gamla foten.

Bertelsköld stod i ett välförskansadt läger vid floden Wilia, mellan Wilna och Kowno, tre eller fyra mil från det förstnämnda, och passade på tillfälle att bemäktiga sig den rika staden. Efter mycken inbördes split och tvist bland Lithauerne, beramades3 ändtligen en sammankomst mellan den svenske generalen och sex de förnämste magnater4 och prelater5, för att uppgöra förlikningsvilkoren.

Det var en solklar och varm dag, ehuru man redan såg slutet af September. Öfver ett smalt ställe af floden uppfördes en provisionel6 bro, på hvars midt man hade uppslagit ett tält för sammankomsten. Båda partierna, Bertelsköld på sin sida och Lithauerne på sin, hade med liflig ed på sakramentet7 förbundit sig att den dagen upphöra med alla fiendtligheter och obrottsligt lemna, den ena den andra, fri ankomst och återfärd. Till yttermera säkerhet posterade hvardera parten vid hvardera ändan af bron en vakt af tolf man, alldeles lika beväpnade. Midtemot svenska lägret på andra sidan om floden hade Lithauerne uppslagit sina tält, der de med dansar8 och krigiska sånger firade sin väntade snara befrielse från det svenska plågoriset.

En tilldragelse, hvilken man bort förutse, var nära att störa sammankomsten redan i dess början. Bland Finnarne och Liffländarne spridde sig dofva rykten, att deras höfding ämnade förråda fäderneslandets sak och sälja dem sjelfva åt fienden. Missnöjet, i början hviskande och skyggt, blef småningom högljudt och hotade att utbrista i öppet myteri. Generalen såg faran och hastade att förekomma den. Han lät inkalla några af de mest ansedde officerarne i sitt tält och förtrodde dem sina planer. Derefter blandade sig samme officerare i soldaternes led och erbjödo sig att med sina hufvuden ansvara för högste befälhafvarens redlighet. Soldaterne, uppbragte och misstrogne, hörde dem ej, drogo sina vapen och hotade i vredesmod att nedhugga alla förrädare. Myteriet tog till. Penningar utdelades, men utan verkan. Man skrek, att generalen ville först köpa och sedan sälja de sina. Hela planen var hardt nära att tillintetgöras redan i sin början. Bertelsköld var utom sig af harm. Då uppsprang på en af skansarne en yngling af ädel gestalt och skönt utseende. Soldaterne igenkände Bernhard Bertelsköld, ynglingen med de svarta, blixtrande ögonen, väl liden9 af alla för sin tapperhet, älskvärdhet och frikostighet. – Kamrater! ropade han med ännu vek, men välljudande stämma; – finns här ingen bland eder, som fordom slagits med min far vid Breitenfeld, Lech och Lützen?

– Jo, jo, sorlade flera bland hopen, ty i sjelfva verket funnos der veteraner, hvilka, liksom deras general, hade kämpat med i hundrade strider alltsedan 1630.

– Hvar finns då den ibland er – fortfor ynglingen med vredens och hänförelsens rodnad på sina fina kinder – hvar finns då den ibland er, som vågar tillvita grefve Gustaf Bertelsköld, min far, att en enda gång hafva svikit äran och fosterlandet? J borden blygas, kamrater, att för rykten och sqvaller misstro eder chef, som tjenat Sveriges krona med heder i sex och tjugu år, som delat alla edra faror, som slagits vid er sida och hungrat och törstat och lidit som den ringaste bland er. J vågen kalla en sådan man förrädare!

Ynglingens ord förfelade ej att göra intryck. Soldaterne begynte blygas för denne skägglöse pilt, som erinrade dem om krigarens pligter och ära. – Tiderna äro onda, sorlade några af dem; – man vet ej mera hvem man bör tro.

– Min far är en man af heder och tro, utbrast grefve Bernhard ånyo förbittrad. – Han har lofvat er, likasom han lofvat fienden, att föra denna underhandling med strängaste redlighet å båda sidor. J hafven hört, att han svurit derpå, och den, som ännu vågar tvifla på hans ära och ord, honom kallar jag en lögnare och manar honom att slåss med mig på hvad vapen som helst, han må vara officer eller soldat ... i fält är hvarje tapper soldat en adelsman. J tigen; finns ingen bland er, som antager min utmaning?

Soldaterne tego. Öfvertygelsens språk hade verkat på dem och brutit myteriet. De skingrade sig efterhand och försmådde icke mer den undfägnad, chefen låtit utdela bland dem. Grefve Bernhard steg ned ifrån skansen och gick till sin far i tältet. – Jag har gifvit min ära i pant för er, sade han entonigt, i det han betraktade fadren med en förunderligt sorglig och genomträngande blick.

– Gå din väg, sköt din tjenst och bekymra dig icke obedd om mig, genmälde generalen med ett mörkt ögonkast ... – Svärmare! tillade han straxt derpå med mildare röst, – du är dock alltid din moders son!

– Hvad ämnar ni göra, min far?

– Mina ordres, svarade grefve Gustaf Bertelsköld.

Den öfverenskomna timmen för underhandlingen inbröt. Det var klockan 12 middagstiden. Lithauerne voro de förste på platsen och framtågade till bron med stor ståt. Deras hästar glänste i guldstickade schabrak, deras polska mössor och hermelinfodrade rockar glimmade af ädelstenar. Jemte fyra skäggiga magnater med krokiga sablar såg man tvenne biskopar i långa kåpor af sammet, utsydda10 med silfver och perlor, och hvardera af dem bar sin krokiga staf11, inlagd med juveler och perlemor. Desse voro de förnämste, åt hvilka de öfriga vördnadsfullt lemnade företrädet.

När det lysande tåget kommit till bron, afstego de sex underhandlarne, lemnande hästarne åt sin rikt utstyrda betjening. Derpå drog sig sviten tillbaka, de sex ingingo i tältet, åtföljda af en tolk, och Lithauernes lifvakt af tolf man fattade posto vid ändan af bron, såsom öfverenskommet var.

Bertelsköld syntes med flit låta vänta på sig, för att icke visa sig angelägen. Dock vågade han icke dröja länge, för att ej i förtid reta sina hetlefrade fiender. Klockan en qvart på ett inträffade också han, åtföljd af sin son och fyra officerare, alla, liksom han, i mer än vanligt prunkande12 krigardrägt, på det att ej fienden skulle få för låga tankar om Svenskarnes fattigdom; och det är sannolikt, att det guld och de dyrbara stenar, som denna gång prydde de tarflige krigarnes drägt, helt nyss blifvit tagna vid plundringen af lithauiska adelsgods. Man var nu å hvardera sidan sju, ty äfven Bertelsköld medförde en tolk.

Man helsade afmätt och ceremonielt; derefter bortlade båda partierna sidovapnen13 vid tältets dörr, till ett tecken af stillestånd och fred för ögonblicket. Underhandlingen begynte.

Lithauerne framställde först sina fordringar, tilltagne i stark prutmån14. Svenskarne skulle nedlägga vapnen, återgifva sitt byte och sina fångar, utrymma landet, återlemna fästningarna samt svära att icke vidare tjena mot hans polska majestät i detta krig, hvaremot dem lofvades fritt aftåg och eskort till gränsen. Dessa voro hufvudpunkterna, och de framställdes af Lithauerne snarare som en beviljad nåd, än som en å båda sidor jemnlik konvention.

Bertelsköld hörde med tålamod det långa talet till slut. Derefter framställde han, i stället för svar, sina fordringar, hvilka ej heller voro knappt tilltagna. Lithauerne skulle upplösa sin landstorm, öfverlemna till Svenskarne, utom andra städer och fästningar, Wilna till krigsunderpant, betala tretusen dukater i månaden till svenska härens underhåll och svära att under åtta månaders tid, d. v. s. till nästa vår, icke företaga något fiendtligt mot Svenskarne. Deremot förband sig Bertelsköld å sin sida att hålla sträng krigstukt, icke indrifva brandskatt15, skydda personer och egendom samt hos hans svenska majestät utverka billiga16 fredsvilkor.

Lithauernes förvåning och raseri vid dessa fordringar kunna lättare tänkas, än beskrifvas. Med möda förmådde de dämpa sin vrede, tills tolken talat till slut. Några de häftigaste grepo till sina vapen och gjorde min af att genast afbryta sammankomsten; dock hejdades de af prelaterne, som troligen gissade, att Bertelsköld framställt dessa fordringar blott för syn skull och för att trygga sitt rykte i sina följeslagares ögon.

Men det låg icke i generalens plan att lugna Lithauernes uppbrusande harm. Tvärtom, sedan prelaterne med möda förmått sina landsmän att qvarstadna, gjöt den stolte höfdingen olja på elden, i det han framställde en ny fordran, mera förödmjukande än någon af de öfriga, nemligen att Lithauerne borde lemna tolf af sina förnämste och anseddaste män såsom gisslan för fördragets punktliga uppfyllande.

Nu bröt stormen lös. Knappt hade magnaterne från tolkens mun förnummit de hånande vilkoren, innan de, blossande af vrede, ånyo grepo till sina vapen, ja slutligen, än mera uppretade af Bertelskölds trotsiga lugn, drogo sablarne ur slidan, för att på stället nedhugga de förmätne främlingarne.

Detta var just hvad Bertelsköld väntat. Knappt flög den första sabeln ur slidan, innan generalen framdrog ur sitt bälte en liten pipa och hvisslade derpå en enda gång skarpt och gällt. En sekund derefter hördes en stark knall, åtföljd af ett brakande. Brohvalfvet under tältet svigtade och syntes nära att sjunka; ett regn af spillror och stenskärfvor nedhaglade öfver tältet, genomträngde på sina ställen duken och träffade de dervarande, likväl utan att synnerligen skada någon.

I sin första bestörtning läto Lithauerne de dragna vapnen falla. Den vidskepliga tron på Bertelskölds öfvernaturliga makt förlamade deras mod. Blott en af dem ilade ut, men stadnade som förstenad vid ingången till tältet. En hvalfbåge af bron närmast Lithauernes strand var sprängd af en skickligt anbragt mina; knappt sex alnar17 från tältet gapade den af höstregnen uppsvällda flodens öppna svalg, och sålunda var åt denna sida hvarje utväg till flykt afskuren. Större delen af Lithauernes lifvakt vid broändan hade sprungit i luften tillika med hvalfvet.

Bertelsköld var icke sen att begagna sig af sina fienders förvirring. – Gripen desse förrädare, som brutit stilleståndet och dragit sina vapen vid underhandlingen! ropade han. Befallningen verkställdes nästan utan motstånd. Innan kort voro alla Lithauerne gripne, bundne och med ilande hast öfverförda till svenska lägret.

Men när Bertelsköld lemnade tältet, ställde sig hans son grefve Bernhard i hans väg. Ynglingens kinder voro högröda af harm. – General, sade han, – jag begär på ögonblicket mitt afsked, och vägrar ni mig det, så sönderbryter jag min värja och kastar den för edra fötter och säger: döda mig, general, men tvinga mig icke att längre tjena en menedare, om han också vore min far!

Bertelsköld studsade. Synbarligen kämpades i hans inre en strid, ty han svarade tvekande och nästan mildt: – Jag förstår dig, Bernhard, men du förstår icke mig. Gå, lugna dig och ställ icke till något uppträde; tiden är dyrbar; jag skall sedan förklara dig allt.

Men Bernhard hörde honom knappt; han utdrog sin värja, kastade den häftigt för generalens fötter och utropade med en röst, som qväfdes af tårar: – Jag har gifvit min heder i pant för er, min far. Döda mig, ty ni har skymfat ert namn och mitt; hädanefter skall jag rodna för hvarje soldat, och hvarje soldat skall säga till mig: gå, du är en Bertelsköld, och en Bertelsköld har brutit sitt svurna ord!

Generalens kind blef vid dessa ord blekare, hans blick mörkare än vanligt. – Arrestera pojken der, utropade han, – och för honom der hans dårskap ej sprider oro i lägret.

Befallningen åtlyddes; ynglingen teg med tårfulla ögon och lät utan motstånd bortföra sig.

– Har jag nu tid med vekhjertade pojkars griller! mumlade generalen, likasom för att öfvertyga sig sjelf om nödvändigheten af sitt handlingssätt. – Alla man på sin post! tillade han med hög röst. – Fram med artilleriet! Fyr!

På fiendtliga stranden var ett skri och en villervalla utan gräns. I hast blottades ett hittills maskeradt batteri på svenska stranden, och tolf till femton kanoner begynte tvärsöfver den icke särdeles breda floden bortsopa Lithauernes förvirrade hopar. Dansar och lustiga lekar på den sidan togo en ända med förskräckelse. Stranden betäcktes af döda, svenska hären begagnade tillfället, trängde dels på färdiga båtar, dels på plankor öfver den halfsprängda bron sin fiende på lifvet och tog omätligt byte, jemte flera hundrade fångar. Bertelsköld hade för andra gången tillfogat fienden ett kännbart nederlag. Utgången skall visa, om han icke tillfogat sig sjelf ett än kännbarare.

Bertelskölds plan var att, under fiendens första häpnad18, genom ett handstreck19 intaga Wilna. I denna afsigt ryckte han utan dröjsmål med hela sin styrka öfver floden Wilia och förföljde fienden. Men för första gången i sitt lif hade han missräknat sig på sin lycka. Det syntes, som hade hon från denna stund af en hastig nyck vändt honom helt och hållet ryggen.

När artilleriet skulle föras öfver den i hast återställda bron, hände sig att timmer och plankor brusto under dess tyngd. Fyra kanoner med hästar och folk begrofvos i floden; en hel dyrbar dag förgick, innan de öfriga kommo öfver. Emellertid hade finska rytteriet, i den tron att det följdes af fotfolk och artilleri, vågat sig fram ända under Wilnas portar, och, öfvermodige under generalens frånvaro, hade månge af ryttarne spridt sig att plundra i kringliggande nejd. Lithauerne, utom sig af förbittring, hemtade mod, samlade sig åter i skaror af flera tusende, nedgjorde hvarje marodör, som vågat sig ut på egen hand, och lade sig i bakhåll för de öfriga. Detta lyckades alltför väl. Rytteriet, vid pass trehundrade man, ansattes hårdt från alla sidor, nödgades retirera, föll i snaran, öfverrumplades i ett skogspass och blef nästan tillintetgjordt. Nära hundrade tappre män föllo för Lithauernes pikar och sablar, resten togs till fånga och blef till större delen nedsablad; blott tjugu till trettio ryttare lyckades på omvägar undkomma till hufvudstyrkan.

Bertelsköld svor att hämnas. Ändtligen hade han kommit öfver floden och framryckte i ilmarsch emot Wilna. Förgäfves. Han hade förlorat rätta stunden; fienden stängde tiofaldt öfverlägsen hans väg. Tre gånger angrep Bertelsköld, tre gånger slogs han tillbaka, hvarje gång med ökad förlust, och för hvarje gång växte fiendens mod, medan svenska truppernas tillit till anförarens lycka föll. Ingen taktik, ingen list, ingen djerfhet båtade20 mer den oförvägne höfdingen; hvarje ny plan medförde ett nytt nederlag. På mindre än sex dagar hade svenska styrkan hopsmultit till hälften, och på sjunde dagen efter sprängningen af bron såg sig Bertelsköld kringränd på alla sidor af den hämdlystne fienden.

Ställningen var förtviflad. Till närmaste af Svenskar besatta fästning var femton mil; hvad båtade det att slå sig igenom med den vissa utsigten att få timmar derefter åter befinna sig i samma eller värre belägenhet?

Generalen mönstrade sina tappra, men glesnade led. Intet knot, ingen klagan förnams från de utmattade soldaternes läppar, men hvarje blick var mörk, hvarje hjerta hopplöst. Bertelsköld sökte intala dem mod. – Skola vi frukta dessa eländiga bondhopar, dem vi så mången gång strött likt agnar kring fältet? utropade han med en uppsyn af låtsad förtröstan på fordna framgångar.

– Nej, general, svarade en grånad veteran från Gustaf Adolfs tider; – vi frukta icke fienden, men vi frukta Gud. Vi enfaldige21 soldater förstå oss icke på mensklig klokskap. Vi ha alltid hört sägas, att mened förlamar lyckan.

Bertelsköld log besynnerligt. – Ja, du har rätt, sade han fintligt. – Fienden svor att hålla stilleståndet, och likväl drogo desse skurkar sina sablar mot oss. Deraf kunna vi förstå, att Gud har gifvit dem i vår hand, så mycket de än yfvas öfver vår förmenta ofärd.

I detta ögonblick ankom rapport, att fienden genombrutit en af de yttre förskansningarne och att den lilla härens högra flygel var i nöd. Bertelsköld kastade sig på sin häst och ilade dit. Knappt hade han afslagit anfallet, innan samma rapport ingick från venstra flygeln. Generalen ilade dit. Åter kommo nya rapporter. Hufvudstyrkan var angripen både i bröstet och ryggen. Faran var öfverhängande. Fienden handlade påtagligen efter en kombinerad plan och i den tydliga afsigt, att samtidigt från alla håll angripa och tillintetgöra den svenska styrkan.

Ungefär midt i lägret befann sig en liten kulle, på hvilken Bertelsköld natten förut låtit uppresa sju galgar, hvilka tydligen kunde ses äfven af fienden. Han hade sparat detta sista förtviflade medel för nödens stund, och nu stod den för dörren. Allt våldsammare framträngde fienden, allt mera glesnade försvararnes led.

De sex fångne Lithauerne med deras tolk framleddes på kullen i deras festliga drägt, som de burit vid underhandlingen och som på långt håll kunde igenkännas. En trumpetare utsändes till fienden med hotelse, att derest icke Lithauerne inställde anfallet och lofvade att underhandla om billiga villkor, skulle deras sex förnäme landsmän om några ögonblick hängas i deras åsyn.

Antingen nu trumpetaren icke förmådde göra sig förstådd, eller att fiendens raseri föraktade all dagtingan22 – angreppet fortfor och blef allt fruktansvärdare. Redan voro tre af Bertelskölds sex skansar intagne ... tolken hissades i galgen; fienden stormade blott med ökadt raseri. Största delen af Finnarne, hvilka, som vanligt, fått på sin lott de farligaste punkterna, hade fallit; en del af Liffländningarne bortkastade vapnen och begynte att plundra sitt eget läger.

Nu lät Bertelsköld framföra de förnämste af fångarne; snaran lades om deras hals, men delinqventerne23, som väl kunde märka sina landsmäns framgång, bådo trotsande Svenskarne skynda, på det att de sjelfva måtte rätt snart kunna intaga sin plats i galgen. Dock ... blodsdomen gick icke i verkställighet. Några af de liffländske och tyske officerarne, fruktande att utan nåd få springa öfver klingan, derest fångarne hängdes, sammanrotade sig med soldaterne i öppet myteri, stormade kullen, befriade fångarne och bådo dem hos deras landsmän utverka pardon24. Hela Bertelskölds läger var i upplösning; en del af truppen gaf sig fången på nåd och onåd, andre nedhöggos, andre åter sökte sin räddning i skogarna, men upphunnos till största delen och vattnade fält och kullar med sitt tappra, förgäfves spillda blod.

Generalen sjelf var en af de ganska få, som undkommo förödelsen. Den hemska och sällsamma lycka, som öfverallt spridde nöd och ofärd kring hans person, medan den bevarade honom sjelf, hade än en gång, nästan genom ett underverk, låtit honom undgå den fullkomliga förstöring, som drabbade hans folk. Utan ett enda sår hade han undkommit döden, men hvad hade han vunnit derpå? Hans här var tillintetgjord, hans son var fången; drömbilden af Lithauens storfurstliga krona hade flugit bort som en dimma för hans syn; hvad skulle han svara sin konung, när denne frågade honom: General, hvad har ni gjort af mina tappre?

Dock – Bertelsköld irrade genom skogarna, som spillran af en fallen storhet, ensam med sin icke afundsvärda lycka, och uppnådde slutligen, efter hundrade äfventyr, Polen och de svenska besättningarne.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 landstorm – (spontant) uppbåd utanför de reguljära trupperna av alla krigsdugliga män till landets försvar.

2 länderier – jordegendomar.

3 beramades – bestämdes.

4 magnater – medlemmar av högadeln eller riksrådet i Polen.

5 prelater – kyrkliga dignitärer.

6 provisionel – stavningsvariant av provisionell: provisorisk.

7 på sakramentet – vid nattvarden; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 dansar – formvariant av danser; ordformen användes dialektalt i Nykarlebytrakten.

9 väl liden – omtyckt.

10 utsydda – broderade.

11 krokiga staf – jfr krumstav, biskopskräkla.

12 prunkande – praktfull, ståtlig.

13 sidovapnen – de blanka vapnen som bars vid sidan.

14 i stark prutmån – i överkant, med vid marginal; SAOB har detta belägg av Topelius.

15 brandskatt – lösen som ett samhälle i krig tvingades betala fienden för att undgå plundring.

16 billiga – rimliga.

17 sex alnar – drygt 3,5 m.

18 häpnad – överraskning, bestörtning.

19 ett handstreck – överrumpling.

20 båtade – gagnade.

21 enfaldige – enkla.

22 all dagtingan – allt parlamenterande, att genom förhandlingar försöka beveka.

23 delinqventerne – fångarna; SAOB har detta belägg av Topelius.

24 pardon – förskoning.

9. Den andra kärleken.

Och nu åter nog af de vilda strider, de blodiga, dystra bedrifter, som flamma på krigets taflor likt skenet af fjerran vådeldar på horizonten af det förflutnas natt. Hvarför skola de förgångna dagar vara så uppfyllda af dessa tårfulla minnen, som tjusa betraktaren med sin glans, på samma gång som de förskräcka honom med sin skoningslösa grymhet! De komma nog1 åter i denna berättelse än, men ett ögonblick andas vi ut i blommor och vårdoft; deraf blir hjertat friskt.2

Vid en arm af floden Wieprtz – ett af de ochristliga polska namnen, dem ingen mensklig tunga kan uttala – synas ännu i dag lemningarna af slottet Radzyn, hvars namn i en sednare tid öfvergått till staden. Nejden, nu en slätt, der ögat med välbehag hvilar på bördiga åkerfält, var vid tiden för vår berättelse bevuxen med stora skogar af ek och bok, mellan hvilka den flitiga menniskohanden här och der upprödjat en åker för dagens närmaste behof. Det gamla aristokratiska slottet, omgifvet af murar och vallar, sköljda af flodens vatten, reste trotsande sina torn mot himlen, såsom ville det bjuda blixtarna spetsen – en bild af den polska adelns dåvarande makt och förmätenhet. Ty Polen var ett land af tusende småkungar och millioner slafvar, och tryckta åt båda sidor af denna öfvermäktiga aristokrati, funnos ofvanom den ingen regering och under den intet folk.

Det var tidigt på våren i Mars år 1657. För ögonblicket såg det utmattade Polen ingen fiende på sin jord, men slottet var likväl bevakadt liksom i krigstider. Utposter voro ställda på vallar, vägar och stigar. Så ofta en vandrare närmade sig, blef han uppropad och tillbakavisad. Ingen främling fick inträda, portarna voro spärrade och vindbryggorna uppdragna. Hvad var orsaken till dessa utomordentliga försigtighetsmått?

Det var en fiende, som stängde hyddor och slott, som förödde byar och städer, en fiende mera fruktad än svenska vapnen, mera härjande och fasansfull än de – det var pesten.

Men innanför vallarna låg en trädgård, väl liten, såsom utrymmet medgaf, men täckt grönskande i den tidiga vårens sol, en trädgård af vällukt och rosendoft, der kärleken funnit en fristad och tysta förtroenden en säker tillflyktsort. I denna trädgård – i en berså af murgrön och acacier sutto tvenne unga i aftonens svalka tyst samspråkande. Den ena var furstinnan Lodoiska3, 20 år gammal; den andre var grefve Bernhard Bertelsköld, 18 år gammal.

Furstinnan var skön som en flamma på svart botten, en gnista förlorad i famnen af en mörk natt. Ynglingen var skön, också han, men som ett sväfvande skimmer öfver en mörkblå himmel af stjernor .... Mannens och qvinnans väsenden voro förvexlade hos dessa två; hon var den eldigt trånande, den häftigt lidelsefulla; han var den svärmiskt milde, den drömmande och försakande. När han såg upp till henne, var det en stjernas blick om qvällen, när floret4 sakta sjunker öfver lundarnas löf; när hon såg ned till honom, var det den outhärdliga blicken af en brännande sol i tropikernas siesta.

Ty han satt vid hennes fötter och knäppte i veka ackorder en cittras strängar; hon satt på gräsbänken under ekens löf och afplockade med högra handen blad efter blad från en nedhängande qvist, medan venstra handen, nästan utan att veta det, hvilade, lätt som en tanke, på ynglingens lockar.

– Sjung ännu för mig din moders sång! sade furstinnan, i det hon virade kring sitt venstra ringfinger en af dessa glänsande svarta lockar, dem hon höll i sin hand.

Och Bernhard sjöng:

Fast hårdt jag pliktar,

För dig jag bigtar,

O helga jungfru, hvad hjertat diktar.

Jag älskar äran;

Min själs begäran

Är blott att dö utan blek förfäran.

Och dervid såg han upp ända långt in i Lodoiskas ögon, men blott ett ögonkast, ty straxt sänkte sig hans blickar till jorden, likasom hade han sökt den helga jungfrun och funnit en dämon af skönaste stoft. Furstinnan märkte det nog och smålog med den verldserfarna, koketta5 qvinnans småleende öfver en älsklings blyghet. – Akta dig, Bernhard, sade hon. – Du sjunger om den heliga jungfrun så varmt, som endast en katholik kan sjunga. Om dina landsmän såge det, skulle de bränna dig på flammande bål.

Bernhard teg. – Och om jag nu vore en katholik, Lodoiska? afbröt han tvärt, och cittran föll ur hans hand.

– Svärmare! läspade furstinnan6. – Ofta har du sagt mig, att din mor var intill sin död den katholska läran tillgifven med brinnande nit. Men du – du har af hennes lära behållit endast en jungfrus bild.

– Lodoiska, afbröt Bernhard ännu en gång, – låtom oss hellre tala om dig. Huru mycken tack är jag icke dig skyldig! Det var du, som med din far besökte Wilnas fängelser och utbad dig den arma sårade fången att vårda, i den stund han motsåg den vissa döden ... Det var du, som tog honom i ert slott, som läkte hans sår, som gaf honom ditt rika hjerta och som trotsade för hans skull din faders stränghet .... Hvarför gjorde du det, Lodoiska? Hvarför lät du mig icke dö?

– Hvarföre, du skälm? Derföre att jag såg dig vid fängelsets trappa, när jag ilade förbi i min faders vagn – derföre att jag älskade dig från första stunden jag såg dig, och derföre att jag alltsedan dess ej kunde lefva utan dig. Och du frågar, hvarföre jag ej lät dig dö!

– Men, Lodoiska, din hand är ej mera fri. Den tillhör en furste af ätten Radzivil; om han såge mig vid din sida, skulle han döda dig.

– Bernhard – jag älskar dig!

– Om din far visste det, skulle hans vrede ej känna en gräns. Han skulle insperra dig inom ett klosters murar, han skulle låta dig långsamt borttvina ett lif, som är hårdare än döden.

– Bernhard – jag älskar dig!

– Jag är ditt lands fiende, hela ditt folk hatar mitt folk, och den man, som är Lithauens fasa, bär namnet Bertelsköld. Att älska en Bertelsköld, det är att förbannas af millioner Polacker.

– Bernhard – hör du då ej, jag älskar dig! Hvad frågar jag efter mitt tvungna löfte! Hvad frågar jag efter min hårde far! Hvad frågar jag efter millioners förbannelse! Förstår du ej än, att jag älskar dig! Det finns en man, hvars rättigheter äro större än hans kärlek. Jag vet en annan, hvars kärlek kunde vara större än hans rättigheter – om den blott hade mod dertill.

– Fordra mitt lif – det tillhör dig!

– Ditt lif – ja hela ditt lif, men icke din död, Bernhard! För din skull uppoffrar jag allt – maka7, slägt och fädernesland. Allt ger jag dig – allt, ty jag älskar dig! Bed, och jag uppfyller din bön! Befall, och jag lyder dig! Det finnes i himmelen och på jorden intet, som jag vore i stånd att vägra dig – intet, utom dig sjelf! För allt hvad jag försakar begär jag blott en enda lön, men en stor, en dyrbar lön; – jag begär hela ditt lif!

– Jag har sagt, att det tillhör dig.

– Ord af ett ögonblick – vet du också hvad du sagt? Du är aderton år. I morgon kanhända, om ett år, om tio år, skall du ha glömt, att Lodoiska finns till. Skönare och yngre qvinnor än jag skola fängsla ditt hjerta – o du är dock så stolt och skön, hvarföre skulle icke hundrade qvinnor täfla om dig med alla kärlekens snaror! Men jag säger dig, Bernhard, jag delar med ingen, jag fordrar dig uteslutande, helt och ensamt för mig. Om du glömt mig en dag, skall jag, död eller lefvande, komma till dig och säga till dig: Bernhard, jag älskar dig; mins att du är för evigt min! Ingen natt är nog svart, ingen ort nog aflägsen, för att dölja dig då. Du flyr öfver hafven, och jag skall följa dig; du skyler dig i den ogenomträngligaste förklädnad, du väpnar dig med den iskallaste köld, du stöter mig tillbaka med det bittraste hat – förgäfves, jag följer dig ändå, jag slår mina armar kring dig, jag trycker min kyss på denna herrliga panna med dess svarta lockar – så! så! – och om du än stöter en dolk i mitt hjerta, så vet, du undkommer mig ej – jag kommer till dig med min blodiga barm, med mitt oförändrade brinnande hjerta, och trycker ännu mina bleknade läppar mot dina – så! – och säger till dig som nu, evigt, oundvikeligt, visst: Bernhard, jag älskar dig!

Åter vågade Bernhard se upp med en hastig blick in i dessa djupt svarta ögon, som, likt tvenne brännande solar, betraktade och genomborrade honom. Men blott ett ögonblick kunde han uthärda deras glöd; hans hufvud nedsjönk ånyo i Lodoiskas knä, och han svarade med rysande kärlek:

– Hvad begär du af mig?

– En ed att för alltid bli min.

– Akta dig, Lodoiska! Det hvilar ett dubbelt öde öfver min slägt. Det hvilar öfver den en välsignelse, som bringar oss sjelfva ständig medgång, med det enda förbehåll, att vi ej svära mened, ty deraf förlamas lyckan. Men öfver oss hvilar tillika en sällsam, en dyster förbannelse, som gör att, under det vi sjelfva gå ständigt framåt i makt och ära, nedslår olyckan rundtomkring oss som en gam på sitt rof, förstör dem, som tillhöra oss och dödar dem, som älska oss. Nej, Lodoiska, du tjusande flicka, så grym är jag ej, att jag skulle binda ditt öde vid mitt. Jag vill ensam gå bort med min kärlek, ty min kärlek är döden – jag vill älska dig så högt, att jag gläds åt din sällhet i en annans famn .... Vet du väl, Lodoiska, att den högsta, den renaste kärlek är den, som intet annat begär, än den älskades lycka!

Furstinnan reste sig hastigt och föraktligt8 upp. – O J söner af norden, sade hon stolt, – hur litet J dock förstån hvad det är att älska för hela lifvet! För det att er barm är af snö och ert hjerta af is, så tron J att alla hjertan skola nöjas med er bleka, er ljumma kärlek, som dock intet annat är, än en halmlåga, brunnen i dag, förbrunnen i morgon, och utan makt att värma en enda känsla till glöd. Gå, grefve Bertelsköld, med er höga och rena kärlek, som ni sjelf kallar den och som intet begär, der den har allt att befalla – gå, sök i er nord ett hjerta fruset och kallt som ert; inbilla er att ni älskar, stackars tok, der ni dock endast predikar en hjertlös moral, och trösta er dermed, att icke ha anat, icke känt och icke förtjent den kärlek, som ensam är värd att kallas den högsta. Grefve, ni är för liten för mig – ni är feg!

Bernhard sprang upp med glödande kinder. – Furstinna! utropade han och såg henne rakt och djerft rätt in i de svarta ögonen, med en blick, som icke var mindre stolt än hennes – väg edra ord, när ni talar till en finsk soldat! Det ges uttryck, som skymfa äfven i den skönaste mun. Vid himlen, ni trotsar för mycket derpå9 att ni är qvinna – och en qvinna, som jag älskar.

– Jag upprepar det, grefve Bernhard, ni är feg. Ni vägrar att svära den ed, jag begär, och jag skall säga er, hvarför ni vägrar det. Ni anar, att ni skall svära en mened, och ni fruktar, att den skall bereda er lyckas fall. Vid alla helgon, det är en dubbel skymf – det är trolöshet och feghet på en gång – och jag är en qvinna, ni har rätt, ni skulle annars ej ostraffadt förolämpa mig. Gå, min herre, gå! gå! gå! utbrast den lidelsefulla flickan, hvars vrede var utan gräns, liksom hennes kärlek – gå – jag har aldrig älskat er, jag hatar, jag afskyr er!

Och i öfvermåttet af sin harm nedsjönk furstinnan Lodoiska på grässoffan och begynte, lutad mot en ekstam, gråta så häftigt, så hejdlöst, som ett vildt bortskämdt barn, när man vägrar att i ögonblicket uppfylla dess nycker. Var det afsigt? var det natur? Det är svårt att afgöra; men hvar finns det manliga bröst, som icke någon gång i sitt lif blifvit besegradt af en skön qvinnas tårar? Bernhard var så ung, så oerfaren; han förstod icke kärlekens list, han kände blott dess döfvande oemotståndliga makt; han förstod blott, att här vid hans fötter badade en flicka i tårar för hans skull, för sin gränslösa uppoffrande kärlek till honom, som nyss stött henne tillbaka – och det var nog, han såg icke mer, han störtade på knä för den gråtande flickan, han höljde hennes hand med sina kyssar, han bedyrade med tusende eder, att han i hela den vida verlden älskade henne och henne ensam – och Lodoiska sköt honom icke bort, men hon njöt af sin seger, hon lät honom länge bedja, och när hon slutligen bortvände sitt sköna hufvud från trädstammen och åter såg upp på honom med dessa mörka blickar af eld, som förbränna hjertan till aska, då behöfdes knappt en blink af de långa dunkla ögonhåren, knappt en ljudlös bön från läpparnas återvändande löjen, innan Bernhard utropade:

– Ja, jag svär vid mitt lifs lycka, jag svär det vid allt, som för mig är heligt och dyrt, att älska dig allena intill död och graf – och bryter jag min ed, så må du lefvande eller död återkomma, för att affordra mig den!

– Jag mottar din ed och ämnar behålla den! svarade Lodoiska med flammande blickar. – Tag i byte mitt hjerta för lif och evighet!

Solen hade sjunkit bakom ekarnas toppar, månskenet glimmade klart i den tysta flodens spegel, och ännu ljöd Bernhards cittra vid Lodoiskas fötter i trädgårdens skuggor. De lycklige, de märkte icke att, medan kärleken andades vårens dofter, tågade faran in genom slottet Radzyns portar.

Andlös instörtade Lodoiskas trognaste tjenarinna i trädgården. – Fursten! utropade hon – och nästan i samma ögonblick stod den unge furst Radzivil med dragen värja i ingången till bersån. Lodoiska kastade sig i hans väg; han stötte henne vildt tillbaka, utan att bevärdiga henne med ett ord. – Ändtligen träffar jag dig här, du, din falske faders falske son! utropade fursten, utom sig af vrede.

Bernhard hade knappt tid att draga sitt svärd, ty Radzivil, annars en ridderlig ädling, hyllade här den spanska regeln: vid sådana tillfällen slåss man icke, – man dödar.

Klingorna korsades straxt i det ovissa månskenet. Slump eller lycka afgjorde striden; fursten såg ingenting, hörde ingenting annat än sin svartsjuka och sin hämd. Olycklige, tappre yngling! Vid andra eller tredje utfallet vek hans motståndare snabbt åt sidan, Radzivil rände sin värja in i ekens stam, och i samma ögonblick genomborrade Bernhards säkrare svärdsudd hans bröst.

Radzivil föll i sitt blod, och Bernhard skyndade till Lodoiska. – Fly, fly fort! utropade hon. – Här är nyckeln till bakporten. Fort – min far skall annars döda oss båda.

– Öfvergifva dig åt hans hämd – aldrig! svarade Bernhard ännu förvirrad af stridens hetta, ty vid aderton år dödar man icke med kallt blod en menniska.

– Vill du då förderfva oss båda? hviskade furstinnan. – Fly! när min far kommer, vill jag säga, att du velat aftvinga mig nyckeln till din frihet och att fursten fallit, i det han försvarade mig. Farväl – vi återse hvarandra! Mins din ed!

Och Bernhard ilade med stormande hjerta och Lodoiskas sista brännande kyss på sina läppar bort till frihet och nya faror.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 nog – förvisso.

2 Och nu åter nog af de vilda strider, […] blommor och vårdoft; deraf blir hjertat friskt. – Jfr ett liknande bildspråk i Hertiginnan af Finland (ZTS V, s. 77).

3 furstinnan Lodoiska – Namnet Lodoiska använder Topelius en passant i följetongen »Herminas bekännelser» 1844 (Noveller, ZTS IV, s. 60). Lodoïska är namnet på den polska hjältinnan i Cherubinis opera från 1791 med samma namn; handlingen utspelar sig på 1600-talet och librettot är inspirerat av Louvet de Couvrais roman Vie et amours du chevalier de Faublas (ca 1790).

4 floret – här: skymningens slöja.

5 koketta – behagsjuka, erotiska; SAOB har detta belägg av Topelius.

6 läspade furstinnan – sade furstinnan tillgjort.

7 maka – make; på 1800-talet användes ordformerna maka och make fortfarande omväxlande utan särskillnad i betydelse.

8 föraktligt – föraktfullt.

9 ni trotsar för mycket derpå – ni förlitar er för mycket på.

10. Lilla Bält.

Åter förgingo veckor och månader, och så stå vi nu vid början af det händelserika året 1658. Svenska konungens »fyrkantiga» lycka1 hade rullat fram som ett ilande klot, än genom segrar, än genom nederlag, än genom lysande utsigter, än genom svikna förhoppningar, men ständigt öfver härjade fält, ödelagda städer och byar, genom rykande spillror af folkens välstånd, genom svärdets och pestens skördar, genom blod, aska och tårar. Af alla de stolta drömmarna om nya kronor och länder vid Weichselns strand, hvad stod nu åter för ärelystnadens snikna hand? Minnet af bragder och våldsgerningar, några glänsande, men blodiga blad i historiens bok, en till döden utmattad fiende vid sidan af det egna hemlandets omåttliga ansträngningar, trötthet och vanmakt. Bittra lexa för eröfraren, eviga lärdom för svärdets tyranni, som endast kan nedhugga en fiendes makt, men aldrig uppresa en varaktig egen!

Och af alla de tusende Svenskar och Finnar, som tågat ut till det besegrade Polen, huru många stodo väl åter nu för framtida bedrifter, för fäderneslandets tjenst och egen lefnads lycka? Knappt tiotusende, af kriget förvildade, trotsige män, som under ständiga strider, faror, försåt, plundringar och omenskliga härjningar lärt sig förakta fredens stillare lycka och alla andra grundvalar för det menskliga samhället, än den jernhårda krigiska disciplinen. Desse män, de få af dem, som sedan återvände till fäderneslandet, med hvilka känslor ha de betraktat kyrkors och grafvars frid, som de vanhelgat i fiendeland, bondens fredliga hydda, som de fordom bränt, makars och döttrars kärlek, som de fordom oskärat, åkrarnas gungande ax och de fredliga slöjder, hvilka de fordom plundrat i vild roflystnad? Några de bäste bland dem ha då farit med handen öfver sin panna och tyckt sig vakna ur en elak dröm, men de fleste ha behållit sina krigarevanor, sitt våld och sin rofgirighet hela lifvet igenom, och deras hemland har fått vidkännas följderna. Ty det krig, som försvarar ett fädernesland, är ett ädelt krig, som förädlar nationernas kraft och håg, men det krig, som drar ut att eröfra främmande länder, det är icke sällan en tiger, som, lysten efter blod, slutar med att uppsluka sina egna ungar.

Det bragdrika, men på sistone olyckliga kriget med Polen hade ådragit Carl Gustaf och Sverige tre nya fiender: Ryssland, Österrike och Danmark. Bland dessa blefvo de förstnämnda uppehållna med mindre truppstyrka, medan konungen, djerf som alltid, sökte sin egen räddning i Danmarks undergång. Fördenskull öfvergaf han fursten af Siebenbürgen, Ragoczi, i hvars förbund han ännu på våren 1657 genomströfvat och härjat Polen, drog sig med den ringa återstoden af sin här till Preussen och derefter, sedan Danskarna lättsinnigt förklarat krig, frampå sommaren till Pommern. Blott 6 till 8 000 man förde konungen och Otto Stenbock här till den väntande Wrangel, – härdade, i hundrade faror pröfvade krigare, orubblige i mod, stålfaste i disciplin, en af dessa härar, som krossa tiofaldt motstånd och äro i stånd att trotsa sjelfva lyckan. Från Pommern bröt konungen, 13 000 man stark, genom Mecklenburg in i Holstein, andades ut invid Hamburgs murar och tågade sedan Torstensons fordna vägar uppåt Jutland2.

Konungens lycka var utomordentlig. Den 23 Juli inbröt han i Holstein. Mot slutet af Augusti hade han intagit hela detta land, Schlesvig jemte södra Jutland och sammanträngt den återstående danska hären i fästningen Fredriksudde, samma Fridericia, som i nyaste tider blifvit så ryktbart genom Danskarnes lysande seger öfver Schlesvig-holsteinarne3. Denna gång, 1657, var Fridericia mindre lyckligt; den starka och välförsedda fästningen med 5 000 mans besättning föll den 24 October på morgonen genom ett förväget4 nattligt anfall af Wrangel med 3 000 djerfve män af dem, som besegrat Polen.

Danskarne intogos af förfäran. Carl Gustaf begynte drömma om hela Danmarks eröfring. Från Fridericia gentöfver till Middelfart på Fyen är knappt en mils väg öfver smalaste stället af Lilla Bält.

Vintern mellan 1643 och 1644 hade Torstenson fattat den dristiga planen att tåga öfver de frusna Bälten mot Seeland5, men ödet hade sparat denna ära åt hans lärjunge, och planen gick då om intet, emedan vintern var mild och Bältens vågor fortforo att strömma. Carl Gustafs djerfva ande uppfattade mästarens plan och beslöt att utföra den. Danmark skulle falla, och Sverige, hotadt från alla sidor af förbittrade fiender, skulle gå med seger och landvinning ur sin väntade undergång.

Innan dessa stora händelser inträffade, nödgas vi ett ögonblick stadna i närheten af Kolding, tre mil sydvest om Fridericia, der vi återfinna två af denna berättelses hufvudpersoner.

Det var en afton, den 26 Januari 1658. Nästan hela svenska hären var sammandragen i och omkring den lilla byn Heilse norr om staden Kolding, ryktbar, äfven den, 190 år efteråt6. Konungen mönstrade trupperna på de hårdt frusna och snöbetäckta åkerfälten. Hans lynne var den dagen icke det bästa, ty ett starkt töväder hade ånyo upprifvit en del af de isar, hvilkas bräckliga bryggor skulle föra hans härar och hans lycka mot Köpenhamn. Han var den dagen sträng i mönstringen, och der föllo skarpa ord, dem både höge och låge i hären fingo hålla till godo.

Konungen, åtföljd af Wrangel, Dahlberg m. fl. af sina tappraste officerare, höll plötsligt sin häst vid ett af de nyss från Pommern hitkallade regementena. Dess mundering7 var sliten, dess yttre föga paradmässigt, men hållningen fast som en mur. Hvarje karl, med sitt ärriga, vilda, väderbitna ansigte, såg trygg och orubblig konungen rätt i ansigtet; icke en min förändrades, icke en rörelse tvekade; det var en af dessa stålfasta, pröfvade kärntrupper, som aldrig darrade, icke ens för en vredgad konungablick. Carl Gustafs stränga uppsyn ljusnade; han vände sig till Wrangel med dessa ord: – betrakta de der karlarna och säg mig icke mer, att der ligger ett haf mellan mig och Köpenhamn.

Wrangel, som hela tiden afstyrkt tåget öfver Bälten, genmälde buttert: – För att med dessa karlar köra Juten i Östersjön, behöfver ers majestät ej sjelf hoppa i putten8.

Konungen, utan att lyssna derpå, framvinkade ur sviten en högväxt officer. – Det är ert folk, grefve Bertelsköld?

– Ja, ers majestät, svarade grefven och saluterade stolt.

– Vi träffades sist i Preussen, fortfor konungen med mörknande blick. – General, hvad har ni gjort med mina tappre i Lithauen?

– Min pligt, svarade Bertelsköld kort.

– Det var likväl ni, som trodde er kunna befalla lyckan.

– Ers majestät har bevisat, att lyckan står de djerfve bi. Jag har fördristat mig att följa ers majestäts höga föredöme. Jag har förlorat Lithauen, likasom ers majestät förlorat Polen, men jag har i ers majestäts fotspår rensat Pommern, Bremen och Verden och haft lyckan att segra i hundrade skärmytslingar på samma gång ers majestät segrat i bataljer.

– Grefve, ni talar djerft. Hvarmed vill ni bevisa er sats om lyckan?

– Dermed att jag rider främst öfver Bältens isar.

Konungen smålog och vände sig till Wrangel. – Den der är af det virke, hvarmed man klappar Juten; jag behöfver sådant folk ...

– Dumdristiga galningar! mumlade Wrangel.

– Godt, grefve Bertelsköld, fortfor konungen, – jag vill tro er, om ni i morgon rider öfver Bältet och innan aftonen hemtar mig en fånge från Fyen.

– Det skall ske, ers majestät! svarade Bertelsköld afmätt och kort, utan att störas af Wrangels spefulla löje, ty det var ingen obekant, att östra strömfåran af lilla Bält blifvit upprifven af tövädret och sundet vid Middelfart till följd deraf ofarbart. Men konungens håg låg med så häftig längtan vänd åt detta håll, att allt som smickrade hans förhoppningar af honom med begärlighet omfattades. Kanske var der ock en viss likhet i lynnet, som kom honom att med hemligt nöje lyssna på Bertelskölds djerfhet; visst är åtminstone, att han sjelf, likt denna lyckans bortskämde gunstling, gerna satte allt på ett kort, till vinst eller undergång.

Mönstringen var slutad, konungen red vidare och trupperna upplöste sig i sina qvarter, för att värma de stelnade lederna. Stugorna kunde icke rymma alla på en gång; stockeldar voro upptända på fälten, och fältflaskan gjorde sin rund bland dem, som icke för tillfället funno tak öfver hufvudet. Allt flera truppmassor tillströmmade. Slutligen tog man kyrkan i besittning. Kriget och de bistra tiderna respekterade ingenting. Man såg soldaten med sin flaska lägrad utmed tempelgångarna och altarkransen, och vilda, lättsinniga visor ljödo inom de murar, som nyss återskallat af de heliga psalmernas ljud.

Carl Gustaf hade sitt högqvarter i prestgården, från hvars fönster man hade fri utsigt öfver kusten och isarna. Tid efter annan afbröt konungen sina öfverläggningar med befälet, gick otåligt till fönstret och betraktade den mörknande nejden, der man ännu vid dager kunde på afstånd urskilja den öppna, blåa strömfåran nära kusten af Fyen. Thermometern var ännu icke uppfunnen. Men den molnbetäckta himlen och snöns utseende sade honom tillfyllest, att tövädret ännu fortfor och gäckade hans förhoppningar.

Med ens afbröt konungen ett samtal med Dahlberg och lät tillkalla Bertelsköld. – Grefve, sade han tvärt, – säg mig öppet och utan fruktan: står ni i förbund med djefvulen? Var icke rädd, jag ger er absolution.

– Jag förstår ej ers majestät.

– Jag önskade af er lära konsten att rida öfver öppna hafvet till Middelfart.

– Ingenting är lättare. Ers majestät behagade9 kasta en blick genom fönstret.

Konungen såg ut. Den nyss molntäckta himlen hade i hast klarnat, och allt förebådade en skarp köld, hvilken ock inträffade ännu samma qväll. Carl Gustaf klappade Bertelsköld lätt på axeln. – Grefve, sade han, – den nyheten är värd en socken i Finland – om ni utför hvad ni åtagit er.

– Det skall ske, ers majestät, svarade Bertelsköld.

När solen följande morgon rann upp öfver de löflösa bokarna på Fyen, glimmade hela fåran af Lilla Bält i glansen af nattgammal is. Svenskarne strömmade till stranden, för att öfvertyga sig om vinternattens skicklighet att bygga broar och lyckans gunst att bygga dem enkom i rättan tid. Konungen var vid godt lynne. Nordens alla tre kronor syntes honom glimma vid horizonten.

Kölden fortfor att vara utomordentligt stark. Redan på morgonen bar den fotgångare. Fram emot qvällen vågade Bertelsköld sitt djerfva försök. Han aflade sin tunga rustning och pådrog ett lätt kyller10. I stället för den stora, bruna häst, han vanligen red, utvalde han en liten och mager, men senfast springare af öländsk race. Två ridknektar på skridskor följde honom, hvardera skjutande framför sig en kälke. Derpå begyntes färden i åsyn af nästan hela svenska hären.

I början, der isen var säkrare, red Bertelsköld mycket långsamt, för att icke uttrötta sin klena öländning. Men ju närmare han nalkades den farligaste delen af sundet, der strömfåran framgick, desto mera ökade han farten, så att knektarne på sina lätta skridskor hade stor möda att följa honom. Allt närmare syntes den snöbetäckta stranden af Fyen; det brakade och bågnade under hästens fötter, gång efter gång slog en hof igenom den blanka och tunna isen, så att vattnet stänkte högt ... men den oförvägne krigaren flög fram i ilande fart ... än ett ögonblick ... Bertelsköld stod oskadd på Fyen, och i samma stund störtade hans häst, för att icke mera stå upp.

Solen nedgick frostig och gul bakom Schlesvigs kust, och den tidiga vinteraftonen begynte redan att skymma. Tiden var dyrbar.

Bertelsköld hade landstigit i närheten af en by, söder om Middelfart. En hop Danskar, män, qvinnor och barn, hade samlat sig på stranden, nyfikne att veta hvad den ridande våghalsen hade att förkunna. Sannolikt ansågo de honom för en kurir, afsänd af svenska konungen. Ingen anade afsigten med detta ovanliga besök.

Bertelsköld såg sig om; hans knektar med kälkarne voro ännu ett godt stycke borta. Han närmade sig folket, frågande hit och dit efter vägen till Odense, i det han lät förstå, att han vore afsänd för att sluta fred. Denna nyhet uppfyllde alla med glädje. Man skockade sig harmlöst och fredligt kring den främmande tätt invid stranden, och så ankom, enligt ordres på förhand, den ene af knektarne, qvarlemnade sin kälke och ett par medförda lösa skridskor samt begaf sig straxt på återvägen.

Bertelsköld frågade, om man icke kunde isvägen komma till Middelfart och spände derunder skridskorna på. Bönderne erbjödo sig i glädjen att lega honom en annan häst i stället för den störtade. Allt syntes vänskapligt och godt ... då fattade Bertelsköld oförmodadt en femårig pojke ur hopen om lifvet, kastade honom på kälken, sköt denna ut framför sig på isen och ilade med vindens hastighet på de lätta skridskorna bort med sitt rof. Allt detta var gjordt i ett ögonblick.

Bönderne, häpne och handfallne, trodde knappt sina ögon, innan de redan hörde gossen skrika långt borta på isen. En qvinna störtade fram ... det var den röfvade gossens mor ... hon slet sitt hår, hon var den första att springa efter på isen, halkade, föll, reste sig åter, föll åter, stod åter upp och sprang efter förföljaren, tills hon nedföll afsvimmad. Några unga karlar följde hennes spår. Förgäfves, röfvaren var redan nästan ur sigte i den tilltagande skymningen och omöjlig att hinna. Med harm och förbannelser öfver Svenskarnes trolöshet återvände förföljarne jemte den olyckliga modren.

Emellertid uppnådde Bertelsköld, med gossen på kälken, lyckligt den motsatta kusten. Ett börjande månsken hade gynnat hans äfventyrliga färd. På svenska sidan gaf man honom redan förlorad. Mörkare blef qvällen, och mörkare blef konungen. Han ångrade detta vågspel; han behöfde så väl hvarje tapper arm, och hvad som var det vigtigaste – hela hans här skulle i Bertelskölds öde ana sitt eget, vare sig lycka eller olycka, om man försökte det tillämnade tåget.

Men Bertelsköld kom. – Jag har ridit öfver Bält, ers majestät, ehuru jag åkt på skridsko tillbaka. Här är mitt lefvande vittne från Fyen! Och den fångade pojken framleddes, röd om näsan af kölden och mumsande på ett hvetebröd, som man gifvit honom, för att tysta hans gråt.

Konungen spände från halsen en guldkedja, hvari hängde drottning Christinas porträtt i en med juveler besatt medaljong. – General, sade han, – tag detta till minne af er färd. Hädanefter skall ni bära Fyens vapen i er grefliga sköld. Och hädanefter11 – tillade konungen med stolt tillförsigt – skola vi besöka min broder Fredrik i Köpenhamn.

– Och hädanefter, hviskade Dahlberg till Klas Tott, – skall Bertelsköld erhålla ännu en socken att spoliera12 i Finland.

– Ja, svarade Tott i samma ton, – i fall der ännu finnes en socken i Finland att bortgifva; jag tviflar derpå.

Om qvällen förplägades trupperna extra, och anförarne icke mindre. Det är bekant, att Carl X Gustaf var en lika väldig dryckes- som slagskämpe. Dessa vilda krigarevanor hade han dels från trettioårakriget, der vin flöt i strömmar ej mindre än blod, dels också från den tysta längtans och ärelystnadens tid, då han i frivillig landsflykt på Öland i hemlighet suckade efter Sveriges krona. Mången gång – och sednast under mordbrännaretåget med Ragoczi i Polen – hade konungen burits oklädd i säng, och likväl sågs han följande morgon, tidigt som alltid i rastlöst arbete. Också nu flöt det ädla rhenska vinet, plundradt ur källrarne af Holsteins och Schlesvigs rika riddaregods, och konungens exempel följdes af de fleste härförarne. Rundtomkring i officersqvarteren dracks Danmarks undergång i botten, och stundom nämndes dervid äfven Bertelskölds namn såsom den förste, hvilken bevisat möjligheten att rida öfver Bälten.

Icke långt från prestgården hade tio eller tolf högre officerare af dem, som icke hörde till konungens förtrognaste omgifning, slagit sig ned kring ett välförsedt bord i en rymlig bondstuga. Bragder och vin lifvade hjertan och tungor. Det var dock en stor, en händelserik tid. Den gamla, ofta slagna, men lika ofta fruktade fienden Danmark, som städse lurat på Sveriges fall, skulle ändtligen krossas, förödmjukas; Skåne, Halland, Blekinge, Norge skulle ryckas derifrån och införlifvas med Sverige; ja törhända sloge redan Danskarnes sista stund som sjelfständigt folk; Jutland och öfriga öar skulle räknas som svenska provinser, Köpenhamn som en ödmjuk lydstad; Carl Gustafs krigare skulle förlänas med den danska adelns gods och återvända med furstliga rikedomar. Hvilken ära! Hvilken vinning! Och – hvilken anledning att tömma och åter tömma den bräddfulla bägaren!

Hetsade af vinet, gåfvo sig alla känslor luft. Den gamla svenska adeln hatade nykomlingarne i dess krets, dem Christinas slösande gunst hade framdragit till titlar och rikedomar. En af dessa var Bertelsköld; han hade ofta fått erfara det; han fick det äfven nu. Sten Bjelke, med många seklers anor i sitt blod, stötte så häftigt sin bägare mot hans, att hälften af vinet utspilldes, och ropade så högt att alla hörde det: – rider dig d–n, lilla grefve af Lilla Bält, du dricker ingenting! Tror du vi dricka saltsjövatten?

Bertelsköld tömde sin bägare utan att svara.

– Den der, fortfor Bjelke, vändande sig till de öfriga, – den der har ätit rofvor på Fyen i dag. Han är uppfödd med rofvor. Han är van att plantera kålhufvuden ...

– Och att afhugga dem, när de bli oförskämda, genmälde Bertelsköld, hvars hetsiga lynne var fädernearf.

– Nej se huru stolt han är, den Bältgrefven! fortfor Bjelke i samma ton. – Vet ni väl hvaraf det kommer sig? Jo, hans morfar hade titel och värdighet af bondekung och herrskade öfver femtio mossar och stenrösen någonstädes uppe i finnmarken.

– Grefve! utbrast Bertelsköld uppfarande.

– Och hans mor, fortfor Bjelke, allt i samma ton – hans mor, mina herrar, var en prinsessa, som vallade får i skogen. Derföre ....

Bjelke hann icke tala till slut, innan Bertelskölds handske flög honom midt i pannan. Blossande af vrede stod den stolte ädlingen upp och drog i blinken sitt svärd. I samma ögonblick hade Bertelsköld dragit sitt.

Förolämpningen å ena och skymfen å andra sidan voro alltför offentliga, för att de närvarande ens skulle gjort ett försök att afböja striden. De nöjde sig med att reglera den efter ridderlig sed i envig; – bordet undanskaffades, flera ljus upptändes och sekundanter utsågos. Om en qvart var allt i ordning till ett af dessa blodiga mellanspel, som voro så vanliga i fält och dem icke ens konungens närhet förmådde afböja. Ty när det gällde en hederssak, gaf den tidens adel icke efter för sjelfva konungamakten.

Båda kämparne voro utmärkta och pröfvade fäktare, båda hetsiga, båda förbittrade af gammal ovänskap. De kringstående väntade med kännaremin ett intressant aftonnöje, och de bedrogo sig icke. Oaktadt taket var så lågt, att svärdspetsarne ristade fåror deri, fördes striden å båda sidor med lika skicklighet, om också icke med lika lycka. Bertelskölds klinga hade flera gånger träffat motståndaren; Bjelke blödde ur tre eller fyra lätta sår, utan att ha förmått tillfoga sin fiende ens en skråma. Utmattad och blödande begärde han tre minuters stillestånd. Detta beviljades.

– Jag tar er till vittnen, mina herrar, utbrast Bjelke, – att denne usling är osårbar genom trolldom. Alltsedan vid Nördlingen13 har han icke fått en enda skråma, och hvar man vet orsaken. Han bär på sitt venstra ringfinger konung Gustaf Adolfs ring; han förtröstar på dess makt; det är blott derföre han vågar slåss med en ärlig kavaljer14.

Dessa ord förfelade ej sitt intryck på den allmänna vidskepelsen. – General, sade en af de äldste officerarne, – vi äro kristne soldater och tåla icke bland oss något djefvulstyg. Ett ord är så godt som en ed; säg oss att allt hvad man berättar om er ring är en käringsaga, och vi tro er, som om ni svurit derpå.

Bertelsköld tvekade ett ögonblick, – men harmen och frestelsen voro för stora ... han dukade under. – Det är sannt, sade han, – att jag bär en ring till den store konungens minne, men allt hvad Bjelke och andra säga derom är löjligt skrock.

– Må då striden begynna igen.

Och striden begynte åter, men den skyddande engeln hade vikit från Bertelskölds sida. I första hugget klöf Bjelkes svärd hans venstra hand, och två de yttersta fingrarna föllo till golfvet. Det svartnade för den sårades ögon, svärdet sjönk ur hans hand, och blott de kringståendes hastiga mellankomst hindrade honom att nedsjunka inför sin segrande fiende.

En af officerarne upptog de afhuggna fingrarna och drog från det ena en liten ring af koppar. – Kan det vara den ryktbara ringen? frågade han.

De kringstående logo. – Den är ju icke ens af guld, sade de. – Det kan omöjligt vara den rätta.

Den frågande kastade fingret och ringen föraktligt ifrån sig.

Hedendom i menniskohjertat, är du då omöjlig att utrota? Vi födas och uppfödas i tron på en evig försyn, som mäter våra öden med orubbelig rättvisa; och likväl komma vi ständigt åter till tron på forntidens blinda öde, den nyckfulla, den oförnuftiga makt, som mäter ve och väl med hat och nit, båda så oförtjent. Och just derigenom att vi tro derpå, får denna samvetslösa makt ett välde öfver oss; spelaren förlorar, när han tror på sin otur, och sjömannen förgås, när han spår sin undergång.

Bertelsköld, den djerfve soldaten, hade genom lyckans mångåriga gunst blifvit lyckans slaf. I det ögonblick Bjelkes svärd klöf hans venstra hand, klöfs hans stolta tro som en ek, splittrad af ljungelden. Han dignade icke för såret och smärtan; han dignade för medvetandet af sin lyckas plötsliga fall.

Ett dygn förgick. Kölden fortfor att befästa isbryggorna, och hela svenska lägret var i den lifligaste rörelse. Denna syn upplifvade krigarens mod. Härdad af mödor och faror, besegrade Bertelsköld snart den första smärtan. Förbunden och matt af blodförlust, kunde han ej förmås att stadna i overksamhet. Han, den förste som ridit öfver Bälten, ville icke vara den siste att följa det segerrika tåget.

Men aftonen före den afgörande dagen lät han kalla sin son Bernhard, hvilken han alltsedan händelserna i Lithauen stött tillbaka med en hårdhet liknande fordom bondekungens15. Den blinda tron på en lycka i nedgången hade åter fått makt öfver krigarens själ. Bernhard Bertelsköld fann sin far generalen stilla försjunken i betraktandet af en bild i medaljong. Var det drottning Christinas bild, som han nyss hade fått af en smickrande konungagunst? Nej, det var bilden af en skön, svartlockig och svartögd qvinna från stranden af Mayn; det var bilden af den svärmande, sköna Regina von Emmeritz.

Generalens ögon voro fuktiga af tårar. Så långt han kunde minnas tillbaka hade han gråtit blott en enda gång förr; det var vid hans moders, vid Meris död. När han förlorade sin maka, hade tårarnas tröst blifvit nekad den sörjande.

Bernhard var af ett annat lynne. Tårarna i hans faders ögon framkallade straxt hans egna. Generalen fattade hans hand – och försoningen mellan far och son var utan ett enda ord fullständig.

– Detta var din mor! sade Bertelsköld med en röst af ovanlig vekhet. – Min son, om du en dag kommer att älska en qvinna, så förena henne icke med dig genom oupplösliga band. Att förenas med oss, det är att förenas med olyckan. Aron Bertilas förbannelse följer oss.

– Men en moders välsignelse går i dess spår och bryter udden af förbannelsens törnen, svarade Bernhard. – Ni har fordom sagt mig det, min far! Det är eder moders ring, som ni bär.

– Nej, nej, återtog Bertelsköld häftigt, – jag bär den icke mer, den är förlorad, och min lycka med den. Min mor har sagt mig det, och nu vet jag klart, att hon talat sanning. Med denna ring följer lycka i fred och seger i krig, kärlek, ära och rikedom; den, som bär denna ring, skall ega all verldens lycka och endast hafva att bekämpa sig sjelf, men han skall ock sjelf vara sin lyckas fiende. Mened och slägtfiendskap, högmod och omåttelig ärelystnad skola ständigt arbeta inom hans bröst, för att bereda hans fall ... Bernhard, min son! Ringen afhöggs med fingret den stund jag var svag nog att förneka dess kraft ... jag ber dig, fråga icke mer efter den, nöjs med en stillare lycka, som ingen förbannelse bär i sitt sköte ... tag en varning af mig ... jag har varit min lyckas fiende, rebell mot mig sjelf, mot det högsta och heligaste ... jag har svurit mened, min son; derför skall jag i morgon dö.

– Ni, som segrande genomgått så mången fara ...

– Det var, då jag burit inom mig segrens visshet. Nu bär jag vissheten om min undergång. Hör mig, Bernhard, jag lemnar åt dig mina gods, mina fattiga, brödlösa och förtryckta underhafvande. Var för dem en far, mer än jag kunnat vara. På Majniemi lefver en enka ... du känner henne, det är svarta Jane. Hon är den enda lefvande, som känner stället, der en stor skatt är nedgräfd. Vid denna skatt låda tårar och blod16, ty den är ett rof från vilda strider i Böhmen. Uppsök denna skatt, ty den var från början min; bygg dermed de förstörda kojorna bättre än förr, odla den öde jorden, hägna de förvildade ängarna, låt denna skatt aftvå i tårar af tacksamhet sin skuld af blod.

– Jag lofvar er det, min far. Men ...

– Farväl, min son! Vi se hvarandra åter i morgon och sedan – hos din mor!

Bernhard omfamnade sin far; den veka ynglingen gret som ett barn. Derpå gick han med hastiga steg.

Morgonen af den 29 Januari bröt in. Kölden var starkare än någonsin. Redan i daggryningen var hela hären färdig till uppbrott vid kusten. Man hade undersökt isen; den bar. Dahlbergs försigtighet litade likväl ej fullt derpå. Han hade på de vådligaste ställena af strömfåran låtit utbära halm, begjutit den med frysande vatten och lagt bräder derpå. Det evigt minnesvärda tåget, hundrade år derefter besjunget af Gyllenborg17, begynte.

Rytteriet och kanonerna tågade främst från Heilse öfver det lilla Brandsö mot en vik på Fyen söder om Iversnäs. Först red högra flygeln under Wrangel och Tott; dernäst den venstra under konungens och Berends’ befäl; fotfolket tågade i norr om de öfriga. Det var ett sällsamt tåg på den öppna, blåa isen ... tyst, allvarligt, såsom man går öfver en öppen graf. När man nalkades strömfåran, stego ryttarne af och ledde sina hästar vid tygeln på afstånd från hvarandra. Men en gång komne öfver det farligaste, kastade sig alla i sadeln och störtade med höga jubelrop mot den på stranden väntande fienden.

Omkring 4 000 danska krigare, 1 500 bönder, som sågade isen, och flera tusende åskådare stodo på Fyens kust med brinnande böner, att svenska hären måtte sjunka, som fordom Farao, i hafvets djup18. Men Svenskarne kommo lyckligt öfver med hela sin öfvermakt ... ett raskt angrepp af den jernklädda ryttareskaran, och den modfällda danska truppen var dels sprängd, dels tillfångatagen.

Carl Gustaf, som kom efter, såg striden, men icke de sinas hastiga seger. – Följen mig! ropade han och tog med sin flygel en omväg åt höger, i mening att landstiga på en annan punkt och taga Danskarne i ryggen. Hela flygeln störtade ditåt. – Akta er, Bertelsköld, ropade Dahlberg till den förbiilande generalen, som, med venstra armen i band, sprängde främst i truppens spets ... – akta er, skilj ryttarne åt, J riden för tätt!

Men Bertelsköld hvarken hörde eller såg något annat än stranden på afstånd och nya bragder der inför konungens ögon. I täta led rusade båda de främsta sqvadronerna fram öfver strömfåran, då hastigt den bräckliga bryggan brakade, brast med ett förfärande dån och den stolt framilande skaran sjönk. Så plötslig, så oväntad midt under jublet kom denna förderfvets stund, att man knappt några ögonblick såg hästar och folk kämpa mot den frambrytande vågen, innan de alla bortrycktes af strömmen och försvunno i djupet. Båda sqvadronerna voro utan räddning förlorade; konungens och franska sändebudets vagnar med sina spannhästar delade ryttarnes öde.19

Carl Gustaf såg de sina förgås och kunde ej hjelpa. Danmarks krona vinkade åter ... konungen såg bort från den öppna, blåa grafven, tog en omväg och uppnådde med resten af sin flygel lyckligt landet. Här var striden redan utkämpad, Fyen var eröfradt, Seeland darrade, och konung Fredrik skickade ilbud på ilbud att bedja om fred, ty under hans fötter vacklade Danmarks gamla rike.

Men det svenska lejonet tog ut sitt språng. Dahlberg yrkade ifrigt derpå, men Wrangel och förrädaren Corfits Ulfeld20, den gången rädd, voro ifrigt emot. Konungen beslöt sig, efter någon tvekan, för Dahlbergs djerft beräknade plan. Den 6 Februari, redan före dagens inbrott, aftågade rytteriet från Svendborg öfver ön Tassing till Langeland. »Det var en hemsk och dyster vandring», säger härom Fryxell, »genom hästtrampet förvandlades den på isen liggande snön till en mörk issörja, så att vägen såg ut som en bred och öppen ström. Genom denna måste trupperna vada i nära half alns21 vatten, fruktande hvarje ögonblick att känna den tärda isen brista under sina fötter. Några villade sig och försvunno i djupet.»22

Men hejdlöst som en lavin gick tåget framåt, från Langeland till Laaland, från Laaland till Falster, från Falster till Seeland. Det trolösa hafvet svek sina egna barn, de härliga danska öarna, och bar, en annan Ulfeld, fienden villigt på sin rygg. Den 12 Februari 1658 landsteg svenska hären vid Wordingborg på seeländska kusten. Hjeltebragden var redo att för alltid inristas i häfdernas minnen, freden i Roskilde blef dess följd, Skåne, Halland och Blekinge dess dyrbaraste vinning.

Konung Carl Gustaf hade icke den store Gustaf Adolfs aktning för menniskolif. När han såg tillbaka på hvad detta tåg kostat honom och hvad han vunnit dermed, tänkte han vid sig sjelf: »Danmark tog jag för godt pris.»

Unge grefve Bernhard Bertelsköld stod en gång i konungens närhet och betraktade hafvet med tårfulla blickar. Då tänkte konungen åter vid sig sjelf: »Bertelsköld var en tapper soldat – de några hundra drunknade ryttarne voro ock tappre bussar23 ... men Danmark tog jag ändå för godt pris.» Javäl ... men han tog det icke.

Ofta sedan betraktade Carl X Gustaf Bältens böljor med stolta känslor. Hvad återstår att besegra för den, som besegrat verlden?

Att besegra sig sjelf.

Carl X Gustaf kunde icke besegra sig sjelf. Det var hjeltens menskliga svaghet och menskliga fall.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Svenska konungens »fyrkantiga» lycka – Se kap. 6 »Slaget vid Warschau», s. 242, r. 24–27, och kommentaren till textstället.

2 Jutland – Jylland.

3 Fridericia, som i nyaste tider […] Schlesvig-holsteinarne – Genom en lyckad utbrytning den 6 juli 1849 upphävde de inneslutna danskarna en preussisk belägring av Fredericia under det slesvig-holsteinska kriget 1848–1850.

4 förväget – våghalsigt.

5 Seeland – Själland.

6 Kolding, ryktbar, äfven den, 190 år efteråt – Syftar på ett slag mellan Danmark och Preussen invid Kolding som utkämpades den 23 april 1849 och slutade i tysk seger.

7 mundering – utrustning (soldaternas kläder, vapen m.m.).

8 putten – sjön, vattnet; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 behagade – Preteritum konjunktiv-formen uttrycker en artig uppmaning.

10 kyller – vanligen av älghud tillverkad uniformsrock som bars under rustningen eller utan rustning.

11 hädanefter – efter detta.

12 spoliera – förstöra.

13 Alltsedan vid Nördlingen – 1634; se tredje berättelsen »Eld och Vatten», kap. 6 »Slaget vid Nördlingen» (s. 154–158).

14 kavaljer – riddersman, hovman.

15 stött tillbaka med en hårdhet liknande fordom bondekungens – Se tredje berättelsen, kap. 7 »Den förlorade sonen» (s. 159–162) och kap. 16 »Konungens Ring. Svärdet och Plogen. Eld och Vatten» (s. 198–205).

16 Vid denna skatt låda tårar och blod – förvärvet av denna skatt är förenat med grymheter; SAOB har detta belägg av Topelius.

17 hundrade år derefter besjunget af Gyllenborg – Tåget öfver Bält (1785), episk dikt där Gustaf Fredrik Gyllenborg skildrar samma historiska händelser från 1658 som Topelius här beskriver.

18 sjunka, som fordom Farao, i hafvets djup – Anspelar på 2 Mos. 14:27–28 där Faraos här förgås i Röda havet som Gud hade delat för Mose och de ur Egypten flyende israeliterna.

19 tog med sin flygel en omväg åt höger, […] delade ryttarnes öde. – Jfr Fryxell som berättar att isen brast under en del av kungens flygel som hade tagit en omväg; kungens och »franska sändebudets vagnar samt två sqvadroner ryttare försvunno i djupet» (Berättelser ur Svenska Historien 12 1843, s. 28 f.).

20 förrädaren Corfits Ulfeld – Den danska rikshovmästaren Corfitz Ulfeldt (1606–1664) flydde till Sverige 1651 efter att ha kommit i konflikt med danska regeringen. I Sverige bedrev han antidansk agitation och trädde i Karl X Gustavs tjänst 1657, men anklagades för att ha läckt svenska krigsplaner till danskarna 1659 och flydde till Danmark där han dock fängslades. Efter att ha frigivits 1661 fortsatte Ulfeldt att motarbeta Fredrik III utomlands och dömdes i sin frånvaro till döden för landsförräderi 1663.

21 half alns – en fot, d.v.s. ca 30 cm.

22 »Det var en hemsk och dyster vandring», […] försvunno i djupet.» – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 12 1843, s. 33.

23 bussar – krigsbussar, soldater.

Fältskärns femte berättelse.

– Nej, kusin, nej, förklarade gamla mormor med den egna bestämda tonen, som klädde henne så väl och som kunde vara så amper1, när det gällde rena allvaret – men här var det skämt, ty den gamla kunde aldrig förmå sig att anse fältskärns berättelser för allvar – nej kusin, kom aldrig och påstå, att äldre Bertelsköld blifvit hvad han kunnat blifva och anständigtvis bort. Jag frågar: är det rätt? Han var en förhoppningsfull yngling, när vi först träffade honom i slaget vid Breitenfeld; något vek, något blyg, det tillkom hans ålder, för resten ömsint, hygglig och rask, jag medger det, men alldeles inte vild. Hvem hade kunnat tro, att af honom skulle bli en sådan hård krabat2, ja rent af en omenniska, som er general Bertelsköld? Det är oförsvarligt, kusin, och jag får säga, att om ni låter Bernhard Bertelsköld, som ännu är ung och beskedlig, med tiden blifva en dylik som far hans, så vill jag platt inte mera veta af honom, nej se det bryr jag mig inte om.

Vid dessa ord hade gamla mormor blifvit en smula varm – hon blef så lätt varm för allt hvad hon ansåg vara sannt och rätt här i verlden – och det hade alltid den följd, att ungdomen rundtomkring teg stilla som muren, ty gumman hade respekt med sig, så hjertinnerligt god hon än var. Anne Sofi fortfor att rensa lingon med en min, som hade hon suttit i kyrkan; kanske var det, för det att hennes fästman var bortrest på hösten till Lübeck att köpa krimskrams. Kusin Svanholm framtog betänksamt sin dosa med Köpenhamns-pickanell3, och kusin Svenonius hade fått tag i ett qvartark papper, hvaraf han vek tuppar och kryddlådor åt barnen.

– Min goda kusin, genmälde fältskärn ganska saktmodigt – tillåt mig att göra den frågan: huru anser kusin, att hjelten i en roman bör sluta sin lefnad?

– Romaner och komedier böra sluta med giftermål, det är ett anständigt och hederligt slut, och dertill på köpet glädjande för åhöraren att veta sina vänner vara i behåll, sedan de godt och väl fått hvad de ville. Allt hvad derutöfver berättas är onödigt och kunde vara osagdt; ja, jag medger, att man väl tål vid något litet tillägg, såsom t. ex. att det unga paret efter många herrans år sitter omgifvet af barn och barnabarn hela stugan full. Men sorgliga slut på böcker äro ett oting, som borde förbjudas af censuren. Huru en romanhjelte skall sluta? Jo, som jag nyss sade kusin, han skall sluta som äkta man.

– Kusin kan ha deri ganska rätt; en verklig romanhjelte gör klokt uti att sluta på det sättet. Men mina Bertelsköldar, förlåt mig det, kusin, äro inga romanhjeltar efter Lafontaines mönster4; det vore mycket bekymmersamt för mig, som gerna önskar uppfostra dem till menniskor af samma sort som vi andra dödliga. Och det så mycket mer, som de ha liksom en snäf5 af historisk anstrykning. Var god och tänk litet tillbaka på äldre Bertelsköld. Redan från första början grodde hos honom ärelystnadens frö, och det fröet hade en ypperlig jordmån på trettiåra krigets blodiga mark. Men ärelystnaden bär inom sig fröet till egoism, och om dessa frön få hejdlöst mogna under inflytandet af ständiga hårda strider, der merendels hvar och en är sig sjelf närmast, så blir resultatet deraf en karakter sådan som Gustaf Bertelskölds. Säg icke, att denna karakter är sig sjelf otrogen; tvärtom, den är trognare, än både kusin och jag hade önskat. Kusin tyckes tro mig ha rättighet att tillyxa mina hjeltar sådana jag behagar, ungefär som Anne Sofi roar sig att af samma deg baka stundom bullar och stundom kringlor ....

Anne Sofi ryckte fältskärn i rocken, ty hon såg, att mormor icke tyckte om denna jemförelse.

– Ja ja, fortfor Bäcken mildrande, – jag vet alltför väl, att kusin gör skillnad mellan bullar och menniskolynnen. Men den första pligten för en berättare är att vara sannfärdig, nemligen så, att han mäter sina skildringar med den inre sanningens måttstock; och så har han ingalunda frihet att låta en menniska blifva annat än hvad hon måste blifva, nemligen en produkt af naturens anlag och lifvets inflytanden. Nu är det väl troligt, att om Bertel blifvit uppfostrad hos Storkyro bondekungen, hans morfar, i stället för att skickas till Stockholm i sällskap med de adlige junkrarne och derifrån ut i kriget; ja till och med om han i mannaåren fått sitta stilla i huslig trefnad på Majniemi, så hade de mildare anlagen af hans lynne fått rådrum6 att utvecklas, i stället för den hårdhjertade ärelystnaden, och han hade då blifvit en annan, än han blef. Men derom kan endast sägas, att hade icke om varit, så hade käringen ... ja ja, tyck ej illa vara, kusin, så är det verkligen. Tag dertill i beräkning hvad en ständig medgång inverkar på en karakter, som icke från början har en motvigt i nog fasta grundsatser, och ni skall finna, att jag har rätt.

– Äldre Bertelsköld må nu vara som han är, återtog gamla mormor, som blott till hälften gaf med sig, – men lofva mig att icke på samma sätt göra af den unge Bernhard en hårdhjertad despot. Det skulle göra mig ondt om gossen; han är litet lätt kanhända, men så mycket jag kan finna, af hjertat god, ja mycket bättre än hans far.

– Jag lofvar ej mer, än jag kan hålla, genmälde Bäcken eftertänksamt. – Kusin påminner sig, att en mors välsignelse och en morfars förbannelse kämpa om slägten Bertelskölds öden; det kommer an på, hvilken af dem får öfverhand. Vi stadnade sist vid den tid, då generalen Bertelsköld utspelt sin lefnads roll. Hans son Bernhard var vid den tiden ännu ganska ung, vid pass aderton år; och att vid aderton år blifva faderlös och komma i besittning af ofantliga egodelar, helst7 i en orolig tid, har stora faror och frestelser. Ty lyckan är alltid sådan, att ger hon mycket, så kräfver hon än mera tillbaka, och ni mins, att högmod och ärelystnad voro bestämda att hos Bertelsköldarne utgöra deras lyckas ständiga fiende.

– Rex regi rebellis8, rättare: in regem9, inföll Svenonius med djupsinnig min.

– Sådant pjunk10 kan jag ej tåla, inföll i sin tur kapten Svanholm, hvars martialiska uppsyn redan länge röjt förargelse och otålighet. – Rex hit och rex dit, hvad tunnor tusan, skall man bena en tapper soldats själ, som man benar en sill! Låt Bertelsköldarne vara hvad vår Herre skapat dem till, en smula stolta kanhända, hvad d–n gör det? Hufvudsaken är, att de äro dugtigt folk, ena h–s bussar, som klappa fienden brun och blå, så att det gör svenska och finska namnet heder. Jag mins ännu vid Karstula, när vi rätt kommit oss in i elden ....

– ... Så var bror glad att komma väl derifrån, afbröt honom den obeveklige Svenonius.

Kaptenens buskbeväxta läppar öppnades till ett svar, som väl icke blifvit ett af de mildaste, derest ej gamla mormor skyndat sig att förekomma ovädret. – Jag är säker uppå, sade hon, – att kusin Bäck denna gång har mycket annat att berätta, än blott om Bertelsköldarne. Vi äro fredligt och borgerligt folk, vi hålla icke i längden ut med de förnäma och deras krigsbuller. Jag längtar att höra något om den lustige Larsson och hans beskedliga fru, som vi ej på länge hört af; jag hoppas de lefva och äro vid helsan.

– Och jag, utropade Anne Sofi, – vill gerna höra något mera om den lilla Greta på Majniemi. Är hon verkligen så svag för Bernhard Bertelsköld, som man har skäl att tro, så beklagar jag henne. Att älska en sådan fjärilgrefve – nej då ... Anne Sofi teg.

– ... Då föredrar jag en hygglig ung man af borgerskapet, ville du säga, inföll fältskärn. – Ja godt och väl, tillade han i allvarsammare ton, – jag hatar icke adeln, och beviset derpå är, att jag så ofta indrar den i mina berättelser, enkannerligen11 derföre att dess historia är så nära inflätad i hela landets, och aldrig annars så mycket som på sextonhundratalet. Ja jag vill påstå, att adeln på den tiden, åtminstone i Sverige och Finland, var det virke, hvaraf man byggde historien. Men eftersom både börd och lefnadserfarenhet ha ingifvit mig lika mycken vänskap för de ofrälse stånden, så måste jag tillstå, att man gör illa, om man låter dem i historien bortskymmas af de förnäma. Tänk t. ex. derpå, att största delen af vår anseddaste medelklass nu för tiden i Finland leder sin härkomst från män, som arbetat sig fram till heder och namn under sextonhundratalet och början af det sjuttonde; ja, jag tror att ingen ens af de lärde herrarne vid akademien skall slå mig på fingrarna, om jag bekänner12, att finska historien alltsedan stora ofreden13 tagit sitt mesta virke ur denna ofrälse medelklass. Derföre – och fältskärn vände sig till mormor – får kusin vänligen ursäkta, att, medan vi ännu befinna oss på sextonhundratalet, jag likasom har en liten förkärlek för adeln, deri att jag låter den stå mera fram i taflornas förgrund. När vi en gång, om vår Herre ger helsan, byltat14 igenom seklerna så långt som till sjuttonhundratalet, lärer förhållandet blifva omvändt. Åtminstone har det alltid synts mig, som skulle de finska prest- och köpmannaslägterna ha sin egen lilla och märkeliga historia för sig – märkelig just derföre, att den i långa och starka trådar väfver tillsamman en ny borgerlig aristokrati.

– Kusin talar i gåtor.

– Framtiden talar alltid i gåtor. Betänk, att vi ännu stå midt i sextonhundratalet.

– Hvad har kusin ännu att berätta derom?

– Oändeligt mycket, och likväl oändeligt litet, i jemförelse med detta århundrades rikedom på ämnen af största intresse för minnet och eftertanken. Vi lefva nu i ordnade och upplysta tider, när alla förhållanden gå sin regelbundna gång, på vägar, dem samhället noga utstakat, när lagens herravälde är erkändt af alla och fördomarna, om än i tysthet verksamma, icke mera träda med trotsig panna midt i Guds ljusa dager, hotande med svärdet och bålet dem, som ej afsvärja till deras förmån sin öfvertygelse. Det kan vara nyttigt och godt att en gång blicka in i det innersta af en annan tid, när åtskilligt var bättre, men, sanningen att säga, ännu mycket mera var sämre beställdt än nu.

– Det är ej möjligt, kusin. Den gamla, goda tiden15 var mycket bättre än våra dagar.

– Vi få se. Nu vill jag börja min femte berättelse.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 amper – skarp, sträng.

2 krabat – skurk, samvetslös person.

3 pickanell – parallellform till pikanell: ett slags finare, spunnen tuggtobak.

4 romanhjeltar efter Lafontaines mönster – Den tyske författaren August Lafontaine (1758–1831) hörde till de populäraste och produktivaste i sin tid. Han skrev sentimentala och moralpedagogiska familjeromaner av det schablonmässiga slaget.

5 snäf – snäv: anstrykning, spår.

6 rådrum – möjlighet.

7 helst – i synnerhet (finlandism).

8 Rex regi rebellis – (lat.) konungen är mot konungen upprorisk.

9 in regem – [rebellis] in regem: (lat.) [upprorisk] mot konungen.

10 pjunk – pjosk, sentimentalitet.

11 enkannerligen – i synnerhet.

12 bekänner – säger.

13 stora ofreden – den ryska ockupationen av Finland 1713–1721.

14 byltat – knogat.

15 Den gamla, goda tiden – Jfr kapitlet »Den gamla goda tiden» i Hertiginnan af Finland (ZTS V, s. 72–77), där motsvarande diskussion förs mellan »gamla mormor» och »Bäcken». Båda uppträder där för första gången i Topelius författarskap.

Hexan.

1. Kung Carls jagt.1

Åter ha tretton år förgått, sedan vi sednast sågo Carl X Gustaf på sin lyckas höjd och grefve Gustaf Bertelsköld begrafven2 i Bältens vågor. Borta är det skimrande bländverket af Pfaltzer-konungens krigiska storhet; lyckan hade på sistone öfvergifvit sin trotsiga gunstling; ingen kula hade förkortat hans äfventyrliga krigarebana; den tysta döden på sjukbädden hade öfverraskat honom midt under nya vidtutseende planer att befästa herraväldet i norden; – han föll som ett svärd, afbrutet i slidan, ett ögonblick innan man väntade att på nytt se det ljunga öfver fiendens hufvuden. Och efter de stora segrarna, köpta med folkets blod, efter de glänsande eröfringarna, vunna med så otroliga ansträngningar, återtog tröttheten sin rätt – statens nerver domnade af matthet, dess tillgångar, alltför hårdt anlitade, syntes nära att försina, och de förvildade åkerfälten, de öde och utfattiga byarna, de tömda offentliga kassorna, allt syntes anklaga Carl Gustafs omättliga krigslystnad för en begynnande allmän ruin.

Sverige i dess europeiska betydelse såsom en makt af första ordningen var en småväxt yngling, iklädd en jättes rustning och stolt öfver en jättes bragder. Ynglingen hade lefvat för fort, hans krafter syntes uttömda, och rustningen tyngde honom tidtals till jorden. Men segrarnas minne är ett stort arf; när ett folk bär inom sitt bröst den stolta sjelfkänslan att vara ett af jordens yppersta och tappraste, så förgäter det för en tid sitt rinnande blod, sin förslösade märg, dess muskler behålla sin spänstighet, dess hand förblir orubbeligt knuten kring fästet af segerns svärd, och det dör icke – det lefver ännu, kämpar ännu, segrar ännu – det har ännu att hoppas en framtid af ära, uppvuxen ur en forntid af glans.

Det är makten och storheten af en idé, som hålla ett folk upprätt.

Men det materiella underlaget – kroppen, som tjenar till verktyg för denna stora själ – måste vårdas och skonas. Utan Carl XI skulle, långt förrän Pultava, ett slagfält blifvit den svenska storhetens graf och minnesvård. Må vara att denne konung var långtifrån en så vis statsman, som man föreställt sig – att han, i motsats mot hjelten och äfventyraren, hans fader, satte idéernas makt för lågt och den statsekonomiska vinningen för högt: det var dock genom honom som Sverige ännu femtio år efter Carl X:s död tyngde starkt i Europas vågskål. Hans reduktion förberedde Östersjöprovinsernas fall, säger Fryxell3; ja väl, men hans inre lagstiftning utvecklade nya och rika hjelpkällor, tillräckliga för hundrade år, derest icke sonen dem slösat på tjugu.

När Carl X Gustaf föll, som träffad af en ljungeld, på hälften af sin bana, såg sig Sverige om efter en konung och fann, att dess krona bars af ett barn om fyra år. Tolf års regering af förmyndare var ingen lycklig tid; det skulle vara lugnets tid efter stormarna, hvilans tid efter strider och blodförluster; det blef i stället en tid af de storas split och de smås förtryck, af den enskilda vinningens plundringar och det allmänna bästas åsidosättande. Adeln syntes nära att uppnå det mål, för hvilket den arbetat under Christina och som Carl Gustaf stäfjat, men icke tillintetgjort. Sverige var en oligarki, ett fåmannavälde, der några få af de stora slägterna ensamma sögo statens yppersta must.

Finland hade blödt i de stora utländska krigen; Karelen var härjadt och stora sträckor öde sedan 1656. Allt var i vanmakt, allt utom folkets tåliga mod. De några åren af Pehr Brahes förvaltning hade slocknat, förgått som en dager af blå himmel mellan de mörka skyar. Knappt var han borta, innan oredorna åter begynte. En del af adeln förtärde utom landet sina stora förläningars skatter; en annan del huserade hemma likt den vilde jägarens ridt4 i den stormiga höstnatten. Fogdarne utpressade bondens sista skärf; vrånghet5 stafvade lagens domar; råhetens oljud förnummos i sjelfva kyrkorna; medan dogmerna i sin fanatism hade störtat Terserus6 från biskopsstolen, reste vidskepelsen sitt hufvud högre än någonsin; de hemska vanvettiga hexprocesserna grasserade som en farsot i alla sinnen och domsalar7. Men genom dessa mörka tider glimmade likväl två oförgängliga ljus, dessa tiders evärdeliga ära och gryningen af en bättre framtid: den finska bibeln och det finska universitetet8.

O huru efterlängtad var han ej då, den unge konungen Carl XI, som nu skulle fatta regeringens tyglar, hvilka – säger en utmärkt författare – härtills hade »släpats i smutsen»!9 Många tusende ögon sågo upp till honom i tidernas betryck såsom till en engel i nöden. Han var ung, och ungdomen har alltid ett hjerta. Så kunde man hoppas af honom ett hjerta för landets nöd.

Vår berättelse dröjer en stund vid de dagar, då han första gången, ännu omyndig, trädde på Finlands jord. Väl icke egentligen på Finlands, ty den jorden var då mera svensk än finsk. Men en sednare tid har kallat den finsk, och naturen, som ställt dessa trakter likt utposter vid landets yttersta gränser i vester, har varit af samma tanke.

Hafvet har många döttrar vid Finlands kuster, många trotsiga sköldmör, som bjuda åt vågen sin barm af granit – många älskliga barn i gröna drägter af gungande björk och al. Men störst bland dem alla är den klippfasta jungfrun längst i sydvest, de tre hafvens dotter, det grönskande Åland.

Bottenhafvets fjerran vågor storma med nordan emot dess strand; sydostvinden jagar Finska vikens böljor emot dess klippor, och sunnan kastar hela Östersjöns väldiga vattenmassor i skum mot dess kust, medan en fjärd af den sistnämnda, Ålands eget haf, med sommarens vestan försöker sin kraft mot dess obevekliga murar af granit.

Åland räknar mer än 80 bebodda öar, utom otaliga klippor och obebodda skär, der stundom ankrar fiskarens båt och den ensamma svanen utbreder sina hvita vingar om våren. Jorden är ofta hård och karg; klippan ger intet bröd, sanden intet bete, men hafvet är desto gifmildare, och på dessa stränder bor ett härdadt folk af sjömän och fiskare.

Midt i denna grupp af öar och holmar höjer sig »fasta Åland» med sina kyrkor och byar för seglarens syn. Vid tiden för vår berättelse var det mindre befolkadt och mindre odladt än nu. Täta skogar, dem yxan ej vågade vidröra, utbredde sig öfver större delen af ön, och i dessa skogar betade nordens ädlaste högdjur, elgen. Ty större delen af ön lydde under Kastelholms kungsgård10, hvars ruiner ännu i dag spegla sig i en smal vik af sjön, och dess skogar voro fridlysta jagtmarker, der ingen annan än slottets beherrskare eller konungen egde rätt att jaga. Så stränga voro jagtlagarna, att enligt sjelfve den milde konung Gustaf Adolfs stadga af d. 2 Aug. 1620, »den, som å Åland något elgdjur nedsloge, skulle straffas till lifvet», men derest han af synnerlig gunst benådades, skulle allt hans gods vara förverkadt till kronan och han sjelf försändas till Ingermanland, »utan hopp och förlossning11 för hela sin lifstid»12. Denna stadga har veterligen aldrig blifvit tillämpad i hela dess stränghet, men landsförvisning, gatlopp13 och fästningsarbete ha blifvit ådömda för elgars fällande. Nyare tider ha fallit i motsatta fel. Det ädla, det sköna djuret har utan allt skydd blifvit barbariskt förföljdt och snart totalt utrotadt af jägarens kula.

När man, kommande från Åbo, passerar först Skiftet, sedan Delet, lemnande Bomarsunds fästning14 till höger samt Lumparland och Lemland till venster, inkommer man i en bred, sedan smalnande vik, på hvars inre strand man ser den spetsiga, korsprydda tornspiran af Sunds kyrka, den största på Åland, samt icke långt derifrån Kastelholms ruiner. Den 31 Aug. år 1671 var hela denna nejd i den lifligaste rörelse, ty man väntade ingen ringare gäst, än konung Carl XI sjelf, åtföljd af prinsessorna och större delen af hofvet. Lyckliga lott att komma som han, en konung till sitt folk, högt älskad och efterlängtad, innan han ännu var sedd, innan han ännu var känd! Men Sveriges och Finlands framtid kommo med honom; detta var nog.

Dagen hade varit stormig och regnig; elementerna kurtisera icke de höge på jorden. Men mot aftonen klarnade himlen, stormen aftog, böljorna gingo fredligt till hvila, och qvällens rodnad färgade vikar och sund i en skimrande glans. Åländningarne, de, som hade något att skörda, hade försummat sin skörd, fiskaren hade glömt sina nät, vallhjonet sina hjordar. Alla strömmade ned till stranden, för att invänta konungen, ty redan två eller tre dagar förut hade en del af hofvets betjening anländt för att beställa rum och förnödenheter för de kungliga, dels på Sunds prestgård, dels hos fogden, som bebodde en nyare byggnad af trä vid sidan af det redan förfallna slottet, – dels äfven i några af de största och bäst försedda bondgårdarna.

Inemot klockan fem på eftermiddagen såg man från yttersta kusten den stolta, kungliga fregatten Iris majestätiskt klyfva den salta vågen och, styrd af nejdens erfarnaste lotsar, försigtigt närma sig viken vid Sund. Tvenne täcka speljakter15, Kastor och Pollux kallade, enkom byggda för kungens nöje – ty Carl XI var i sin ungdom en djerf seglare, likasom han var en oförvägen16 ryttare – loverade17 i koketta bugter än vid fören, än vid sidan af fregatten, som förde blott smärre segel, för att icke äfventyra en förhastad bekantskap med Ålands grund. Mången anade, att konungen sjelf befann sig på en af jakterna och lemnat åt damer och rädde hofjunkare fregattens tryggare däck; men så var det ej, ehuru lusten ej fattades. Ty konungens guvernör, den styfve pedanten Krister Horn18, hade medföljt på tåget af undersåteligt nit, och den unge monarken, ehuru otåligt han fördrog den besvärliga uppsigten, hade gifvit vika för Horns pligtskyldiga anhållan, det hans majestät måtte under stormen bevara sin dyra person om bord på fregatten.

Klockan 7 på aftonen kastade Iris ankar ute på den glimmande fjärden, och de kungliga, jemte hofvet, embarkerade dels på de mera grundgående jakterna, dels i slupar, för att närma sig stranden. Ett omäteligt jubel från hela den talrika folkskaran helsade konungens ankomst på Ålands jord.

Från det ställe, der man landsteg, var vid pass en åttondedels mil19 till prestgården. Emedan marken var uppblött af regnet, kunde de höge gästerna ej gå till fots, och vagnar funnos inga andra på Åland, än tunga fyrhjuliga bondvagnar. Hvad skulle man göra? För konungen, drottningen och de förnämsta bland hofdamerna funnos ridhästar i beredskap, enkom ditförda från Stockholm; men de flesta öfriga af hofvets fina herrar och damer hade att välja mellan två onda ting: antingen att promenera i slasket eller att uppstiga på ryggen af feta bondkampar20, betäckta med hemväfda ylletäcken. Några valde det ena, några det andra; der var både löje och förtret, men allt detta roade konungen mycket.

Tilläggom det, att vägen ända till prestgården var beströdd med enris och friska björklöf, hvilka spredo en behagelig doft i aftonens svalka.

Så framskred det lysande tåget, hvilket, betjeningen inberäknad, säkert uppgick till omkring hundra personer. Här såg man den unge konungen med hans långa, vackra och lockiga hår, hans små, lifliga ögon, hans elghudskyller21, hans stora huggvärja och mera pojkaktiga, än kungliga hållning; enkedrottningen Hedvig Eleonora med den knubbiga växten och det borgerliga utseendet; prinsessan Juliana, konungens sköna, sedan så förtretligt ryktbara kusin, då endast nitton år och i mängdens ögon blifvande drottning af Sverige22. Der såg man hennes medtäflarinna i skönhet, Stina Wrangel, hoffröken hos drottningen; der såg man riksråderna23 Krister Horn och Johan Gyllenstjerna, sinsemellan politiska fiender och rivaler om makten; der såg man stallmästaren Mårten Reutercrantz, hofjunkaren Gustaf Gyllenstjerna och månge bland konungens yngre stallbröder24, fjärilar, som redan begynte att svärma i skenet af den uppgående solen. Med undantag af konungen sjelf, hvars drägt var den enklaste af alla, visade sig största delen af hans svit i den slösande prakt, som utmärkte förmyndaretiden – denna tid, som nu var en sol i sin nedgång och ännu icke blifvit reformerad af Carl XI:s stränga sparsamhet.

Folkmassorna hade vid landstigningen sjelfmant bildat en haj25, der man såg hoftjenarne fjeskande skynda förut, än för att näpsande visa tillbaka en närgången pojke, som trillade i fötterna26, än för att nedtysta en alltför pratsam gumma, som högljudt utskrek sin förundran öfver den aldrig här sedda prakten. Genom denna haj passerade nu de kungliga jemte hofvet – konungen helsande åt alla sidor – de höga damerna glada att väl ha kommit i land undan hafvets stormar – de unge adelsmännen stolt och vårdslöst blickande omkring sig på folkhopen, i det de här och der nedläto sig att nicka åt de vackraste bondflickorna.

Hufvudet högre än alla de öfriga, gick i konungens svit en bildskön ädling af omkring trettio år. Enligt den tidens sed flöt det långa, svarta håret i lockar kring hans skuldror – ett mode, som förebådade de just då uppkommande allongeperukerne27. Hans drag voro manligt ädla, snarare veka, än trotsigt befallande; en blick från hans mörka ögon genomilade folkskaran med ett eget uttryck af mildhet och behag. En vid reskappa omslöt hans skuldror och hindrade att urskilja, om drägten var civil eller militär; en hatt med breda skyggen, uppfästad med en agraff28 af juveler, beskuggade en del af ansigtet och de svarta lockarna.

– Nej, se på den! utropade temligen högt en af de närmast stående bondflickorna, en liten älskelig tös, som af nyfikenhet uppspärrade de klara, blå ögonen. – Vet du hvad, Greta, den der är visst kungen sjelf – ty så skall en kung se ut.

– Huru kan du veta det, Lisa? svarade hennes granne, en annan blomstrande, mörklockig flicka, strålande af helsa och oskuld i det öppna glada ansigtet. Aldrig i verlden har du sett en konung förut.

– Liksom jag intet visste det ändå! återtog den första med naivt sjelfförtroende. – Hög som en tall, vacker som en vårmorgon och mild lik en sommarqväll – så skall en kung se ut; det har jag hört af hönsgumman på prestgården; hon har i sin ungdom varit vid hofvet och vallat drottning Kerstins kycklingar.

– Hvad är det som töserna prata? snäste en rödblommig fiskaregumma, som infunnit sig i hopen med färska flundror i sin kasse, i hopp att få kungligt betaldt. – Begriper ni inte det, att kungen går der långt framföre – han med det förnäma, majestätiska utseendet – och dervid pekade hon på Krister Horn.

– Kors att se så gammal ut och vara bara sexton år – utropade Lisas granne med barnslig förundran.

– Än sen då? puttrade gumman. – Vore det underligt, om en kung hade rynkor i vaggan?

– Visst vore det underligt, mor, svarade flickan oskyldigt.

– Du talar, som du har förstånd till, återtog Krister Horns beundrerska myndigt, och derpå var det slut med flickornas invändningar.

Men en fjerde person hade, likasom de, med sina blickar följt den högväxta herren i kappan och den juvelprydda hatten, och hennes kinder färgades derunder ömsom röda som smultron, ömsom hvita som vintersnö. Det var unga prestmor från Saltvik, då kapell, hon, som hitkommit för marknadens skull och så fått vara med om det kungliga besöket. Hvem skulle i henne ha igenkänt den hårde mäster Adams milda dotter, Majniemis vänaste blomma, hon som redan för sex år sedan räckt sin hand åt studenten Johannes, när han ändtligen, efter långa år af mödor och kathederkrig, hade kommit så långt som till en komministerbefattning borta i Ålands skär? Den, som hade sett henne den tiden, hade väl utan svårighet märkt, att hjertat sörjde en förlorad ungdomsdröm – men nu voro år förgångna, kinderna hade återtagit sin fyllighet, hjerta och själ hade återvunnit den helsa, som är gudsfruktans och de redliga stridernas lön – allt var åter godt, det förflutna stod der som en skön dröm i dagern af ett aflägset fjerran – då plötsligt en anblick uppref hjertats läkta sår och kom dem att åter blöda, väl blott för ett ögonblick, men ack så djupt, så djupt. Ty den unga qvinnan hviskade knappast hörbart till sig sjelf: – det är han – det är Bernhard – Bernhard Bertelsköld! Och han såg mig icke! Han kände mig ej!

Men Bertelsköld fortsatte med det öfriga tåget sin väg till prestgården, der en måltid var dukad för konungen och de förnämste, så många som der fingo rum, medan de öfriga spridde sig enhvar till deras på förhand utsedda boningar. Det var ett krusande, man kan lita derpå. Redan vid stranden hade kyrkoherden med sin ända till marken nigande gumma mottagit de höga gästerna, och Krister Horn, han den fordne rumlaren29, som nu blifvit så prudenteligt förnäm, såg noga till, att rangordningen följdes till punkt och pricka. Närmast efter de kungliga följde grefvar och friherrar, medan den lägre adeln knotande såg sig, nu som alltid, tillbakasatt genom de betitlades anspråk och inom sig svor att vid första tillfälle rycka makten ur de förhatliga händerna. Men den unge konungen fördrog med afsky och otålighet detta styfva ceremoniel. Han hade hoppats att här, i naturens sköte, en gång få njuta af sin menskliga rätt att vara ung och fri; – detta hopp blef bedraget genom hans mors farhågor och hans guvernörs misstänksamma Argusblickar; – hvem undrar att konungen längtade efter den stund, då han finge på Ålands slätter »styra sjelf sin raska häst» – och, tillade i sina tankar den blifvande envåldsherrskaren: »styra sjelf mitt land – är det ej bäst?»30

Följande dag, den 1 September, var väderleken åter elak; regnet störtade i strömmar; ingen af damerna och blott några af hofherrarne vågade sig utom dörrarna. På prestgården var qvalmigt och tungt, rummen voro små, gästerna många och drottningen ej vid det bästa lynne. Prostefar och prostemor, hvilka sjelfva utflyttat i ett torp invid gården, hade nåden att bjudas till middag vid deras eget bord, som af hofvets mästerkock var rikligen försedt med läckra anrättningar. Hedvig Eleonora lefde rätt godt, också på resor. Taffeln serverades i åsyn af det på gården församlade folket, som genom de låga fönsterna lätteligen såg allt hvad derinne förehades.

På aftonen, medan regnet fortfor, lektes bland hoffolket allehanda lekar, och för ombytes skull indrog man några af bondflickorna i det förnäma sällskapet, der man roade sig åt deras förlägenhet. Skada att salen var så liten; man kunde ej dansa. Och skada att förnämheten var så stor på vissa håll; man kunde ej roa sig så, som man väl haft lust till.

Men hvar är hans majestät? frågade hofherrarne sig emellan, och mången af tärnorna frågade i tysthet detsamma. Han jagar, var svaret. I hällande regn? Ja visst. Äfven konungar älska friheten. Hvad frågade Sveriges unge monark efter en genomvåt kappa eller fläckade stöflar af sämsk, när det gällde den stora njutningen att en hel dag förgäta konungakronan! Med stallmästaren Reutercrantz, med öfverdådingen31 Gustaf Gyllenstjerna, hans närmaste vänner den tiden, irrade Carl XI från morgon till qväll genom skogarna, geväret på axeln, jagthornet på bröstet, sporrarne i hästens sida, och så, hi och husch, öfver berg och backar, öfver bäckar och gärdesgårdar, utan förskoning för hästar eller ryttare. På någon ordentelig jagt var icke att tänka i dag: man sköt hvad som först kom i skotthåll, än en kråka, än en ekorre, än en tjäder, än en hare, än – sanningen att säga – en fredlig gumse eller en skäggprydd getabock, som i sin oskuld begapade de i sporrstreck framilande ryttarne; det förstås, att egaren sedan fick dubbel ersättning. Rida var hufvudsaken i dag, det öfriga bisak, och drypande af regn, uppsökte ryttarne en aflägsen fiskarestuga, der de höllo till godo med färsk ströming och Ålands ost. Så drefvo de förnäme vildbasarne hela dagen i skogen, och på qvällen aktade sig konungen, säker om snubbor32, att återvända till prestgården. I stället logerade han för natten vid Kastelholm, der ett antal af de yngre junkrarne slagit sig ned vid bägare och tärningar, och ett knapphändigt bud underrättade sent på qvällen den bekymrade drottningen, att hans majestät mådde väl och skulle i morgon infinna sig, om väderleken vore gynnsam.

– Ack, suckade drottningen, – gref Horn, gref Horn, hvad tror ni om Sveriges framtid? Och gref Horn skakade pligtskyldigt sitt hufvud i undersåtligt nit. Hvarken han eller hans herrskarinna anade, att denne nu så vilde konungslige jägare i en framtid skulle tillbringa sexton timmar i dygnet vid sitt arbetsbord och blifva den flitigaste, den mot sig sjelf strängaste arbetaren i hela sitt rike.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Kung Carls jagt. – Kapitlet har samma titel som Pacius opera Kung Carls Jagt, med libretto av Topelius. Operan, om den unge Karl XI:s älgjakt på Åland och om en adlig komplott mot kungen som misslyckas mest tack vare den unga Leonoras rådiga ingripande, hade en bejublad premiär i mars 1852. I operan har folkets representanter Leonora och hennes fästman Jonathan och hovmännen centrala roller, medan de förra inte alls förekommer i Fältskärns berättelser och de senare bara i bakgrunden. Bertelsköld, Greta och prinsessan Juliana figurerar däremot enbart här. Se även kommentar till 314, 3–4.

2 begrafven – förlorad.

3 Hans reduktion […] säger Fryxell – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 17 1852, s. 343 ff.

4 den vilde jägarens ridt – I europeisk folktro var den vilde jägaren ofta en Odengestalt som till häst brusande drog fram genom luften under stormnätter på jakt efter villebråd tillsammans med ett följe av övernaturliga väsen.

5 vrånghet – orättvisa.

6 dogmerna […] störtat Terserus – Johannes Terserus (1605–1678) var en framstående teolog som anklagades för bristande renlärighet och tvingades avgå som biskop i Åbo 1664.

7 hexprocesserna grasserade som en farsot i alla sinnen och domsalar – Häxprocesserna kulminerade i Sverige och Finland på 1660- och 1670-talet; grasserade – härjade.

8 den finska bibeln och det finska universitetet – Översättningen av Bibeln till finska utkom 1642 och universitetet grundades 1640.

9 O huru efterlängtad […] »släpats i smutsen»! – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 13 1846, s. 126.

10 kungsgård – större kronoegendom (från 1500-talet) till vilken ortens befolkning var skyldig att göra dagsverken.

11 förlossning – frigivning.

12 »utan hopp och förlossning för hela sin lifstid» – Citerat efter Fredric Wilhelm Radloff, Beskrifning öfver Åland 1795, s. 162, där formuleringen lyder »hopp om förlossning».

13 gatlopp – straff där den straffskyldige med bar överkropp sprang mellan två led av personer försedda med käppar och tog emot ett käppslag av varje.

14 Bomarsunds fästning – Upplagorna från 1874 och 1883 har en fotnot om att fästningen förstördes av en fransk-brittisk flotta 1854 (under Krimkriget). Textstället hade ingått i följetongen året innan (HT 19/10 1853).

15 speljakter – lustjakter.

16 oförvägen – djärv, våghalsig.

17 loverade – kryssade.

18 den styfve pedanten Krister Horn – Beskrivningen motsvarar inte den historiske Krister Horns eftermäle. Gift med en av drottning Kristinas hovjungfrur hade han tilldelats administrativa och militära uppdrag som han skötte med föga nit och avsevärd långsamhet. Trots detta upphöjdes han till riksråd vid Karl X:s frånfälle och fick hand om Karl XI:s uppfostran, som han försummade. Den skarpögde toskanske diplomaten Magalotti, som bekantade sig med Sverige på 1660-talet, tecknar Horn i följande ordalag: »en godmodig herre, som tycker om att dricka och äger alla de goda egenskaper, som okunnigheten kan medföra» (Sven Grauers, »Krister Horn», Svenskt biografiskt lexikon).

19 en åttondedels mil – ca 1,3 km.

20 bondkampar – bondhästar.

21 elghudskyller – uniformsrock som bars under rustningen eller utan rustning.

22 prinsessan Juliana, […] blifvande drottning af Sverige – Fryxell uppger att Juliana (1652–1693) en tid var påtänkt som gemål till Karl XI. Hon avlägsnades från hovet efter att 1672 fått ett utomäktenskapligt barn med en gift greve, som landsförvisades. 1679 tvingades hon gifta sig med sin älskare, son till hennes holländska kammarfru. Paret måste lämna Sverige och bosatte sig i Holland (Berättelser ur Svenska Historien 19 1853, s. 92–95). Topelius återknyter till Juliana i ramfiktionen före följande berättelse, s. 347 f.

23 riksråderna – riksråden; Dalin (Ordbok öfver svenska språket 1853) uppger böjning både enligt tredje deklinationen (riksråder) och enligt femte deklinationen (riksråd).

24 stallbröder – kamrater, förtrogna.

25 haj – två jämnlöpande rader av personer på en plats där en högt uppsatt person skall passera.

26 trillade i fötterna – kom i vägen.

27 allongeperukerne – med långa, yviga nedhängande lockar.

28 agraff – spänne.

29 rumlaren – rucklaren, festprissen.

30 »styra sjelf sin raska häst» […] »styra sjelf mitt land – är det ej bäst?» – Citat ur dialogen mellan Karl XI och Gyllenstjerna i Kung Carls Jagt, akt 1, scen 5.

31 öfverdådingen – den övermodige.

32 snubbor – tillrättavisningar.

2. Prinsessan och prestfrun.

Den 2 September var en söndag. Himlen fortfor att med mulna ögon betrakta den kungliga jagten. Men icke den klaraste sol skulle i dag blifvit farlig för skogens invånares lugn. Så glödande varm var ännu lutherdomen, nyss utgången ur stridernas hetta, så stränga voro ännu den tidens religiösa fordringar, att icke Christinas lättsinniga gyckel, icke Carl X:s vilda krigarelif, icke förmyndaretidens aristokratiska flärd förmått afnöta ens de yttre banden der, hvarest fritänkeriet och njutningslystnaden maskstungit kärnan invertes. Så snart hofvet uppträdde officielt, om också blott på en jagt, vågade ingen af dess medlemmar att försumma söndagens gudstjenst. Konungen infann sig bittida om morgonen på prestgården, icke utan spår af en genomvakad natt; den moderliga lexan uteblef ej, men den hördes med tålamod. Stallbröderne från Kastelholm vexlade sneda blickar med Horn, men det stadnade ännu vid blickar.

Det behöfver icke sägas, att kyrkoherdens predikan i Sunds kyrka den dagen var lång, grundelig och späckad med exempel ur gamla testamentet alltifrån Nimrod, som var en jägare inför Herranom1. Den dagen behöfde icke väckaren med sitt spö2 puffa sofvande gummor i nacken; var icke andakten alltid så stor, så var nyfikenheten desto större. Konungen lade i håfven tio dukater, drottningen fem och hofvet i proportion.

Mot aftonen klarnade himlen, hofvets ungdom begynte att längta efter länge uppskjutna nöjen, och konungen lät, med sin guvernörs tillåtelse, arrangera en målskjutning. Högt i toppen af en svigtande stång bands gång efter gång en fladdrande dufva, och de snällaste3 skyttarne försökte sina kulor. Rundtomkring stodo flera hundrade åskådare; för hvarje bomskott hörde man hofdamernas gäckeri, och för hvarje dufva, som föll, hördes mängdens hurrarop. Högst ändå, när dufvan föll för konungens kula.

Först den 3 September gick den egentliga jagten lös. Dagen var herrlig och mild; intet afundsamt moln fördystrade mera Kung Carls jagt. Hela det lysande sällskapet begaf sig än ridande, än gående, än åkande ut till skogarna inemot gränsen af Saltvik. På en täck4 kulle, omgifven af ekar, lindar och björkar, uppslogos tälten, väl tolf till antalet; två, som voro bestämda för de kungliga, det ena af röd sammet, det andra af hvitt siden, och från bådas toppar svajade högt den blågula fanan.

Halloh – och så släpptes kopplen lösa, holsteinska jagthundar af den ädlaste race, införskrifna5 af grefve De la Gardie till konungens nöje. Konungen och sju eller åtta de bäste ryttarne satte sig till häst, de öfrige jägarne intogo till fots sina anvista platser, medan damerna ströfvade ut under allehanda lekar och upptåg vida i skogsbackarna.

Blott en af dem hade vågat till häst följa jagten åt, och det var prinsessan Juliana. I sanning, det fordrades fasta tyglar och oförskräckt mod till en sådan ridt. Ofta var skogen så tät och snåren af enris och epilobier6 så höga, att hästarne vägrande kastade om i starkaste farten och galopperade bortåt friare nejder, alltefter som de hörde hundarnes välkända skall. Ofta hände oförmodadt, att tufvorna svigtade under hästarnes hofvar, en försåtlig gungfly7 lurade under en falsk matta af gräs, eller stod man vid randen af ett kärr, i hvars sanka fuktighet små oaser, bevuxna med vide, här och der bjödo ett vådligt fotfäste. Eller höggo sig ryttarne väg med värjorna genom en tät småskog af al, i hopp att bakom den finna ett byte, men sågo i dess ställe det vida, blanka hafvet straxt invid deras fötter i kullrande dyningar sqvalpa mot kiselstenarna8.

Prinsessan Juliana var ständigt en af de främsta och oförvägnaste. Buskar och träd hade ingen respekt för konungens kusin. Granen utsträckte sin lummiga9 gren och tog i den hukande farten hennes koketta barett med dess plym af en rosenfärgad strutsfjäder; tallen gjorde allt för att med sin sega kåda fasthålla hennes åtsittande, långa ridklädning af svart sammet; aspen öfverströdde henne med sitt hvita fjun; den yfviga enrisbusken grep i förbifarten efter hennes små, guldkantade ridstöflar; den kullfallna hundraåriga furan lade sig i hennes väg; branterna lurade, kärret lurade, alla ville de hafva den sköna, den öfverdådiga ryttarinnan. Men hon ilade framåt, lik en Valkyria, med glödande kinder, med flygande, mörka lockar, ståtlig och stolt att skåda; ingenting uppehöll henne, ingenting afskräckte henne, allraminst det att hon förstörde sin dyrbara drägt, ty den var tillspillogifven; alla hofvets damer och de fleste af herrarne bortskänkte, hvar afton sedan de jagat genom skogarna, hela sin kostym åt betjeningen och påtogo nästa morgon en ny, för att nästa afton på samma sätt bortskänka den.

Allt hade varit förträffligt, om endast elgarna varit artiga nog att låta skjuta sig. Det är bekant, att detta snabba djur med största fördel jagas vintertiden, när skaren brister under dess fot och jägaren på lätta skidor hinner dess bringa med spjutet eller kulan. Sommartiden, såsom nu, är elgen, som obehindradt löper tre mil i timmen, svår att upphinna. Den snabbaste hund kan ej följa hans lopp. Den kungliga jagten fick erfara detta. Vana att ständigt ostörda beta i sina skogar, blefvo de ädla djuren uppskrämda af det aldrig förr hörda larmet i deras fridlysta hem; jagthornens ljud, hundarnes skall, hästarnes gnäggande, jägarnes rop, som korsade skogen i alla riktningar, uppfyllde elgarne med fruktan, och man såg på afstånd hela skaror ila undan med vindens snabbhet. Fåfängt ansträngde hundarne sin yttersta kraft att häfda sitt gamla rykte som skogarnes skräck; en efter annan kom flämtande tillbaka med hängande tunga, eller funnos de »döde af nit» vid stranden af en bäck, der de velat släcka sin törst. Fåfängt sporrade jägarne sina hästar, galop ventre à terre10; – öfver kärren, genom skogssnåren funno de förföljda djuren sina kända stigar, der ingen vågade eller kunde följa dem. Fåfängt spändes starka nät öfver smala näs, öfver öppna pass, der djuren måste fram; de störtade sig i sjön och simmade förbi; de kastade sig in i skogen och trängde sig igenom. Jägarne voro utom sig af jagtlust och harm; två gånger hade konungens häst sjunkit ned i kärret och med möda blifvit uppdragen; två gånger hade Reutercrantz, den skickligaste ryttare i Sveriges rike, blifvit af hängande trädgrenar sopad af hästryggen; ännu hade man ej sårat, långt mindre fällt en enda elg.

Mot aftonen måste jagten, för jägares, hästars och hundars trötthet, upphöra. Konungen lät framkalla de tyske elgvaktarne, som här enkom voro tillsatte, och utfor i temligen hårda ord för deras försumlighet att ej bättre stänga elgarnes flykt. Väktarne svarade frimodigt, att derest hans majestät ville återkomma i Februari eller Mars, kunde de med säkerhet lofva en bättre fångst.

Emellertid var qvällen herrlig och mild, hvarföre det höga sällskapet beslöt sig att stadna qvar öfver natten i tälten. Endast drottningen logerade i en nytimrad torpstuga och fördref aftonen, jemte Horn och ett par hennes hofdamer, med femkort och trumf. Hedvig Eleonoras svaghet för detta spel var så bekant, att gycklare sade, ej utan syftning på den tidens slöseri, att drottningen med de fem förmyndarne spelte femkort och trumf om rikets inkomster.11

Följande dag blef vacker och klar, och nu gick jagten lös i en större stil. Man avancerade nu långt in på Saltviks område, der terrängen var, om möjligt, än oländigare, men elgarnes flykt också derigenom försvårad. Konungen hade, med den sedan så välbekanta envisheten i hans lynne, föresatt sig att med en sammanhängande jägarkedja drifva elgarne ända till fasta Ålands yttersta uddar och der anställa massaker i stor stil. Lyckligtvis afstod han derifrån, när man föreställde honom, att elgarne, bragte i trångmål, skulle alldeles nedtrampa och förstöra de nysådda rågfälten. Man nöjde sig derföre med ett rastlöst guerillakrig, i hopp att instänga och nedgöra ett i sender af de stolta djuren. Detta lyckades bättre i dag. Den första elgen föll nära Saltviks prestgård för prinsessan Julianas kula. Ett allmänt jubel belönade hennes lycka och djerfhet. Blott konungens håg mörknade; än oförvägnare sporrade han sin häst öfver klippor och branter; han hade fått i sigte en ståtlig elg, och djuret haltade, det hade mellan stenarna vrickat sin hof; allt mattare blef dess lopp ... det drefs emot stranden, flykten var stängd. Hundarne rusade till, elgen tvärstadnade, vände sig om och inväntade med förtviflans resignation sina förföljare. Man vet, att dessa ädla djur, när de se sin undergång gifven, betrakta jägaren med en blick så rörande, nästan menskligt sorgsen, att det hårdaste hjerta kunde vekna deraf. Men konungen hvarken hörde eller såg något annat än det efterlängtade bytet; han höll inne sin häst, han lade an ... då small ur småskogen ett skott af okänd hand, och den stolta elgen stupade i sitt blod, fallen för främmande kula, i det ögonblick konungen trodde sig säker om äran att vara hans baneman.

Den sextonårige jägaren glödde af harm. Man genomsökte skogen – utan spår. Man måste börja jagten ånyo, ty utan byte, fallet för egen hand, hvarken kunde eller ville den kunglige jägaren återvända.

Emellertid hade prinsessan, öfvermodig af framgången, beslutit, kosta hvad det ville, att nedlägga ännu en elg. Följande hundskallet, aflägsnade hon sig alltmera från det öfriga sällskapet, hvars hästar redan voro uttröttade. Hennes stora holsteinska springare galopperade framåt öfver buskar och gärden med spetsade öron och frustande näsborrar ... allt häftigare blef skallet, allt vildare blef ridten ... prinsessan befann sig på en liten bergshöjd, bevuxen med spensliga tallar, och nedanföre i dalen banade sig den flyende elgen väg. Den djerfva ryttarinnan ville genskjuta honom och sporrade raskt sin häst utför den af regnet slippriga kullen. Holsteinaren lydde, vågade försöket, men snafvade och störtade i flygande fart öfverända med sin kungliga börda.

En ensam ryttare hade på afstånd följt den öfverdådiga ridten och ilade nu till hjelp. Prinsessan låg afdånad vid roten af en hög fura; den ädle Holsteinaren låg döende med krossade refben vid hennes sida. Ryttaren tog prinsessan på sina armar, bar henne till en källa och badade hennes hufvud med det kalla vattnet. Om en stund uppslog hon sina vackra ögon och betraktade sin räddare med ett obeskrifligt uttryck. – Är det ni, Bertelsköld! hviskade hon. – Det är bra; låt mig nu dö.

– Nej, svarade Bernhard Bertelsköld – ty det var han – Sveriges blifvande drottning har en högre bestämmelse. Värdigas ers höghet sätta sig upp på min häst; jag vill leda den fram till prestgården, som icke är långt borta.

Prinsessan svarade icke ... hon fasthöll hans hand, som försökte slita sig lös. Hundarnes skall hade tystnat, jagten hade dragit sig åt ett annat håll, och vida omkring i den ensliga skogen hördes endast källans sorl och hafvets sakta dån mot den aflägsna stranden.

Stridande känslor kämpade om väldet i Bertelskölds bröst. – Ers höghet, återtog han, – lef för en stor framtid, lef för nordens ärorikaste krona! Konungen, min herre, skall med oro sakna er. Kom, låtom oss söka för er en bättre vård.

Prinsessan besvarade hans maning med en blick på en gång af harm och lidande. – Konungen! upprepade hon. – Hvad frågar han efter mig, denne känslolöse pilt, som endast har sinne för soldater och hästar! Sveriges krona! Hvad frågar jag efter den, när mitt hjerta är brutet! ... Bernhard, fortfor hon med glödande häftighet, – jag vet, att jag skall dö, och då är det detsamma hvad de säga om mig. Jag vill dö – hos er! ...

Der stod han på knä vid hennes sida, han den skönaste riddaren vid Carl XI:s hof – och hon tryckte hans hand mot det våldsamt klappande hjertat, och hans långa, svarta lockar blandade sig med hennes bruna. Men blott några ögonblick. Utan att svara, fattade grefve Bernhard sin kungliga skyddsling ånyo om lifvet och bar henne till sin väntande häst. Varsamt steg han i sadeln med prinsessan i sin famn och vände mot den en qvart mil derifrån belägna prestgården. Ingen af de båda sade ett ord.

Men på prestgården var ingen hemma. Alla, både stora och små, voro ute att se på den kungliga jagten. Blott en halfvuxen flicka satt der och vaggade ett barn uti linda.

Grefve Bernhard gick in och stödde med sin arm den vacklande prinsessan. Saltviks prestgård var, liksom de flesta andra den tiden, hvarken bättre eller rymligare än nu för tiden en ganska vanlig bondgård. Från den lilla förstugan kom man i en sal med stor spisel, den s. k. stugan, och innanför den var en liten kammare. Detta var allt. Men en vårdande hand hade förstått att öfver denna enkla boning utbreda trefnad och prydlighet. Allt var så tarfligt och dock så inbjudande, golfvet beströdt med fint enris, väggarna af grof furu otapetserade och likväl glänsande hvita, kokkärlen blankt skurade, sjelfva mjölkhyllan med dess framskymtande bunkar och fat så aptitligt täck. De små fönstren hade gardiner af fint linne, ty bomullen var då ännu en lyxartikel; i kammaren sågos ett skrifbord och en bokhylla, i alla fönster stodo resedor, löfkojor och neglickor. Öfverallt röjde sig spåren af en god ande, som sväfvat genom dessa rum och tryckt på dessa väggar stämpeln af sin tillvaro.

Grefve Bernhard förde prinsessan in i den lilla kammaren, tryckte hennes hand till sina läppar och sade: – Ers höghet, ni är sjuk, det häftiga fallet har skadat er. Hvila er här några ögonblick, medan jag skyndar att underrätta konungen om er helsa och hitskicka edra hofdamer till er vård.

– Bernhard, hviskade prinsessan med matt röst – öfvergif mig icke! Det är kanhända sista gången vi träffas så. Säg, att jag är sjuk, att jag yrar, att jag är vansinnig, säg hvad ni vill, men öfvergif mig ej. Ni vet ej hvad jag lider bland alla dessa intriger, midt i den hjertlösa väfnaden af denna politik, som utsett mig till ett redskap för sin egennytta. Hatad af några och smickrad af andra, har jag ingen verklig vän, ingen, som älskar mig af odeladt hjerta. Drottningen, som skulle vara min mor, är hård och kall; hon vurmar för sina lustslott, hon grubblar öfver sin son; hon älskar mig mindre än ett palats af sten. En gång vågade hon säga till mig: Juliana, låt varna dig af din mors exempel12! Ah, den afskyvärda, hon vågade tala så om min mor! Blott ni, gref Bernhard, har visat mig vänskap och deltagande – jag har läst det i edra ögon, våra själar ha länge förstått hvarandra, oaktadt pligten tillslutit edra läppar. Nåväl, jag frisäger er från denna pligt – jag älskar ej konungen, jag skall aldrig tillhöra honom – hör ni det: aldrig!

Och den häftiga flickan betraktade åter sin räddare med dessa glödande blickar, i hvilka en själ af passioner, upplöst i en enda fråga, afspeglade sig.

Men grefve Bernhard var nu en man; han vek icke så hastigt för den farligaste frestelse, hvilken ännu mött honom under hans lefnad, som på detta slags faror varit så rik. Ännu en gång förde han den sköna handen till sina läppar och sade: – Ers höghet, ni är prinsessan Juliana, konungens kusin och blifvande gemål. Jag är blott er undersåte, och mig återstår blott den rättigheten att vörda er, att beklaga er och att evigt gömma i mitt hjerta minnet af er godhet. Farväl!

Ett ögonblick teg prinsessan helt stilla. Derpå sade hon kallt och befallande: – Jag tackar er, grefve, för ert nit. Gå, hemta mina hofdamer; jag vill afbida dem här.

Bertelsköld gick, och straxt derpå hörde man hofslagen af hans häst, som i sträckgalopp ilade bort från prestgården. Men nu, när hon åter var ensam, brast prinsessans korta stolthet i en flod af tårar, så häftiga, så hejdlösa, som endast den försmådda kärleken kan gråta vid sjutton år13. Den härtills döfvade smärtan af hennes fall återkom med fördubblad häftighet; hon kastade sig på en bädd, en brinnande feber glödde i hennes ådror, det susade för hennes öron, hennes medvetande förgick, och en hastig yrsel lockade på hennes läppar ord, dem ingen annan bort höra än han, som nyss haft mod att försaka deras betydelse.

Icke länge efter grefvens bortfärd inträdde i stugan dess älskeliga värdinna14, den unga prestmor – ty ingen lägre än biskopens maka hette då för tiden fru – och i hennes släp följde ej mindre än fyra pojkar, hennes söner, alla högljudde och storligen uppspelte af den kungliga jagtens ovanliga skådespel. Prinsessans afkastade ridkappa var den första anblick, som mötte den unga modren i hennes stuga. Flickan vid vaggan sprang i hennes famn och ropade: – Mor, mor, derinne i kammaren är en prinsessa, som gråter så mycket och ropar på en grefve, som heter Bernhard Bertelsköld.

Vid dessa ord vek färgen så hastigt från den unga qvinnans kinder, att barnet bekymradt frågade: – Mår du ej bra mor?

Greta – låtom oss kalla henne så, ty det var ju kapellanens unga hustru, vår fordna vän från Majniemi – Greta bortvisade sina nyfikna barn och inträdde i kammaren. Hvad såg hon der? En ung och skön flicka i lång åtsittande robe15 af mörkgrönt sammet – marmorblek med tillslutna ögon, lutad öfver bädden. Greta kände henne sedan landstigningen; hon begrep, att det var prinsessan; hon märkte hvad grefven ej märkt, att hennes högborna gäst blödde af en stark kontusion16 öfver venstra tinningen. Hon skyndade att med kalla omslag afkyla det vackra, brunlockiga hufvudet.

Men prinsessan fortfor att med häftighet och i stark yrsel uttala afbrutna meningar, för hvilkas betydelse hennes vårdarinna darrade.

– Akta er, Bertelsköld ... vet ni väl, grefve, att jag är drottning af Sverige ... ah, hvad jag hatar er. Ni afskyvärde ... ni tror, att jag älskar er. Ser ni schavotten17 der på Brunkebergs torg ... er schavott ... min schavott ... hela Sveriges schavott! O ... ni skall blöda ... mycket! och jag skall blöda med er ... ty ni vet, att jag äl... Säg icke det ordet, grefve, ty då dödar jag er! ... Tyst ... drottningen kommer ... ja, ers majestät ... ni har att befalla. Jag lyder.

Nu suckade prinsessan djupt, hennes läppar slötos och hon syntes slumra in. I detsamma hördes röster ute i stugan, Greta skyndade dit och såg framför sig ... konungen och Reutercrantz.

Ingen af dem hade träffat Bertelsköld; ingen af dem kände prinsessans härvaro. Greta märkte det snart och lugnade sig.

– Gudsfred! utropade kungen raskt med en blick på mjölkhyllan. – Vi äro mycket hungriga. Gif oss en kaka bröd och en filbunke.

– Om ers majestät håller till godo med vår ringa kost ... svarade Greta, rodnande upp till örsnibbarna.

Konungen vände sig förtretad bort. – Det är ändå odrägligt att allestädes vara igenkänd, sade han sakta till Reutercrantz.

– Min goda värdinna, utropade denne muntert, – jag tror, att ni anser den lille pilten för en kung! Nå vid min krona, det kallar jag att vara menniskokännare. Jo det vore skönt; en sådan kung skulle Dansken breda på smörgås och äta upp i en munsbit. Men, efter vi äro igenkända, så vill jag ej längre dölja mig. Min vän – jag är konungen! Hit med filbunken!

Och dervid såg Reutercrantz majestätiskt befallande ut. Greta utvalde den delikataste bunken, framtog några kakor ypperligt färskt bröd af årets växt och ett smör så gult som en fullmåne på klar himmel. Det tarfliga kapellanshuset hade blott en enda silfversked; denna tog Reutercrantz utan krus18, för att visa sin kungliga värdighet, men kungen sjelf grep hurtigt till träskeden. Och derpå begynte båda att angripa bordet med en så bondaktig aptit, att den äldste af pojkarna ryckte modren i kjolen och hviskade: – Är det der en kung, så är jag också en kung.

Reutercrantz, som hörde detta, vände sig om, strök sig om munnen och sade: – Ser du, min vän, en kung måste också vara en smula filosof19 – och filosofien är en aktningsvärd vetenskap, tillade han, i det han åter gjorde en djup grop i filbunken.

I detta ögonblick hörde man tydligt prinsessans röst från kammaren. – Rädda mig, grefve ... kungen kommer!

Kungen och Reutercrantz vexlade en blick. Silfverskeden stadnade orörlig på sin färd till filbunken; träskeden stadnade lika orörlig på sin färd till konungens läppar. Greta skyndade, blek af häpnad20, in i kammaren.

Rösten derinne fortfor: – Och ni tror ännu, grefve, att jag skall bli hans! ... Ah, den odräglige pojken med sina hästar och hundar och soldater ... jag har ju sagt, att jag afskyr honom ...

– Ers majestät! sade Reutercrantz och reste sig häftigt opp.

Konungen rodnade lindrigt, men blef qvarsittande och svarade skenbart likgiltigt, i det han åter begynte använda träskeden: – Min mor har alltid fruktat för Finland; hon tror, att här spökar.

– Ja, i sanning sade den andre och satte sig ånyo.

Nu hörde man derinne en liflig röst tala lugnande ord, men prinsessan blef deraf än häftigare. – Bort! ropade hon. – Döda mig! Skymfa mig! Jag vill ej bli drottning! Docka åt en docka, mycket artigt! Bort, ers majestät, bort, bort, bort! Jag har ju sagt er, att jag älsk... nej, jag har ej sagt det. Ni kan döda mig, Sire, men jag har ingenting sagt.

Kungen steg opp. Han var ju ej annat än en gosse ännu. Han ville visa sig mycket lugn, mycket kall; han gick också med stadiga steg öfver stugan, men han såg ej, att han stötte till vaggan, kullstjelpte en bänk och söndertrampade en af piltarnes trähästar. I det ögonblick han ville inträda i kammaren, mötte honom Greta i dörren. – Ers majestät, sade hon darrande, men beslutsamt, – jag ber som en nåd, att ni ej oroar min vansinniga syster.

– Er syster?

– Ja, min stackars olyckliga syster, som fordom var kammarjungfru hos hennes majestät drottningen, er mor. Min syster led af en olycklig kärlek, hennes förstånd har varit borta alltsedan dess. Hon tror sig ännu vara vid hofvet ...

– Besynnerligt! sade konungen nästan ohörbart. Rösten liknade ... men det är ju också orimligt ...

– Ja, är det icke? inföll Reutercrantz skrattande, i det han vexlade en hastig blick med Greta i dörren. – Hade jag icke för en timme sedan sett hennes höghet prinsessan rida åt ett helt annat håll, så hade jag kunnat ge mig Belsebub i våld uppå21 att ... Ja, hennes majestät har rätt, här spökar kapitalt, och det midt på ljusa dagen. Kom, befaller ers majestät, så söka vi opp våra rymmare. Jag tycker mig höra hundskall der borta i småskogen ...

Konungen svarade icke, men i det han gick, tryckte han en dukat i den äldste gossens hand. Pilten höll det gula myntet mot dagen och visade det åt de mindre. En af de yngre fick deraf kurage, sprang efter kungen i dörren och ropade öfverljudt22: – Vänta, hör du, gif mig också en penning; du har trampat sönder min häst.

Kungen vände sig leende om. – Nå, sade han, – har jag trampat sönder din häst, så skall du få en annan i stället. Derpå ilade han bort med Reutercrantz.

Och för att nämna hvar sak på sitt ställe, så kunna vi genast tillägga, att följande morgon stod under prestgårdens fönster en den vackraste lilla Öländning, fullt munderad med sadel, stigbyglar och ridtyg, och ridsvennen, som ledde honom, förde en helsning, att hans majestät skickade här en häst i stället för den han söndertrampat.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Nimrod, som var en jägare inför Herranom – Se 1 Mos. 10:8–9.

2 väckaren med sitt spö – kyrkvaktaren med sin långa stav.

3 snällaste – skickligaste.

4 täck – vacker.

5 införskrifna – beställda.

6 epilobier – dunörter.

7 gungfly – i kärr eller sjöar uppkomna markskorpor som består av växtlighet och ger vika under fötterna.

8 kiselstenarna – de små rundnötta (strand)stenarna.

9 lummiga – här: yviga; Topelius använder ’lummig’ om både löv- och barrträd.

10 galop ventre à terre – (fra.) i sporrsträck.

11 Hedvig Eleonoras svaghet för detta spel […] om rikets inkomster. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 14 1846, s. 1.

12 din mors exempel – Prinsessan Julianas mor Eleonora Katarina (1626–1692), Karl X Gustavs syster, hade före sitt giftermål med lantgreven Fredrik av Hessen-Eschwege 1646 ett förhållande med en fransk hovmusikant som resulterade i ett utomäktenskapligt barn (Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 19 1853, s. 91 f.).

13 sjutton år – Ändrat till nitton år i upplagorna från 1874 och 1883, jfr föregående kapitel, s. 291, r. 13–14; Juliana var född 1652 och handlingen utspelar sig 1671.

14 värdinna – husmor (finlandism).

15 robe – överklänning.

16 kontusion – skrubbsår.

17 schavotten – ställningen där brottslingar utställdes till allmänt beskådande eller livdömda avrättades.

18 utan krus – utan ceremonier.

19 en kung måste också vara en smula filosof – Kan något anakronistiskt gälla Fredrik den store (1712–1786), »filosofen på tronen», men lagt i Reutercrantz mun och kursiverat är det antagligen en ordlek som anknyter till fil(bunken).

20 häpnad – bestörtning.

21 ge mig Belsebub i våld uppå – ge mig fan på.

22 öfverljudt – högljutt.

3. De två från fordom.

Men vi återvända för ett ögonblick till prinsessan. Knappt var konungen borta, innan den unga prestmor med rask och van hand öppnade en af de fina blåa ådror, hvilka smögo sig under det hvita hullet af prinsessans arm. Den tidens prester och prestfruar voro nästan alla, mer eller mindre, hemma i huskurer och enkel praktisk läkedom; ty lärde herrar doktorer funnos i landet inga, och fältskärerne voro en raritet, som ej stod att tagas på hyllan*. Åderlåtningen hade till följd, att yrseln förgick, febern lugnades, och snart föll prinsessan i en välgörande sömn.

I detta ögonblick återkom Bertelsköld med konungens läkare och två af hoffröknarna, åtföljda af deras kammarjungfrur för att taga vård om den sårade. Grefven steg brådskande in i stugan och ämnade sig, utan vidare förfrågan, med sitt följe in i kammaren, då han midt i stugan hejdades af en lindrigt darrande hand, som fattade hans arm. – Hvarthän, grefve Bertelsköld? sade en röst, som på grefven gjorde ett eget intryck, utan att han straxt kunde göra sig reda derför.

– Är hennes höghet mycket sjuk? utropade grefven och ville ånyo skynda förbi.

– Hennes höghet prinsessan är ej mera här, återtog samma röst, och den unga presthustrun stod ånyo i grefvens väg.

– Huru? Jag lemnade henne här för knappa två timmar sedan ... återtog grefven både förvånad och uppbragt.

– Hennes höghet befann sig straxt derpå bättre och fortsatte jagten till häst, svarade den unga qvinnan med nedslagna ögon och fortfor att bevaka kammardörren. Öfver dessa rena läppar hade väl knappt en nödlögn kommit någonsin förr, och hon blygdes för barnen, som ej kunde undgå att märka hennes osanning.

Bertelsköld märkte denna osäkerhet, utan att ana dess orsak. Underliga föreställningar genomkorsade hans panna. Äfven han, ehuru född Finländare, var icke fri från tron på sina landsmäns trollkonster. Den unga qvinnans envishet, hennes nästan uppenbara osanning måste hafva en hemlig grund. Alltmera uppbragt, fattade grefven häftigt hennes arm och ryckte henne åt sidan. – Ni ljuger! utropade han. – Prinsessan måste vara här.

Men Greta vek icke. För tredje gången ställde hon sig beslutsamt framför kammardörren och sade med låg röst: – Nej, grefve, ni slipper icke in. Ni skulle döda min vansinniga syster, och det kan jag ej tillåta.

Bertelsköld vände sig till ridknektarne, som medföljt i stugan, och ropade med vredens stämma: – Ryck den oförnuftiga qvinnan från kammardörren. Prinsessan måste finnas derinne, död eller lefvande.

Ridknektarne närmade sig, barnen begynte gråta. Blott en af gossarne, lille Pehr, han, som sprang efter kungen, kastade sig i vägen för den främste af knektarne, hängde sig vid hans ben och försökte stjelpa honom omkull med en käringkrok. – Gör du illa åt mor, ropade han, – så slår jag ihjäl dig med min träsabel.

Knekten sökte förgäfves göra sig lös och lyftade2 sitt ridspö, för att blifva qvitt det besvärliga påhänget på hans ben. Detta var mer, än modersögat kunde uthärda. Ett ögonblick stred Greta med sig sjelf; derpå ilade hon tätt intill grefven, steg på tå, ty han var lång, och hviskade i hans öra dessa ord: – Bernhard, du, men ingen annan, får ingå i kammaren. Jag ber dig, skicka bort dessa menniskor!

Verkan af dessa ord var förunderlig. Man såg grefven hastigt rodna, vända sig om och betrakta den unga presthustrun med häpna, ovissa blickar. Men blott ett ögonblick. Straxt derpå vände han sig till sina följeslagare och sade med en röst, hvars starka rörelse all hans sjelfbeherrskning ej kunde dölja: – Hon har rätt. Prinsessan har verkligen ridit bort och befinner sig troligen redan hos hennes majestät drottningen. Förlåten, mina damer, att jag besvärat er hit. Jag ber er, skynden förut, jag skall snart ha den äran att följa er.

Hviskande sinsemellan, aflägsnade sig hofdamerna och deras följe, ovisse hvad de borde tänka om denna plötsliga förändring i grefvens handlingssätt.

De två från fordom blefvo allena, omgifna allenast af barnen. Ingen af dem sade ett ord. Minnets makt öfver de fordom glödande hjertan – ungdomens ljufvaste vår – saliga drömmar af oskuld och kärlek – o huru sorgligt ljufva tankar vakna vid eder anblick, der J stån som en horizont i fjerran för menniskans syn, en horizont af stjernor och morgonrodnad, af blommor och dofter från en längst förfluten tid! År förgå, och lifvet kämpar sina heta strider; hjertat betäckes med ärr af läkta sår, medan somliga blöda ännu; tankar och sinnen åldras, färgerna blekna, blommorna mista sin doft, och än här, än der faller ett gult, förvissnadt löf från lifvets träd; men oåtkomligt för tiden, ovissneligt, heligt, underbart3 står den första kärlekens minne ristadt i själens djup: det är en morgon, som kan skåda sin qväll, men hvars skära rodnad flämtar ännu i skyn, när hela jorden betäckes af natt.

Femton år hade förgått, sedan Bernhard Bertelsköld och hans hjertas första kärlek hade sagt hvarandra farväl i parken vid Majniemi. Hvad var nu han, och hvad var hon? Han var en verldsman, en hofman, som under långa utrikes resor, under strider och äfventyr, under ständigt umgänge i de högsta kretsar hade samlat en rik erfarenhet af lifvet i godt och ondt, en man, hvars hjerta haft rum för tjugu älskarinnor sedan dess och för hvilken kärleken redan hade blifvit »en gammal daglig saga». Hon var vid två och trettio års ålder ännu nästan ett barn i oskuld; hennes lefnad hade flutit stilla och jemnt som en bäck i skogen; litet brus ibland öfver stötestenarna, litet hastigare fart i de nejder, der sluttningen är starkare på lifvets mark; men för resten det ständiga, stilla, oskyldiga sorlet af en vänligt förrinnande våg, hvars friska svall är en välsignelse för stränderna rundtomkring. Nu stodo de åter vid hvarandras sida, landtflickan och verldsmannen, båda förstummade af jemförelsen mellan hvad som varit och hvad som var.

Lille Pehr var den förste, som bröt tystnaden. – Mor, ropade han med en ganska tydlig sidoblick på grefven, – säg då åt den elake herrn, att han går sin väg.

Barnets lilla vrede rörde den stolte grefven nästan till tårar. Han tog pojken i sin famn, kysste honom och sade mildt: – Icke vill jag göra din mor illa. Vet du väl, min gosse, att din mor och jag ha hållit mycket af hvarandra – i fordna tider, tillade han sakta.

Dermed var isen bruten. Men Greta fruktade det farliga ämnet. – Låtom oss icke mera tala derom, herr grefve, sade hon afböjande.

– Nej, sade Bertelsköld, – låtom oss tala just derom. Du vet ej du, hvilken svalka för hjertat som finnes i minnet af länge förgätna oskuldsdagar. Mins du ännu gamla Janes spådomar? Jag tror hon räknade sjutton flammor, tillade han på en gång skämtande och vemodigt. – Hon hade orätt, hon räknade dem för få. Hon kunde ha sagt trettio. Och likväl är det blott en enda bland dem, som är oförgätlig.

– Ni är skyldig ett vad sedan dess, herr grefve, sade Greta. – Ni lofvade mig er fars koppar-ring i byte mot en blåklint.

– Jag kan ej hålla mitt löfte, om jag äfven ville det. Konungens ring försvann vid en duell i Schlesvig, dervid min far förlorade två finger af sin venstra hand. Jag har sedan ej återfått ringen, och jag önskar det knappt, ty ehuru jag sjelf har lidit deraf, ha mina underhafvande vunnit. Jag har haft olyckor sedan dess, jag har mer än en gång varit sjuk, sårad och nära döden; jag har haft många sorger, men de mina ha återfått välstånd och lycka. Min nye förvaltare skrifver till mig, att Majniemi för hvarje år repar sig ur sin vanmakt, och att mina underhafvandes välstånd tilltager. Jag längtar att snart återse mitt fädernehem. Säg mig, Greta, lefver gamla Jane ännu?

– Ack ja, herr grefve, men ...

– Men? ... Du säger detta så sorgset?

– Ja, ty ... jag vet ej, om jag bör säga er det. Hon är anklagad för trolldom, och processen skall i dessa dagar begynna. Ack om ni kunde resa dit!

– Trolldom! upprepade grefven betänkligt4. Det är i dessa tider en svår anklagelse. Öfver hela Sverige brinna nu för tiden bål vid bål, och de vidunderligaste saker berättas om hexorna. Du har rätt, jag måste utan dröjsmål resa till Majniemi. Men ... fortfor han skämtande, – du kallar mig icke mera du?

– Jag, herr grefve? frågade Greta rodnande.

– Du gjorde det likväl nyss förut.

– Emedan ni annars ej skulle ha igenkännt mig, och då hade ... er trettiondeförsta kärlek varit förlorad, återtog Greta naivt.

– Min trettiondeförsta ...? Ah, du erinrar mig om prinsessan. Hon är härinne?

– Ja, hon sofver. Hon vet icke, att kungen nyss var här ... att han hörde henne i yrsel yppa sin afsky för honom och sin kärlek för en annan, hvars namn hon till all lycka ej nämnde ... hon vet ej, att jag, med knapp nöd och med hjelp af en osanning, hindrade konungen att upptäcka henne och afledde hans misstankar. Konungen får ej veta, att hon var i kammaren under hans härvaro, ty derpå skulle Sverige förlora en drottning och ni en ... Greta kunde ej utsäga ordet.

– Och det var derföre du ...?

– Det var derföre jag var tvungen att tilltala er med en benämning från fordna tider. Annars hade ni varit orsaken till en stor olycka.

– Beundransvärda qvinna, det var då för att rädda hvad du kallar min kärlek ...

– Nej, herr grefve, svarade Greta med nästan förebrående ton, – det var för att rädda en ung flickas framtid och heder. Det var för att afvända skymf och oenighet från konungens familj. Jag har gjort hvad jag bort; det återstår för er att göra hvad ni bör.

– Du har rätt, min vän, återtog grefven tankfullt. – Der slår ett högt och ädelt hjerta under din enkla drägt – mer grefligt än mitt, mer konungsligt, än högborna kungabarns. Vi måste rädda prinsessan, men huru?

– Hennes höghet har endast behöft en åderlåtning och stärkande sömn, för att återvinna sin helsa. Det ena har jag besörjt och naturen det andra. Hon skall snart vara i stånd att obemärkt lemna prestgården och återvända till de kungliga. Det blir er sak att finna en passande förevändning för hennes frånvaro.

– Greta, du är lika klok, som ädel. Hur skall jag tacka dig?

– Dermed ... att Sveriges blifvande drottning ej mera kan vara grefve Bertelskölds ... älskarinna.

– Du englasjäl ... huru vackert du förstår att anslå de goda strängarna i mitt innersta! Ack, ofta ha lättsinnet och fåfängan vunnit segern öfver mina bästa föresatser. Det är derföre att jag ej då haft en god ande, som hviskat vid min sida: akta dig, under dessa rosor dölja sig brottet och ångern! O, var du min goda engel, såsom du fordom var! Sådan som du var ingen, – ingen under hela mitt lif!

Och från den stolte verldsmannens öga droppade en tår på den unga qvinnans hand, som han förde till sina läppar. Men Greta lösgjorde sakta sin hand, drog med tårfulla ögon tvenne af sina gossar till sitt sköte och sade: – Ser ni, herr grefve, dessa äro mina goda englar. Bed Gud, att ni en gång må förstå den sanna kärleken; då skall ert hjerta ej blöda ensamt mer!

Fotnoter till detta avsnitt

* Här ansåg fältskärn passande att egna ett utförligt loftal åt den lyckliga tid, då man ännu knappt visste af fakulteter och en fältskär kunde jemföras med en arkiater1 nu för tiden.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 arkiater – titel för livläkare, livmedikus: högt uppsatt persons (ofta monarks) personliga läkare.

2 lyftade – parallellform till lyfte.

3 underbart – märkvärdigt.

4 betänkligt – oroligt.

4. Slutet af Kung Carls jagt.

Jagten fortgick de följande dagarna i herrligt höstväder. Antingen högdjuren1 voro tröttare eller jägarne genom vanan skickligare, alltnog, det lyckades vida bättre nu, än i början. Konungen fällde med egen hand en elg, Reutercrantz en annan, Gustaf Gyllenstjerna den tredje, flera af hofherrarna likaledes hvar sin. Den unge fursten var vid gladt lynne; han antecknade i sin dagbok alla skott, både lyckliga och olyckliga; han ströfvade kring hela fasta Åland och stundom utöfver sunden, när en jagad elg hade simmande tagit sin tillflykt till en holme. Hans ridter voro öfverdådigare än någonsin; fyra gånger om dagen ombytte han häst. Men drottningen och riksråden voro icke vid det bästa lynne. De begynte att längta tillbaka till Stockholm och sågo med oro konungens vilda lefnadssätt. Man hviskade, att det stundom gick hett till vid bägarne på Kastelholms fogdeboställe, och att majestätet alltför ofta förglömdes för pojkens öfverdåd.

En dag var det marknad i Sund, och många tusende menniskor ditströmmade från hela skärgården och från Åbo, många blott för att få se de kungliga. Här voro rader af marknadsstånd uppslagna i nejden af kyrkan, och de kungliga hade låtit uppslå några tält på en höjd, der man hade en öfversigt af hela folkhvimlet. Drottningen med hofvet gjorde en promenad mellan de brokiga skarorna af krämare, fiskare, matroser och bönder; länsmän och rättare sökte förmana den stojande hopen till tystnad, hofvets lägre betjening underlät ej heller att visa sin vigt i staten2 med att näpsa de påträngande. Men det oaktadt voro ceremoniel och hofseder den dagen aflagda; man såg hoffröknarna skrattande köpa band och mössor af krämarne; de adlige sprättarne fästade tuppfjädrar, köpta af bondpojkarne, i sina sammetsbaretter; drottningen sjelf köpte med egen hög hand den fisk, som skulle anrättas till middagen och hvilken, om man får tro sagan, bestod af flundror och sik. Men konungen sågs ej till. Hvar höll den vilde pojken nu åter hus?

– Hvar? upprepade den raska och munviga fröken Stina Wrangel, som händelsevis blef vittne till ett af dessa utrop, der drottningen glömde sig och modren röjde sig. – Hvar! Tillåter ers majestät mig att tala uppriktigt?

– Tala; du har rätt att prata tok3 i dag! – Stina Wrangel var nemligen en favorit hos drottning Hedvig Eleonora.

– Jag ville blott säga, att ädla högdjur måste fångas med list. Så länge ers majestät går ut bland folket i glansen af sin kungliga värdighet, skola de alla buga allerödmjukast, men ingen skall yppa, hvar konungen är. Om vi deremot – jag menar ers majestät och några af oss flickor som lifvakt – skulle gå ut förklädda i skymningen ...

Drottningen smålog. – Det vill säga, återtog hon, – att jag skulle ha det nöjet bli ett förkläde för edra dumheter ... Men lika godt, skaffa oss fort några bonddrägter och låt fyra man af lifvakten följa oss på afstånd, utan att väcka uppseende. Inga andra än Juliana, du, Märtha Lejonhufvud och Ebba Wachtmeister få vara med om förtroendet. Marsch!

Sagdt och gjordt, den lilla öfverdådiga hoffröken flög af som en pil, och en timme derefter syntes drottningen förvandlad till en ärevördig Ålandsgumma i söndagsdrägt, medan hennes fyra hoffröknar, utstyrda i brokiga band, dem de köpt af krämarne, hoppande af munterhet visade sig som sannskyldiga bondflickor. Prinsessan Juliana ensam var ännu blek och lidande sedan fallet med hästen. Alla fem voro redan färdiga, då drottningen begynte frukta, att drägterna ej vore nog, att inkogniton kunde bli röjd och äfventyret möjligen kompromettera hennes värdighet. Efter någon besinning lät hon tillkalla gunstlingen, grefve Bertelsköld, invigde honom i förtroendet och befallde honom att följa med som beskydd för alla händelser. Grefven förvånades icke litet; han hade svårt att finna en bonddrägt passande för sin resliga växt, men lyckligtvis hade man ett antal i förråd för maskerader, och så voro ändtligen alla färdiga. Klockan var 7 på aftonen, och mörkret hade redan inbrutit. Alla smögo sig i tysthet ut från prestgården och begåfvo sig nedåt byn.

Den tiden var bränvinet väl bekant; men det hade ännu icke förvandlat marknaderna till skådeplatser för oljud och slagsmål; dock funnos ölkrogar, der det gick något bullersamt till. Med hemlig fruktan skickade drottningen Bertelsköld att utspana, om konungen fanns på ölkrogarna. Grefven gick, fick här och der boxa sig fram, här och der uppbära knuffar och skällsord, men återkom med det lugnande besked, att konungen ej sågs till uppå krogarna.

Vid ändan af byn var en stor bondstuga, kring hvilken mycket folk hade samlat sig. Inifrån hördes ljudet af en säckpipa, ackompagnerad än af sjungande röster, än af en stor puka af kalfskinn. Man kunde höra, att derinne lektes och dansades. Drottningen gaf de sina en vink, Bertelsköld banade väg, och så trängde man sig försigtigt fram mellan folkhopen. Om man får tro berättelsen, aflopp detta icke alldeles utan nederlag. Några lustiga bröder mötte de kommande vid trappan; en tog drottningen om lifvet och svängde gumman ett par hvarf omkring; en annan tog Stina Wrangel om nacken och tryckte på hennes läppar en smällande kyss; en tredje tog Ebba Wachtmeister under armen och ville sans façon4 enlevera henne. Alla damerna voro halfdöda af skrämsel och ångrade redan tusen gånger sin obetänksamhet; men Bertelskölds kallblodighet räddade allt. Han ropade temligen högt och med så åländsk brytning han kunde: – Kom gossar, der midtemot låter kungen slå tappen ur öltunnorna, och hvar och en får dricka så mycket honom lyster. – Detta slog an. Största delen af hopen rusade ditåt, och damerna blefvo befriade från sina påhängsne tillbedjare, som lupo från dem till Bachi nöjen.

– Låtom oss vända om, grefve, sade den korpulenta drottningen, som ännu pustade efter den ansträngande snurredansen och redan hade nog af äfventyret.

– Ja, låtom oss vända om, hviskade de räddaste af flickorna. Men, den som icke lät sig förskräcka, var Stina Wrangel. – Vänta, låt mig titta litet, innan vi gå, sade hon sakta, och utan att vänta på svar, var hon redan till hälften inne i den öppna stugudörren. De öfriga voro, med eller mot sin vilja, tvungne att vänta i farstun och höllo sig der undanskymda i en mörk vrå.

Derinne var ett bröllop. Stugan var temligen stor och uppfylld af folk, så att blott i midten af rummet en plats var öppen, och här lekte man danslekar. Säckpiparn blåste så kraftigt och så länge lungorna räckte till; när han tröttnade, föllo bondflickorna in med sin sång, och deremellan intonerade pukan vid passande tillfällen. Brinnande pertor och talgljus, ställda i urholkade rofvor, upplyste rummet och fläktade för luftdraget, som genom de öppna fönstren underhöll en behaglig svalka. Ungdomen tycktes ha mycket roligt; här och der drogs en gammal fiskare eller en bedagad matrona med i ringen och skumpade der af hjertans grund. Alldeles fint gick det visst icke till; dessa näfvar, vana vid noten och yxan, buro naturens handskar och grepo rätt stadigt i, der de blott fingo tag; stegen voro ej heller lärda i Alina Frasas dansskola5, men ärligt och hederligt gick der till; denna plumphet hade sin oskuld, som väl kunde uppväga hofvets förfinade lättsinne, och den lilla hoffröken i dörren hade en hjertelig fröjd att betrakta detta för henne ovanliga skådespel.

Hastigt smög hon sig åter ut i farstun, ryckte drottningen i kjolen och sade: – Ers majestät, kungen är der.

Kungen var verkligen der med två eller tre af sina förtrogne. Alla voro klädde i simpel jägaredrägt ungefär som hofvets ridsvenner; Reutercrantz hade varit nog försigtig att den aftonen sysselsätta knektarne på andra håll, så att man ej behöfde frukta deras inblandning i konungens äfventyr. Omöjligt är det icke, att ju några af bondfolket anade, hvilka gästerne voro, ja, det väckte en billig förundran, när tre dukater funnos lagda bland silfver- och kopparslantarne på det stora brudfatet6; men de, som märkte oråd, hade nog förstånd att icke låtsa märka något, och så gick dansen obehindradt, utan att någon generade sig för de främmande jägarne. Man såg på konungen, att han trifdes väl – såsom Carl XI äfven sedermera alltid trifdes bättre i obildade kretsar7, än i högre och finare bildade, der hans blyghet och brist på umgängeston hade svårt att reda sig. Han svängde om med både gummor och flickor, så det var lust och glädje att se uppå, och när gårdens silfverbägare gick omkring bland de förnämligare gästerne, fylld till brädden med franskt vin, försatt med kummin och kardemumma8, smög sig konungen hellre till den väldiga ölstånkan, som på ett bord vid spiseln stod framsatt för den stora hopen af gästerne, och tog sig derifrån en klunk på äkta bondevis.

Emellertid var det skrifvet i stjernorna, att de höge gästernes inkognito icke skulle den aftonen aflöpa utan äfventyr. Lille Pehr från prestgården hade med sin mor kommit till marknaden och, såsom hörande till andliga ståndet, jemväl blifvit bjuden till brölloppet. Der hade han krupit upp i ett hörn just nära ölstånkan. Knappt fick han sigte på den unge jägaren, förrän han ropade: – Tack skall du ha för hästen. Konungen vände sig bort.

Modren sökte tysta den lille och lyckades för en stund, men det dröjde ej länge, innan vår gode Pehr åter fick sigte på jägaren och ropade så högt, att alla kringstående hörde det: – Se der är den beskedliga9 kungen, som gaf mig en häst.

Den tysta aningen, som redan länge hade grott hos flera bland bröllopsgästerna, fick nu en oväntad bekräftelse ur barnets mun. Man begynte att med förlägna blickar betrakta hvarandra, och snart märkte de främmande jägarne till sin stora förtret, att rundt kring dem bildade sig en tom ring och att en mängd personer ställde sig att begapa dem på behörigt afstånd. Straxt gaf konungen sina vänner ett tecken och närmade sig dörren för att i tysthet draga sig ur spelet. Men ryktet om hans härvaro hade som en löpeld flugit genom hela bröllopsskaran och äfven hunnit till åskådarne ute på gården, hvilka nu i sin tur strömmade in, för att också få se en skymt af landsens unge herre och konung. Trängseln i dörren blef derföre så stark, att i den stunden ingen slapp in eller ut, och der stod nu kungen, förlägen och brydd, huru han bäst skulle undkomma folkets efterhängsenhet.

Vid samma tid hade drottningen, prinsessan, Bertelsköld och hoffröknarna trängt sig i dörren, för att betrakta konungen, och stodo nu fångna, inklämda mellan dem, som ville ut, och dem, som ville in. Äfven unga prestmor från Saltvik hade velat draga sig undan med sin pilt, förlägen öfver den villervalla, hans lilla pratsamma tunga åstadkommit. Barnet blef klämdt och började gråta; en närastående sjöman tyckte det vara synd om den lille och lyftade honom på sina breda axlar, för att hjelpa honom ur trängseln.

Nu tyckte sig lille Pehr vara en hel karl, der han från sjömannens axlar hade fri utsigt öfver hela bröllopssalen och var hufvudet högre än alla öfriga. Han såg sig omkring som en kung på sin thron, och slutligen stannade hans små ögon på några ansigten, dem han tyckte sig känna igen. – Akta dig, mor, ropade han, – der är den elake grefven, som ville göra dig illa hemma hos oss.

Händelsevis stod konungen just i samma ögonblick nära bredvid; han hade nyss förut igenkänt den lille och sett ett prof på den skarpa observationsförmåga, som man ej sällan finner hos barn med goda hufvuden. – Hvad säger du? sade den kunglige jägaren och fattade piltens hand.

– Ja ja, pratade den lille, munter och uppspelt af sin höga hedersplats, – tror du jag inte känner dig? Du är kungen, och der står grefven, och der står prinsessan, som var inne i kammaren, när du var hos oss. Åh, nog känner jag er, fast ingen känner igen mig.

Kungen följde med ögonen gossens pekfinger och trodde sig igenkänna prinsessan Juliana i bondedrägt, ehuru hennes ansigte var till hälften doldt af ett hvitt huckle. – Var hon inne i kammaren, när jag var hos er? upprepade han med en lindrig darrning i rösten.

– Hvad pratar du för dumheter, Pehr? hörde man modren hviska straxt bredvid. – Här har du en hvetebrödsbulla10 – och dermed ville hon stoppa hans mun.

Men den lille fortfor att prata, i det han mumsade på bullan: – Visst var hon i kammaren, när du åt filbunke och trampade ihjäl min trä-Polle, och sedan så rispade mor henne i armen, att hon blödde, och sedan sad’ mor åt grefven: det är min syster, sad’ mor. Inte har mor någon syster.

Emellertid hade Bertelsköld lyckats undantränga folkhopen i farstun och bereda sina damer fri reträtt. Alla de höge gästerne kommo ändtligen ut på gården, och drottningen, som ej längre kunde styra sin vrede, fattade sin kunglige son i armen och hviskade: – Ers majestät, är det så en konung af Sverige bevarar sin värdighet i folkets ögon?

Konungen rodnade starkt och hviskade lika sakta: – Ers majestät, gref Horn har alltid framställt ert höga exempel för mig till efterföljd. Dessutom, hvem är den damen i hvita hucklet, som äfven har hedrat denna fest med sin närvaro?

– Det är den blifvande drottningen, som med rätta har oroats öfver den blifvande konungens pojkstreck.

– Helsa då den blifvande drottningen, att den blifvande konungen, »den odräglige pojken med sina hästar och soldater», icke vill göra henne till »docka åt en docka» – nej, ers majestät, denna blifvande drottning blir aldrig drottning – åtminstone icke i Sverige, så vida hon ej vill vänta på min efterträdare!

Och med dessa ord ilade konungen bort, qvarlemnande drottningen i bestörtning och vrede öfver något, som för henne var en fullkomlig gåta.

Det återstod nu endast att så obemärkt som möjligt uppnå prestgården. Sagan förmäler ej, hvilka vidare äfventyr derunder händt, och det är troligt, att en mans djerfhet och fem qvinnors list voro tillräckliga, för att utan hinder uppnå målet. Men folket i bröllopsgården, långtänkt som alla våra landsmän, hade först efter de kungligas bortgång rätt hunnit fatta den ära, som dem ovetande hade vederfarits brölloppet. Och nu först utbrast deras gamla kärlek till konungahuset i ett skallande hurrarop, som i qvällens tystnad hördes ända till prestgården.

Men Greta från Saltvik tryckte med tårar den lille Pehr till sitt hjerta och sade: – Olyckliga barn, du har krossat en krona!

Pehr blef i förstone häpen, ehuru han ej begrep det ringaste. Men så mycket förstod han, att han troligen gjort något illa. Han stod rätt fundersam en stund; derpå sade han: – Var ej ledsen nu, mor! Kungen har trampat sönder min häst och gaf mig en annan i stället. Har jag trampat sönder hans krona, skall jag göra honom en annan i stället. Var ej ledsen nu mor!

Greta smålog: – Hvad är det, som ett barn ej kan!

Men säkert är det, att det icke var prinsessan Juliana, som sedermera blef Carl XII:s moder. Hvem vet, hur det då sett ut här i norden? Det kom en dag, när Sveriges tillämnade drottning skattade sig lycklig att kunna skyla sina felsteg med en krämares hand – när hon nödgades byta den kronas glans, som skimrat öfver hennes ungdom, mot tvungen landsflykt, ett fläckadt namn, ett lif af ånger och en graf af glömska11. Arma och sköna prinsessa – hvem kastar på dig den första stenen!

Dock – återvändom, för att egna en hastig afskedsblick åt slutet af konungens jagt.

Den 6 September 1671 var bestämd för återresan. Drottningen och riksråden lemnade med glädje Ålands stränder, men konungen och hela det yngre hofvet sade med saknad farväl åt det fria lifvet i skog och mark. Man sade, att en del af den yngre adeln här velat utföra en plan att göra konungen myndig ett år före den lagliga tiden, och dertill allenastyrande; denna plan gick om intet.12 Och det var väl; enväldet kom ändock sedan tids nog, när dess stund var inne.

De kungligas besök var utmärkt af flera barmhertighetsverk. Man säger, att kyrkor och fattige fingo betydliga gåfvor; derom tiga nu kyrkoböckerna, som sedan förstördes under stora ofreden. En af Ålands raskaste skyttar, som fällt en elg och dermed förverkat sitt lif, fick nåd af konungen.13 Hvad elgarna angår, så såg man ännu fyrtio år derefter deras högburna, stolta horn mellan löfven i Ålands skogar. Men stora ofreden, som förödde så mycket, förödde äfven dem. År 1710, när fienden väntades, blef, på svenska regeringens befallning, en stor massaker anställd bland elgarne; deras kött insaltades, deras hudar gjordes till kyller åt Carl XII:s ryttare. Fiendens kulor medtog de få öfverblefna.14 Efter den tiden irrade här och der ett enstaka par omkring på de fordna betesmarkerna, till dess år 1778 den sista elgen sköts på Flaka hemmans egor i Lemlands socken15.

Detta besök var Carl XI:s första och enda besök på finsk jord. Den kungliga fregatten låg redo med hundrade svajande vimplar, sluparna lade från land – de talrika skaror, som rundt omkring betäckte stränder och vikar, uppstämde ett tusenstämmigt hurra för den älskade konungen – och fregattens kanoner helsade tillbaka ett dånande farväl. När röken af sista skottet skingrats, såg man konungen med blottadt hufvud vinka sin sista helsning – och snart klöf den stolta fregatten en bred fåra i vågen, som glänste likt guld uti aftonrodnadens glöd.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 högdjuren – högviltet, här älgarna.

2 staten – hovstaten, hovpersonalen; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 prata tok – pladdra, prata strunt.

4 sans façon – (fra.) utan vidare omständigheter.

5 Alina Frasas dansskola – Alina Frasa dansade i ett kringresande sällskap redan som barn och ledde med stor framgång danskurser för skolelever i Helsingfors under 1850-talet. Topelius hade uppmärksammat henne i Leopoldinerbrev i Helsingfors Tidningar bl.a. 2/2 och 2/3 1850.

6 brudfatet – brudskålen, där bröllopsgästerna lade pengar åt bruden.

7 Carl XI […] trifdes bättre i obildade kretsar – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 19 1853, s. 9.

8 försatt med kummin och kardemumma – med tillsatt kummin och kardemumma.

9 beskedliga – snälla, goda.

10 hvetebrödsbulla – vetebulle, formen på -a allmän i finländsk svenska.

11 när Sveriges tillämnade drottning […] en graf af glömska – Se kommentar till 291, 13–15.

12 Man sade, att en del af den yngre adeln […] denna plan gick om intet. – Topelius stöder sig här på Fryxell (Berättelser ur Svenska Historien 15 1848, s. 13 f.), och använde uppslaget i librettot till Kung Carls Jagt (1852), men där är de yngre adelsmännens ambition att överta makten själva och göra kungen till marionett.

13 En af Ålands raskaste skyttar, […] fick nåd af konungen. – Motivet är centralt i Kung Carls Jagt, men här verkar det som om följetongsförfattaren Topelius, när femte berättelsen lästes i Helsingfors Tidningar hösten 1853, antingen ville påminna läsarna i Helsingfors om uppsättningen av operan halvtannat år tidigare, eller önskade förekomma kritik av att episoden med tjuvskytten inte ingår i Fältskärns berättelser.

14 Fiendens kulor medtog de få öfverblefna. – Rent grammatiskt ska predikatsverbet stå i pluralis här: medtogo.

15 år 1778 […] i Lemlands socken – Efter Fredric Wilhelm Radloff, Beskrifning öfver Åland 1795, s. 229.

5. Barnen i Blåkulla.

Innan vi gå vidare i denna berättelse, måste vi först taga ett steg af vid pass fyra månader tillbaka. Det var vid Valborgsmessotiden år 1671. Marken hade kort förut blifvit bar, några herrligt ljumma regn hade efterföljts af ett lika herrligt solsken; en lätt ånga höjde sig från den ännu gula marken, der nu de första stråen begynte uppspira; man tyckte sig höra gräset växa; man trodde sig timme efter timme se, huru ängarne blefvo gröna och träden knoppades.

Och åter äro vi i nejden af Majniemi några få mil från Åbo. Sedan vi sist besökte denna nejd för femton år tillbaka, har den antagit ett gladare och vänligare utseende. Der råder väl ännu mycken fattigdom i de små kojor, som omgifva det stolta slottet; men den nöd, den förtviflan och det hat, som rådde der under salig grefvens tid, äro nu mycket mildare. Grefve Bernhard Bertelsköld har ombytt fogde på sitt slott: den gamle mäster Adam har, rädd för sina förre underhafvandes hämd, flyttat sin boning till Åbo stad och nedsatt sig der, att som draken vakta de rikedomar, han utpressat af den fattige bonden. Den nye fogden har af sin herre erhållit stränga instruktioner att förfara skonsamt med bönderne, att understödja de flitigaste med små lån och de fattigaste med eftergifter på arrendet. Så ha en del af de många öde gårdarne åter blifvit befolkade, de förvildade fälten åter besådda med korn och kärna1; man kunde hoppas en bättre tid, derest bonden på de adeliga godsen hade någon säkerhet för framtiden. Men hvem kunde försäkra honom derom, att icke hans nuvarande milde herre en dag skulle efterträdas af en despot, som åter behandlade sina underlydande likt de osjäliga2 djuren? Och så arbetade bonden för dagen, nöjd när han hade fred och bröd för ögonblicket; men på framtida uppodlingar, på kommande slägtens väl tänkte ingen, ty hvem ville en dag se sitt arbete komma en ny mäster Adam till godo?

Nära en qvart mil från slottet låg Arvio by, densamma som blifvit nästan totalt ödelagd genom upprorets följder i mäster Adams tid. Största delen af folket var på utarbete under den vackra eftermiddagen; på vägen, som gick genom byn, såg man en ensam gumma vandra. Hon var helt och hållet svartklädd i groft, men renligt ylletyg. Den böjda gestalten vittnade om en hög ålder, men den skarpa genomträngande blicken vittnade om en klok och verksam själ, medan hennes raska rörelser läto förmoda en kroppslig styrka, som åldern ännu ej kunnat märkbart bryta.

Såg man nogare3 på den gamla, så igenkände man utan svårighet »Svarta Jane», hvilken läsaren torde minnas från förra berättelsen. Den, som icke kände henne, skulle tagit henne för omkring sextio år; andra visste rätt väl, att hon nu måste vara minst sjuttiofem. Man såg henne försigtigt vandra vägen fram och här och der se sig omkring på gårdarne i byn. Så snart hon trodde sig ha ingenting att befara, gick hon med sitt knyte in i stugorna, dröjde någon stund, återkom med knytet ständigt större och fortsatte åter sin väg till andra gårdar. Hvad hade hon der att skaffa, och hvad medförde hon derifrån?

På det att inga misstankar oskyldigtvis måtte stanna på en person, för hvilken vi ha en sorts gammal vänskap, vilja vi följa henne på några af dessa besök. I första gården var matmodren hemma och kärnade smör. Svarta Jane blef väl emottagen, instängdes en stund i mjölkkammaren och bortgick med många tacksägelser och ett par nya strumpor i knytet. I andra gården var en flicka om aderton eller tjugu år hemma för att ha tillsyn öfver de små barnen. Här var Jane lika välkommen, en brasa upptändes, och i askan af den nedbrunna glöden lästes tillkommande ting. Resultatet måste ha utfallit den unga flickan till synnerligt nöje, ty vid bortgåendet ökades knytets innehåll med en stor ost. I tredje gården var husbonden hemma och låg sjuk. Jane blef inkallad och kom icke gerna; dock lät hon förmå sig att läsa öfver den sjuke och erhöll till belöning en blank daler silfvermynt med löfte om dubbelt, derest mannen i morgon kunde gå ut. I fjerde gården mötte henne en piga, som drog henne in i ladugården och i tysthet berättade, att hennes fästman öfvergifvit henne; Jane skulle derföre reda åt honom en trolldryck. Hvad svaret blef, förmäler icke historien, men säkert är, att Jane kom derifrån med ett par nya strumpeband. I femte gården blef hon bortjagad med hotelser och hårda ord; värdinnan beskyllde henne att der ha stulit ull om påsknatten och förgjort korna, så att de icke mjölkade. I sjette gården blef hon åter väl emottagen, en häst hade sjuknat och var nära att krevera4; Jane gaf hästen bränvin, band en påse under hans hals och erhöll till belöning en kappe5 salt. I sjunde gården behöfdes god lycka för brygden; Jane tvättade bryggkaren med ett afkok på rönn, ljung och porsris6, hvilket borde medföra lycka, och erhöll för denna väntjenst ett par kakor färskt bröd och ett par marker7 smör. Så gick det ur gård och i, och slutligen hade den gamla, saltpåsen inberäknad, en så stor börda, att hon skäligen ej ansåg sig kunna bära mera för en gång. Och efter det redan led till qvällen, fann hon för godt att begifva sig på hemvägen, utan att låtsa förstå de vinkar, hon ännu här och der märkte vid nästan hvarje stuga hon passerade. Ty dylika besök i byn skedde icke alla dagar, och Jane hade stor praktik äfven i andra byar. Hvar och en ville derföre passa på tillfället.

Emellertid begynte männen hemkomma från arbetet, och Jane fann icke för godt att möta dem, der hon kom med påse och knyte. Hon visste, att de flesta fruktade henne, men hon visste äfven, att många beskyllde henne för allt ondt, som hände i byn, och hotat angifva henne, hvilket i dessa tider var en vådelig sak. Hon tog derföre en genväg öfver ängarna och vek derifrån inåt gångstigen, som ledde genom skogen till stranden.

Dit hade hon ännu vid pass en fjerdingsväg8, och huru raskt hon än gick, rann aftonsolen ned bakom topparna, medan Jane ännu var i skogen. Natten kom, och det var väl icke så farligt här i landet i Maj, när mörkrets flor sväfvar helt tunnt öfver grenar och toppar, likt en behaglig dröm, medan talltrasten sjunger sina sorgligt vackra visor i den mörka barrskogen. Ja, der var ännu en sångare, som lät höra sig på afstånd vid sjön och vid hvars toner talltrasten upphörde med sina; det var näktergalen, som då, likasom stundom ännu, var en kär sydländsk gäst uppå Finlands södra kust.

Likväl påskyndade Jane sina steg, ty hon var icke säker uppå, att ju ej en skälm kunde ha tagit hennes båt vid stranden, och då hade hon fått tillbringa natten i skogen. Vid det hon gick så allena och natten var så skön och underliga tankar från fordom runno i hennes håg, hörde hon i skogen ett främmande ljud. Det var icke orrens kuttrande, icke vargens tjut, icke nattskärans skorrande ljud på renen i rågfälten. Det var rösten af ett gråtande barn.

Jane var barnkär och gick åt det håll, der hon hörde rösten. När hon så gått en lång omväg, upptäckte hon tre barn, en gosse och två flickor, alla om fem eller sex år, hvilka sutto hopkrupna vid roten af ett träd, och två af dem sofvo oskuldens sömn på den fuktiga marken, men den ena af flickorna var vaken och grät för sig sjelf af hunger och räddhåga. Jane gick fram till barnen. – Hvarföre ären J så ensamme här i skogen? frågade hon.

– Ack, sade flickan, – vi följde korna på vall för första gången i dag, då kom regnet i middags, och der var en präktig regnbåge. Då sade Tommu; kom låt oss ta fast regnbågen, han är der helt nära i skogsbacken. Men när vi kommo dit, var han ännu ett stycke bort, och så kommo vi längre och längre i skogen, tills vi ej mera hittade hem.

Jane log nästan sorgligt9. Kanske tänkte hon uppå, huru dessa barn sprungit efter regnbågen, likasom menniskorna springa efter lyckan. De säga, som barnen: hon är helt nära, låtom oss taga henne! Och när de komma dit, är hon åter ett stycke borta, och när de komma dit, syns hon åter glimma fjerran i skyn, och så följa de dödlige hennes försvinnande spår, tills de sluta med att förvillas i djupa skogen.

– Följen med mig, sade Jane, – så fån J sofva i natt i min stuga. I morgon skall jag visa er vägen hem.

De sofvande fingos med möda på benen, och så fortsatte hela sällskapet vägen till stranden. Barnen gingo tysta och illa till mods; de kände nog svarta Jane och visste hennes rykte, de hade kanske hellre blifvit qvar uti skogen, men de vågade ej yppa sin fruktan. Blott Tommu hade mod att halfgråtande säga: – Jag vill ej gå med trollet i skogen; jag vill gå hem till mor.

– Vi vill’ gå hem till mor, snyftade båda flickorna.

– Hvad nu, små tokar? puttrade10 Jane. – Mor sofver, och till byn är en half mil. Se så, klifven raskt på; hos mig fån J sedan smörgås och mjölk.

Smörgås och mjölk! Hvem har ej varit barn och varit hungrig och hört dessa ord, som i den stunden innefattade all jordisk lycka och läckerhet! Tårarna upphörde att rinna, och barnen stego på med förnyade krafter; blott den ena af flickorna bröt stundom små qvistar och strödde dem efter sig på gångstigen. – Hvarföre gör du så der? hviskade den andra. – Tyst! svarade den lilla. – Farmor har berättat för mig om en flicka, som blef bortförd af trollen i skogen och strödde qvistar på vägen, och sedan när hon såg qvistarna, hittade hon vägen hem igen.

Om Jane hört dessa ord, hade hon haft skäl att darra. När en idé, en fördom eller hvilken föreställning som helst har gripit ett folk, så skall man grannt märka dess omfång och vigt i de små barnens mun. Veta de ingenting deraf, då kan man vara säker uppå, att den idén ännu ej blifvit en lifsfråga och en hjertesak. Men begynner den föreställningen att spöka på barnens läppar, då må den glädjas, som vinner derpå, och då må den darra, som drabbas deraf, ty då kan han klart förstå, att den idén gått till djupet af alla hjertan, inträngt i familjernas innersta, ja i sjelfva modersmjölken, och kan icke utrotas på många mansåldrar.

Vid den tid, hvarom vi tala, var tron på hexor och trolldom en sådan föreställning, som, urgammal i sig sjelf, hade ånyo blossat upp på ett förskräckande sätt. Just i det stora århundrade, som hade födt Newton, Leibnitz och på slutet Voltaire, just vid den tid, när reformationen hade för en stor del af Europa låtit morgonrodnaden dagas af en ljusare tid, just då uppstod denna märkvärdiga reaktion af hedendomens och medeltidens djupaste mörker. Kättarebålen i det katholska Europa hade ännu icke upphört att brinna, när hexornas bål begynte att tändas i den protestantiska verlden. Trolldomen blef på den tiden en trosartikel, på hvilken de klokaste män ej mera tviflade. Allmänna bönedagar utskrefvos, för att afvända »Satans raseri», kungliga kungörelser varnade menigheten, styrkte dess tro och upphetsade dess inbillning; trollkommissioner11 nedsattes, till hälften af andlige, till hälften af verldslige män12, och dömde många hundrade att å båle brännas »för sin själs salighets skull», hvarom allt mera skall berättas längre fram. I Sverige begynte detta oväsende i Norrland13 under Gustaf Adolfs tid, tog sedan fart, grasserade öfver hela landet och grymmast i Dalarna. Finland, trolldomens hemland sen urminnes tid, blef hastigt och starkt anstucket deraf, så att här brunno bålen i full låga under nästan hela sednare hälften af sextonhundratalet14; ja i Sverige behöfdes icke mer än att vara finska och vara gammal och ful, för att dragas inför de förfärliga domstolar, som dömde utan förskoning, emedan de dömde utan sans. Och hvilken märkvärdig roll de små barnen härvid spelade, skall af det följande blifva klart.

Men vi återvända till Jane och barnen i skogen. Det var redan sent lidet på natten; när de hunno till stranden, stego de i båten och rodde öfver till Janes stuga, hvilken läsaren torde minnas sedan förra berättelsen. Här var allt sig likt som för femton år sedan, med den skilnad att nedifrån taket hängde på tråd en underlig prydnad – en grinande dödskalle. Antingen det nu var för att afskräcka det vidskepliga folket från besök i hennes stuga (ty Jane tålde inga besök), eller af den besynnerliga förkärlek för det hemska, som ofta födes af ensamheten – alltnog, när Jane tände de torra spånorna i sin spis, såg man dödmannens toma ögonhålor likasom ur luften stirra på de nykomne.

Barnen skreko högt af förskräckelse. – Hållen er mun, sade Jane förtretad. – Sådana som den der skola vi alla blifva, ty menniskan är en mask på jorden. Se så, kära barn, sätten er här vid bordet och äten er mätta; sen få ni krypa till kojs i min egen säng.

Och dervid framtog hon ur sitt knyte de färska bröden och det gula smöret, nedtog från hyllan sin enda sparade filbunke och bjöd barnen af godt hjerta att stilla sin hunger. Ja för att ännu dervid fägna15 deras ögon, framtog hon tre blanka messingstallrickar, som glänste likt guld, och tre skedar af samma metall, en qvarlefva från fordna tider. Men barnen kröpo i en vrå och tordes af skrämsel ej röra sig. Slutligen nödgades de med halft våld att komma till bordet.

Hos de stackars små stred hungern hårdt med förskräckelsen. Ändtligen var hungern nära att segra, då en obetydlighet åter betog dem all deras aptit. En af dessa oskyldiga skalbaggar, en sådan som barnen kalla »blåmask» och som vårtiden ofta har sitt tillhåll i väggspringorna, hade råkat sitta på filbunken och företog sig att promenera öfver filet16 som en menniska öfver isen. Knappt blefvo barnen honom varse, innan de kastade ifrån sig skedar och smörgåsar och kröpo ånyo darrande i vrån. – Hvad går åt er? ropade Jane harmsen. Barnen svarade ej. Hon upprepade frågan och trädde närmare. Då började alla tre storskrika, och den äldre af flickorna ropade öfverljudt: – Aldrig äta vi trollens mat; trollens mat blir förvandlad till maskar.

Jane sökte förgäfves att lugna de små, då i detsamma dörren öppnades och två personer af besynnerligt utseende inträdde. Den ene var nästan alldeles svart – af naturliga orsaker, ty det var en kolare från grannskapet. Den andra var en gammal qvinna underligt utstyrd i röd kjol och tröja med allehanda utsydda tecken, och kring halsen bar hon ett perlband af dessa musslor, dem bönderne anse för ormhufvuden och hvarmed de ännu i dag bruka pryda sina betsel17. Vid denna nya förfärande syn kröpo barnen under sängen och lågo der helt tysta, utan att knappt våga andas och utan att märkas af de nykomne.

Jane kastade på sina nya gäster en butter blick och frågade snäft: – Nå hvad är det nu igen? Jag har ju sagt, att jag ej kan hjelpa er.

Mannen tog till orda och sade nästan ödmjukt: – Var icke ond nu, Jane, för att vi komma vid denna tiden. Det är nu midnatt, och Vapuri säger, att ingen annan än du kan hjelpa mig. Redan i fyra nätter har jag sett drakelden18 lysa i skogen; jag har kastat stål19 derpå, jag har tigit som muren, men kitteln har ändå ej kommit upp till jordytan. Vapuri säger, att Böfvelen rider grensle deröfver och kan ej fås bort med mindre, än att du besvärjer honom sju resor med drakeblod och sjelfspillingars20 ben och små mördade barns lillfingrar. Derföre så ...

– Ja derföre så måste du hjelpa honom, inföll den gamla qvinnan med häftighet. – Gör dig ej till, det veta nog alla, att ingen kan det så bra som du, ty du är bekant och god vän med hin onde. Herre Jesus, der är han ju ... skrek hon till i detsamma, i det hon blef varse dödskallen, som hängde i taket.

– Vill du hålla din mun! skrek Jane förargad. – Skäms du icke att komma med sådana ord här i min egen stuga!

Den främmande qvinnan missförstod hennes mening och svarade förlägen: – Ja det var dumt af mig, Jane, att här hos dig åkalla Guds namn, ty det förtager din konst all kraft och verkan. Men se här skall du få se, att jag godtgör mitt fel. – Och dervid tog den halft vanvettiga, af trolldomens farsot anstuckna qvinnan tvenne halmstrån, lade dem i kors på golfvet samt trampade och spottade på korset. – Se så, tillade hon triumferande, – nu skadar det ej mera, att jag uttalat Guds namn.

Den olyckliga, hon visste icke hvad hon gjorde. Vidskepelsens mörka demon hade fått makt öfver henne; vantrons spöke hade stigit fram ur sin väsenlösa tomhet och vuxit opp till en förfärande verklighet, till en synd, som hånade det allraheligaste.

Äfven Jane stod under vantrons välde, men hon uppslukades icke deraf. Vapuris hädelse upprörde hennes innersta. Hon sprang upp och ropade med hotande åtbörder: – Ut från min tröskel, ni gudsförsmädare! Ut, ni förtappade! Ut! Ut! Ut!

Jane var icke god att trotsa i detta ögonblick. Hon reste sig i hela sin längd; det gråa håret fladdrade, den knotiga handen höjdes hotfullt. Kolaren och hans följeslagerska skyndade på dörren, men Vapuri mumlade ondskefullt för sig sjelf: – Hon vill ensam behålla sin konst, men detta skall hon ej ha gjort för intet.

Jane gick ut att samla örter, ty just i natt var det fullmåne. När hon kom åter, erinrade hon sig de af skrämsel halfdöda barnen. Deras gömställe under sängen var tomt. Hon sökte dem öfverallt, men förgäfves. De voro försvunna utan spår.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 besådda med korn och kärna – här: rikligt besådda.

2 osjäliga – som saknar själ.

3 nogare – noggrannare.

4 krevera – krepera, dö.

5 kappe – måttenhet för torrvaror, motsvarar ca 4,6 liter.

6 porsris – porsbuske eller dess ovanjordiska risiga delar; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 ett par marker – ca 1 kg; som viktenhet för livsmedel motsvarar en mark ett skålpund, d.v.s. drygt 400 g; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 fjerdingsväg – fjärdedelen av en gammal svensk mil, alltså ca 2,7 km.

9 sorgligt – sorgset.

10 puttrade – muttrade.

11 trollkommissioner – trolldomskommissioner; SAOB har detta belägg av Topelius.

12 Trolldomen blef på den tiden […] verldslige män – Efter första avsnittet i artikelserien »Om Trolldom» i Åbo Tidningar 1792–1793, tryckt den 30 april 1792. Överlag bygger uppgifterna om trolldom och häxprocessen i detta och i de två följande kapitlen, »Vattuprofvet» och »Ransakningen», på artikelseriens avsnitt 30/4, 7/5 och 29/5 1792.

13 I Sverige begynte detta oväsende i Norrland – Efter »Om Trolldom», ÅT 30/4 1792.

14 här brunno bålen […] sednare hälften af sextonhundratalet – På Åland dömdes nio personer till döden för trolldom på 1660-talet och i Svenska Österbotten åtminstone 20 personer på 1670-talet, men i allmänhet verkställdes dödsdomar sällan, och det vanliga straffet för trolldom var böter. Dödsstraffet avskaffades först 1779.

15 fägna – glädja.

16 filet – formvariant av filen.

17 dessa musslor, […] pryda sina betsel – Kaurisnäckor påminner om ormskallar, som ansågs ge rikedom och skydda mot ondska. De användes ursprungligen som betalningsmedel och smycken. I västra och östra Finland syddes snäckorna vanligen fast vid seldon och betsel på 1800-talet.

18 drakelden – ljusskenet som enligt folktron markerade platsen för en gömd skatt.

19 stål – Enligt folktron hade föremål av stål övernaturliga krafter och kunde skydda mot ondska och trolldom.

20 sjelfspillingars – självmördares.

6. Vattuprofvet.

Tidigt en vacker morgon i början af Juni år 1671 rörde sig på Åbo gator och långs stränderna af ån en stor folkmassa. Det var påtagligt, att man väntade någon synnerlig och ovanlig tilldragelse och likväl icke rätt visste ställe och tid. Ty än hördes vid stranden ett larm, och straxt skyndade flera hundrade dit att se åt hvad det var; än skockade sig en folkhop på torget utanför domkyrkan, och straxt växte hopen af nyfikne, som från alla håll tillströmmade; än blänkte gevären af en patrull på den då nyss anlagda slottsgatan, och straxt hastade hoparna dit till dess möte. Aura å var uppfylld af båtar och skutor, hvilka behagligt utbredde sina hvita segel att torka i den lugna och solklara morgonluften, och från landsidan inkommo rader af kärror, hvilkas egare förde sina produkter till torget och med förundran stannade i trängseln af de sysslolöse åskådarne.

Bland de nyss ankomne var en heldäckad skuta, som syntes större och förnämligare än de andra och som, lastad med yppersta Wasa-råg, hade trängt sig upp ända till närheten af den enda bro, hvilken den tiden underhöll kommunikationen mellan båda åstränderna. Ur dess lilla kajuta framkröp en kort och tjock gubbe, hvars hvitnade hår, mustascher och pipskägg förunderligt stucko af mot det jovialiska och ännu rödblommiga ansigtet. Straxt efter honom framkröp ur samma gömma en likaså liten och likaså rundelig gumma, något tiotal yngre än gubben, men lika gladlynt och godmodig att påse som han. Båda vexlade några ord med ett par unge män, som utgjorde skutans öfriga besättning, och begåfvo sig sedan i land, ej utan besvär, ty ingen båt kunde röras mellan de trångt sammanpackade farkosterna, och de gamla måste derföre, innan de uppnådde stranden, klifva öfver andra båtar, som lågo mellan denna och skutan.

De båda gamla sågo så hjertans belåtna ut med hvarandra. Gubben räckte gumman sin hand vid den obeqväma passagen; när det gällde att hoppa på stranden, tog han henne om lifvet och lyftade henne med ungdomsraskhet upp på det torra. Hon åter tackade med en gladlynt nick, och så begåfvo sig båda framåt torget, för att uppsöka den köpman, till hvilken de ville sälja sin råg. Under vägen hände sig emellertid, att de kommo in ibland folkhopen och att gumman oskyldigt fick en och annan knuff af bredaxlade matroser eller näsvise gatpojkar. Gubbens hvita ögonbryn rynkades härvid temligen barskt, och under ett »blitzdonnerkreutz-pappenheim» sköt han, med en ynglings kraftiga arm, de påträngande åt sidan. – Hör på, gode vän, sade han till en gammal, groflemmad man, som nyss kommit från landsidan med ett lass rotfrukter, – äro då menniskorna här i Åbo rent af galna? Hvad springa de efter så bittida på morgonen, mane manium et sero venientibus ossa1, som vi fordom brukade säga, den tiden jag gick här i kathedralskolan?

Den tilltalade vände sig flegmatiskt om, valkade en stor tuggbuss2 mellan tänderna och svarade efter någon betänketid: – Det är svarta Jane, som skall undergå vattuprofvet.

– Så så, svarade gubben, i det han uppknäppte sin korta fårskinnspels, som blef något varm i sommarluften; – svarta Jane är då en trollpacka, mala sibylla3, efter hvad jag kan förstå?

– Jo men, svarade mannen vid lasset enstafvigt.

– Då är hon visst från Österbotten? frågade gumman med en lindrig utländsk brytning i talet.

– Nej men, svarade åter den enstafvige. Men derpå tillade han med en blandning af stolthet och skygghet, likasom han ville tillegna sig en del af Janes rykte, men likväl fruktade dess följder: – Jane är hemma från Majniemi.

– Min vän, fortfor den lille gubben med komiskt allvar, – jag vill hålla min skuta med råg och råttor emot ett gammalt öskar, att du vore bättre kamrat på en nattlig öfverrumpling, än som talare på ett namnsdagskalas. Majniemi! Jag vill vara skapt som en kroat, om jag känner den socknen. Ubi nunc ecclesia4 ... det är för märkvärdigt, så snart jag återser den hederliga domkyrkan, der jag fordom sköt så många kajor med sprättbåge5, så växer latinet opp igen, som rågaxen mellan stubbarna på ett gammalt svedjeland.

– Jag vill minnas, att grefve Bertelsköld har ett stort säteri6 med detta namn, inföll den lilla, runda gumman, i det hon gjorde ett fåfängt försök att fortsätta promenaden och draga gubben med sig.

– Bertelsköld? mumlade den gamle. – Jaså, nå nå, det är således grödan på hans åker. Han sådde trolldom och han skördar hexor, det är i sin ordning, hoc est in suum ordinem, som de gamle så sannt uttryckte sig. Kom, mor lilla, vi låta dem doppa hexan; var säker på, att hon flyter, om hon är af rätta sorten.

De båda gamla ville nu gå, men mannen vid lasset hade fattat gubben med ena handen i pelsen, medan andra handen med ett omisskänneligt uttryck af förlägenhet for hit och dit under hundskinnsmössan, som betäckte landtmannens gråa hår. – Skulle det ... skulle det vara kapten? stammade karlen och betraktade gubben och hans pels med underligt varma och ärligt dumma ögonkast.

– Hvad nu ... sapperment7, dig har jag sett en gång förr, sade gubben och fixerade den fordom muskelstarka gestalten, hvars rygg blifvit krökt under årens tyngd. – Blitzdonnerkreutz, är du icke Pekka, numero 308 vid Larssons sqvadron af salig kungens finska dragoner?

– Jo men är jag så, och ni är min kapten, svarade mannen vid lasset, i det en enda, men trohjertad tår sökte sig en väg utför den solbrynta fårade kinden och föll på fårskinnspelsen, hvars fåll den gamle tryckte till sina skäggiga läppar.

Den lille gubben – i hvilken läsaren kanhända redan igenkändt vår gamle gode vän Larsson från Gustaf Adolfs tid – glömde i hast sin latin och minnet af domkyrkans kajor, för att stadigt och trofast skaka den gamle kamratens hand. – Blitzpappenheim, är det du Pekka! utropade han. – Så finns det då ännu en rask gosse från salig kungens dar; ja ja, vi äro icke många qvar uppå denna jorden, som kunna säga oss ha sett hvitögat på gamle korporalen vid Breitenfeld9 och blödt en ärlig droppe blod med vår store kung uppå Lützens fält. Så, Pekka, du är nu bonde, ser jag, och kör ditt lass, och bonde är jag också, min gubbe, och för min skuta hit med egna pojkar och egen råg. Här ser du min gumma, ja ja, liten smul fetare om lifvet och gråare i hufvudet har gumman blifvit, sedan vi första gången spetsade mun åt hvarandra i Würtzburgs tornkammare och lurade jesuiterpacket, så det var lust och glädje att se uppå. Men så skall jag ock säga dig, att gumman sedan dess har gifvit mig åtta pojkar och sex flickor, summa fjorton, min hederlige vän, och af dem lefva nu tolf, nemligen hälften af hvardera sorten. Ja ja, Kätchen, icke är det värdt, att du ser så högfärdig ut för det. Säg mig, hvad för en Belsebub for då i vår Bertel på sednare tider, att han icke mer var sig lik? ... Men, tillade han, – här står jag och pratar bort den tid jag skulle träffa köpmannen; mun har jag i behåll, gudskelof, och öl ryms deri ännu på gamla dagar. Om en stund är jag här tillbaka, och då skall du komma om bord på min skuta och dricka en ärlig kanna öl med din gamle kapten.

Det gamla paret fortsatte nu sin väg. Men under tiden hade folkhoparne fördelat sig, somliga till kyrkan, somliga till slottsgatan. Orsaken blef snart tydlig. Från slottet nalkades en fångkärra, åtföljd af ett kommando soldater med dess korporal i spetsen. På kärran satt en blek, mager och tynande gestalt, i hvilken man knappt kunde igenkänna svarta Jane, som ännu för en månad sedan var så kry för sina år. Hopkrumpen, fastläst10 med kedjor om händer och fötter, syntes hon känslolös för sin skymf och sin olycka. I åskådarnes sinne omvexlade vid hennes anblick fruktan och afsky med glädjen att nu ändtligen se henne, den länge så ryktbara hexan, i hennes förnedring och straff. Ingen förbarmande blick, ingen medlidandets tår sågs i dessa många hundrade ögon, som nu betraktade henne. Det föll ingen enda in, att denna gamla qvinna var ett af de många olyckliga offren för den blindaste vantro11; ingen anade, att äfven i hennes bröst ett menskligt hjerta klappade och led; ingen tviflade på, att ju trollpackan, som försvurit sin själ åt afgrundens furste, med detsamma afsvurit alla menskliga känslor och förverkat sin rätt att behandlas, att ömkas som menniska.

Långsamt fortgick det bedröfliga tåget under åskådarnes smäderop: – Hvarföre har man ej gifvit hexan en qvast att rida på? – Jane, Jane, hvar är nu djefvulen, som ej kommer att hjelpa dig? – Blås kedjorna af dina händer! Tag korpvingar på axlarna och flyg i ugglehamn till Blåkulla; det vore just präktigt att se! – Men många gjorde i tysthet korstecknet, ett minne från den katholska tiden, hvilket ännu var qvar, oaktadt reformatorernes nit, och brukades i hemlighet af gammalt folk.

– Hvad har då det trollet gjort? frågade Larsson, hvilken, med sin gumma under armen, återvände från köpmannens hus.

– Hvad hon gjort? upprepade en närastående, rödbrusig borgare. Ja det är icke lätt att uppräkna. Pränta hennes synder på pergament, och den listan skall räcka från Åbo till Wiborg. Hvad hon gjort! Han frågar det! Så mycket skall jag säga honom, att hon förhexat menniskor och djur, att hon förvandlat ärlige christne till vargar och fört många oskyldiga barn till mörksens samqväm i Blåkulla.

– Nå så bränn då det otyget, mumlade den hederlige kaptenen förargad, – men stå ej och försmäda en fånge, som ej kan röra hand eller fot. Donnerblitz, det kan förarga mig in i själen, när jag ser flera hundrade män bruka sin mun mot en gammal kärring, som ej kan försvara sig.

Nu var tåget vid domkyrkan, der allt folket hade samlat sig till morgonbönen. Klockan var sex. Man var den tiden mera bittida i rörelse än nu; dagens arbete begynte i alla klasser af samhället klockan 5 på morgonen och slöts klockan 8 på aftonen. Nu gick det ryktet, att den stränge biskop Gezelius sjelf skulle förrätta bönen i domkyrkan. Men trollpackan, hvars orena ande kunde besmitta Guds hus, fick icke inkomma i templet. Hon nödgades stanna med sin vakt i den trånga förstugan till södra korset och derifrån, för öppna dörrar, afhöra bönen.

Och ryktet hade ej misstagit sig. Efter psalmen och den vanliga bönen, uppträdde biskopen sjelf midt på stora gången framför södra korset, läste först en kraftig bön mot trolldom och satans list, som i denna onda och gudlösa tid bragt så många själar i evigt förderf, samt vände sig derpå direkt till fången med en lika kraftig förmaning att ändtligen göra bot inför Guds församling och, sig till fromma, androm till varning och varnagel12, öppet bekänna djefvulens funder och det syndiga umgänge, hon med den lede frestaren plägat hade.

Vid dessa ord trädde biskop Gezelius helt nära till dörren, der Jane stod, och fixerade henne med sina genomträngande ögon. Hela den då femtiosexåriga prelatens gestalt hade ett manligt, ett strängt befallande uttryck; den friska färgen på hans kinder, den skarpt böjda näsan, det långa, krusiga och redan hvitnande håret, det gråa skägget, som flöt öfver bröstet i rika vågor, – allt imponerade hos denne den kraftfullaste man, som alltsedan hierarchen13 Magnus I14 suttit på Åbo biskopsstol. Det var hexan i Endor, som hade besvurit Samuels ande ur grafven15.

Denna blick, för hvilken prester och lekmän darrade alltfrån Åbo till Torneå, kom äfven Jane att darra. Men efterhand tycktes hon åter fatta mod; en liflig rodnad färgade hennes vissnade kinder, hon vågade tid efter annan upplyfta sina ögon; ja, slutligen vågade hon, hvad onda samveten aldrig vågade: hon såg biskopen rakt i ansigtet; blixt mot blixt. Kyrkans öfverhufvud teg och väntade bekännelsen från synderskans läppar.

Men den fem och sjuttioåriga qvinnans böjda gestalt uppreste sig helt rak, i det hon sade ett enda ord, som slog alla närvarande med förfäran. – Kättare! utropade hon.

Biskopen studsade. Han erinrade sig nu, att bland de svåraste (och rimligaste) anklagelserna mot Jane var äfven den, att hon aldrig i mannaminne hade besökt Herrans nattvard. Han begynte att ana en annan orsak dertill, än blott ett gudlöst förakt för sakramenterna. Och biskopens lynne var lika häftigt, som kraftfullt. – Hvad vågar du säga? utbrast han, i det äfven hans kinder färgades af en lifligare rodnad.

– Jag säger, att du, som kallar dig kyrkans herde och som står här för att bigta mina synder, icke är annat än en kättare i Guds hus. Du och ditt kapitel och dina prester och hela ditt folk, J ären icke annat än förtappade affällingar från den rätta tron. J sitten till doms öfver en rättrogen katholik, men jag säger eder: det vore bättre, att J klädden eder i säck och aska och gingen till Rom att söka den helige fadrens aflat för eder egen svåra synd. Ja, jag säger dig, att jag är katholik, och det trogna Bayern är mitt fädernesland. I mer än trettio år har jag varit vittne till eder kätterska otro; jag har nödgats förneka min tro och gömma mitt radband, som tjufven gömmer en stulen altarkalk, och jag har icke upplåtit min mun. J hafven fängslat mig oskyldigt för ringa ting och kastat mig sex famnar under jorden i det förskräckliga håltornet af edert slott här i Åbo; der har jag frusit och hungrat och utstått alla mörkrets och ensamhetens fasor, och jag har fördragit det utan klagan. Nu dragen J mig för edra domstolar och fören mig, fattiga, gamla och värnlösa qvinna, till döden att brännas på bål, och jag fördrager äfven detta, såsom de heliga martyrer det fördragit i fordomtima. Men när J dragen mig i eder kyrka och viljen att jag, en troende, skall bigta för eder, otrogne, då uppreser sig mitt hjerta, och jag upplåter min mun för första gången på mer än trettio solhvarf, och säger till eder: visserligen är jag en stor synderska, men J ären dock större syndare än jag: J ären allesamman kättare och affällingar, och likasom den timliga elden skall förtära min kropp, så skall den eviga elden förtära eder själ, J förlorade barn af den stora allmänneliga katholska kyrkans modersköte!

Hvad sade biskop Gezelius, han, den stränge och mäktige protestanten, till denna sista uppflammande låga från trettioåra krigets glödande vulkan? Han beherrskade sin af vrede darrande stämma, upphof sina händer16 och sade: – Jag tackar dig, min Gud, att dessa hädiska ord icke äro sagda i ditt tempel, utan allenast i ditt tempels förstuga. Visserligen tillåter du djefvulens makt på jorden vara ganska stor, då han ikläder sig sjelfva trones17 mantel och trotsar i dess skrud det allraheligaste. Dock är jag viss uppå, att du hafver satt honom ett mål före, och han skall icke undkomma det, ehvad han i sin list må förebära armod eller oskuld eller något slags undskyllan. Fören bort denna förstockade qvinna till det prof, som lagarna föreskrifva, och först när lagen henne dömt, är det tid för kyrkan att ännu en gång, och för sista gången, bjuda henne nådens själabot.

Och biskop Gezelius aflägsnade sig med högburen panna. Men Janes aftynande gestalt hade åter fallit tillsamman efter det häftiga utbrott, som medtog hennes krafter, och hon lät utan allt motstånd föra sig bort till det grymma gyckelspel, som väntade henne i lagens namn.

Nygirige18, utan medlidande, utan förskoning, som fordom Romarne vid djurfäktningarne i circus, väntade tusen åskådare utanför kyrkan på hexans vattuprof. Knappt visade sig Jane, och knappt spridde sig bland mängden ryktet, att hon icke bekänt, innan ett stormande jubel utbröt och helsade fången med höga glädjerop. Nästan i triumf följdes hon till stranden af ån – men det var en grym triumf, det var kattens smekningar till råttan, det var en gycklares fröjd, att offret för hans begabberi ej mera kunde undkomma. Så förvildade voro redan sinnena genom dessa vidunderliga, tätt på hvarandra följande hexprocesser; så förvirrade voro genom dem begreppen om mensklighet och medlidande, att man trodde sig göra Gud en tjenst med att håna den olyckliga i hennes skymf och förnedring. Och när det ännu dertill blef bekant, att Jane i förstugan till sjelfva domkyrkan skymfat biskopen och öppet bekänt sig tillhöra den hatade papistiska läran, då kände hopens jubel och raseri ingen gräns; hade man icke väntat ett så stort nöje af vattuprofvet, så var fara värdt, att man redan derförinnan slitit den stackars fången i stycken.

Så snart Jane med sin bevakning var kommen till det utsedda stället vid ån, uppställde sig soldaterne i halfcirkelformig spetsgård19 omkring henne, för att afhålla den ständigt vexande folkmassan. Derefter föreläste en stadstjenare på embetes vägnar det utslag af den dertill nedsatta trollkommissionen, hvari förbemälda enka, svarta Jane benämnd, såsom den der idkat trolldom och gemenskap med djefvulen, men likväl icke kunnat förmås att sådan stor synd i godo på sig bekänna, nu skulle, till Guds ära och sanningens utrönande, underkastas det osvikeliga vattuprof, hvaraf klarligen skönjas kunde, om hon mäktade med trolldom afvända från sig naturens ordning, den der vid handen gifver, att en menniska, kastad bunden i vattnet, utan djefvulens bistånd måste af vattnet uppslukas*.

Jane nedlyftades från kärran. Hennes händer och fötter sammanbundos stadigt, obarmhertigt hårdt med starka tåg, och i detta jemmerliga tillstånd bars hon ut på en låg brygga, som sträckte sig utåt, nära det djupaste stället af ån. Icke ett ord eller en klagan undföll hennes läppar. Men åskådarnes nyfikenhet steg till sin höjd. I detta ögonblick voro, så långt man kunde se, alla plank, alla tak och isynnerhet bron uppfyllde af gapande munnar och utsträckta halsar; ja, soldaterne i spetsgården voro tvungne att med pikar och korsgevär afhålla de påträngande.

– Hundra daler mot femtio, att hon flyter! ropade samme rödbrusige borgare, som en stund förut hade förargat Larsson.

– Vare sagdt, svarade denne med en harmfull och utmanande blick på sin vederdeloman.

Ännu i sista ögonblicket ute på bryggan frågade rättens tjenare med hög röst den anklagade, om hon ville godvilligt bekänna sig skyldig. Hopen darrade af fruktan, att hon skulle göra det. Men från Janes läppar hördes endast ett sakta, men beslutsamt »nej».

Detta nej var afgörande. Tvenne starka karlar fattade den olyckliga, en i fötterna, en under armarna, svängde henne ett par gånger, för att taga fart, och slungade henne derpå långt ut i den af vårfloden uppsvällda strömmen. Plaskandet af den gamla qvinnans kropp, när den nedföll i vattnet, åtföljdes i samma ögonblick af ett outsläckligt hurrarop från den förvildade folkmassan.

– Hon sjunker – jag har förlorat! utropade borgaren med förtrytelse. I samma stund som Jane föll i vattnet, försvann hon under strömmens yta, der endast ett lätt skum utvisade stället för hennes fall. Det skallande jublet tystnade; hvar och en kände dock tyst inom sig, att detta skämt var för groft och föga bättre än ett mord.

Båtar utsattes genast, för att uppsöka och rädda den drunknade. Sällsamma slutsats! Att hon sjönk, skulle vara ett bevis på hennes oskuld, men detta bevis skulle kosta henne lifvet. Sanningen att säga, var man icke förberedd på denna inkonseqvens; rättens tjenare hade tagit för afgjordt, att trollpackan skulle flyta.

Jane hade blifvit kastad i strömmen ofvanför bron. Med ens uppstod nu på bron ett larm, som snart öfvergick till den vildaste fröjd. – Hon flyter! Hon flyter! ropade man, och några de spefullaste skyndade att tillägga: – Upp mot strömmen med kärringen! Upp mot strömmen!

I sjelfva verket syntes för ett ögonblick Janes hufvud på vattenytan nära bron. I nästa ögonblick sjönk det åter, men båtarna voro i närheten och lyckades uppfiska den olyckliga, innan strömmen för alltid behöll henne i sitt djup. Sanslös blef hon återförd till slottet.

Bland folkmassorna uppstodo larm, skrik och ordvexlingar. Hade hexan flutit? Hade hon sjunkit? Båda delarna kunde besvaras med ja, båda med nej. Hvarken Larsson eller borgaren erkände sig hafva förlorat. Men de fleste stannade vid det som närmast passade in i deras vidskepliga tro, nemligen att trollpackan flutit, och alla desse voro ense derom, att man icke behöfde vidare bevis på hennes brottslighet. Under mycket stoj och oväsende skingrade sig hoparna åt alla håll, och dermed hade detta skamliga, men för tidehvarfvets seder betecknande uppträde sitt slut.

Underbara kontrast! Samma flod, som nu gaf tillbaka sitt och vidskepelsens rof – samma flod, som sålunda blef vittne till ett det gröfsta barbari, som nyare tider veta att omtala – det var samma ryktbara Aura, vid hvilken Finlands bildning så skönt uppblomstrade – samma Aura, som skalderne sedan så varmt besjöngo – samma Aura, hvars namn alltid skall vara förenadt med allt hvad Finland, under de första seklerna efter universitetets stiftelse, egde utmärktast i vetenskap, konst och litteratur!

Fotnoter till detta avsnitt

* Dessa vattuprof voro, likasom de motsvarande eldprofven, der en anklagad måste bära glödande jern, redan långt för detta i bruk och återfinnas ofta i medeltidens krönikor. Här antogs, besynnerligt nog, att endast djefvulen kunde rädda den brottslige, medan de s. k. gudsdomar inneburo, att Gud skulle genom ett underverk rädda den oskyldige.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 mane manium et sero venientibus ossa – (lat.) förfädrens morgonstund och bara benrester för dem som kommer sent.

2 tuggbuss – bit tuggtobak.

3 mala sibylla – (lat.) ond sierska.

4 Ubi nunc ecclesia – (lat.) var är nu kyrkan.

5 sprättbåge – pilbåge.

6 säteri – gård för vilken den adliga ägaren åtnjöt frihet från skatter.

7 sapperment – kraftuttryck, ombildning av sakrament.

8 numero 30 – Indelt manskap bar ett nummer i skvadronen eller i kompaniet.

9 gamle korporalen vid Breitenfeld – Den tyska fältherren Johann Tilly (1559–1632) anförde katolska ligans trupper i slaget vid Breitenfeld 1631, där svenskarna under Gustav II Adolf utgick med segern. Se första berättelsen, kap. 1 »Slaget vid Breitenfeld» (s. 16–26); korporalen – befälhavaren.

10 fastläst – fastlåst.

11 vantro – vanföreställning.

12 androm till […] varnagel – som varnande exempel; androm: dativ pluralis av andra.

13 hierarchen – det andliga överhuvudet.

14 Magnus I – Den första biskopen i Åbo av finländsk börd, innehade ämbetet 1291–1308. Han förrättade invigningen av Åbo domkyrka 1300 och flyttade biskopssätet från Korois till Åbo.

15 hexan i Endor, […] grafven – Se 1 Sam. 28.

16 upphof sina händer – lyfte sina händer; SAOB har detta belägg av Topelius.

17 trones – trons.

18 Nygirige – nyfikna.

19 spetsgård – krets eller inhägnad.

7. Ransakningen.

Den stora eldsvåda, som den 29 Maj 1681 ödelade största delen af Åbo stad, hvilken nyss hade återhemtat sig efter branden år 1656, förstörde äfven hofrättshuset och större delen af dess vigtiga handlingar1. Törhända hade man annars af dem fått någon upplysning om den långvariga rättegången mot hexan från Majniemi 1671.

Hela sommaren, som förflöt efter det grymma vattuprof, vi nyss omtalat, hade svarta Jane suttit fängslad i Åbo slott. Alla medel användes, för att få henne till bekännelse; sjelfva det fruktansvärda håltornet i hufvudbyggnaden af slottet, dit mörka gångar ledde än uppföre, än nedföre och der den anklagade, afklädd till blotta linnet, lemnades att försmäkta2 i mörker och köld 6 famnar3 under jorden – äfven det blef fåfängt anlitadt. Jane bekände icke, och ehuru hon ansågs förvunnen4 med mer än halfva skäl, vågade domarena ej fälla henne till bålet, emedan vattuprofvet utfallit tvetydigt och ej kunde anses fullt bevisande. Sannolikt bäfvade man ännu på denna sidan hafvet för den gamle Brahes upplysta tänkesätt – han, som redan räddat mer än ett af vidskepelsens rof från dess domares fåkunniga vantro.

Emellertid förmäler denna historia, att ransakningen fortsattes inför Åbo hofrätt i medlet af5 September år 1671, och då dylika ransakningar ofta förekomma som märkeliga skildringar af tidens seder och åsigter, är det icke utan sitt särskilda intresse att i någon mån följa dess gång.

I den trånga förstugan utanför hofrättens sessionsrum stod den anklagade, omgifven af vakt och vittnen, bland hvilka sednare sågos flera barn. Torget utanföre och trappan till huset voro uppfyllda af nyfikna, som med spänd otålighet afbidade ransakningens gång.

Ändtligen visade sig i förstugan hofrättens vaktmästare och inkallade den anklagade. Jane följde honom med vacklande steg. Hennes krafter voro brutna af fängelsets luft och det långa lidandet; hennes ögon glänste i sällsam glöd; hon såg omkring sig med förvirrade blickar, hennes fordom så snygga svarta drägt hade fallit i trasor, och det hvitnade håret omgaf i tofviga lockar det vissnade, gulbleka ansigtet.

Vid det stora bordet i sessionsrummet sågos blott några få af hofrättens ledamöter. Presidenten, riksrådet Sparre, var frånvarande på resa till Stockholm. Sekreteraren Johan Gartzius, en redan gråhårig man, förde protokollet, och advokatfiskalen Laurentius Wigelius framställde anklagelsen. Tvenne medlemmar af trollkommissionen, en verldslig och en andelig, voro äfven tillstädes.

Wigelii framställning gick ut på att visa, huruledes det grufveliga trolldomsväsendet, Gud bättre! i dessa onda tider tagit så hasteligen till, att man ju icke utan ömkan och gruelse6 kunde se så många återlösta själar genom Satans list blifva förde i evigt förderf. Och ansåg han fuller sakens verklighet vara utom allt tvifvel, hvad ock de gudlöse filosofer vågade deremot invända; dock ville han, till dess ytterligare bestyrkande, anföra sjelfva hans högvördighets biskop Gezelii intyg derom i hans encyclopedia synoptica7, hvarest det klarligen och med stor lärdom utredes, att ju trollqvinnor, medelst djefvulens åkallande, kunna skada årsväxten, förderfva boskapen, göra menniskor halta, döfva och blinda, ja ock sätta horn på menniskor, uppsluka böndernes hästar och kärror m. m. sådant olideligt och försmädeligt ofog.* Har ock den vördige och lärde Dominus8 Enevald9 i en dissertatione theologica10 fuller intygat, att man på torget i Prag sett en trollkarl för betalning uppsluka en lefvande gris. Och vore det allom välbekant, icke allenast att onda qvinnor ända till sednaste tider sina djefvulska konster brukat, såsom rättegången mellan högvördige biskopen11 och salig Domini Alani enka12* det nogsamt vid handen gåfve, utan ock många sådana tillförene både här och i Sverige blifvit dömde och för trolldom brände, förutan att oväsendet ändock någon märkelig diminuationem14 förspörja låtit, fastmer ju längre desto obstinatare i bygderna continuerat15.

– Nu, fortfor aktor16, – vore här tillstädesvarande qvinna, svarta Jane benämnd, till mångahanda syndiga konster och djefvulens umgänge halft förvunnen, de der vore för vidlyftiga att nu alla uppräkna. Dock som hon af träffelig17 ondska fortfar att neka härtill och jemväl det henne ålagda vattuprof, genom den lede fiendens tillskyndelse, vore dubia18 underkastadt, ville aktor, å hög befallning, henne ytterligare om dessa ärender spörja och genom vittnen fälla, görandes allt detta till Guds ära, sanningens främjande och månge fattige själars räddning ur evigt förderf.*

Efter denna inledning skreds till förhöret, hvars frågor Jane i början besvarade nästan trotsigt. Det hufvudsakliga deraf var följande.

Fråga. Hvar hon vore född och huru hon kommit hit. – Svar.20 I byn Oppelsbach nära Augsburg i Bayern. Blef vid tjugu års ålder gift med en finsk soldat och följde honom, efter många öden och ströftåg, hit till landet år 1640. Blef kort derpå enka och bebodde sin mans stuga på Majniemi egor.

Fråga. Hvarföre hon kallas svarta Jane, och om detta icke härrörde af hennes rykte för svartkonst. – Svar. Hon kallas så, emedan hon alltid bar sorgdrägt. Hon sörjer sin man, sin tro och sitt fädernesland.

Fråga. Hvad tro hon bekänner. – Svar. Den rättrogna allmänneliga romerska kyrkan.

Fråga. Om hon icke visat den lutherska tron och sakramenterna sidovördnad21. – Svar. Icke annars än när eder biskop ville förmå mig till bigt i sin kyrka. Då har jag kallat honom en kättare, som han ock är.

Härpå inkallades vittnen, som intygade, att Jane väl varit misstänkt för påfviska läran, eftersom hon aldrig besökte någon kyrka, men att hon aldrig svarat, när man frågat henne derom. Kapellanen Stigzelius, medlem af trollkommissionen, intygade, att den anklagade enständigt vägrat svara på de frågor och förmaningar man gjort henne i fängelset att afsvärja den fördömliga påfviska vantron. Förmantes att än vidare arbeta på hennes omvändelse.

Fråga. Hvarmed hon lifnärt sig de trettio åren efter hennes mans död. – Svar. Med spinnande och med goda menniskors gifmildhet.

Fråga. Om det är sannt, att i närheten af hennes stuga vore en skatt förborgad i jorden. – Svar. Den, som det vet och tror, må söka den.

Kolaren, som den omtalda natten var i Janes stuga, inkallades och betygade på ed, att han sett en drakeld brinna på holmens strand. Tillfrågades, om Jane lärt honom trolldom för skattens finnande. Svarade, att han det i en svag stund begärt, men att Jane med hårda ord kört honom på dörren. Förmanades att söka skatter i Guds ord och icke i något djefvulstyg.

Fråga. Det vore ju allom bekant, att Jane brukade spå i aska; hvarföre neka dertill. – Svar. Enfaldigt folk ha bedt henne derom, och hon har tyckt sådant ingen synd vara. När trädet förbrinner, synas i glöden allehanda syner, som icke annat äro än eldens lek. Med sådant roar man barn, och klokt folk skrattar deråt.

Icke mindre än fyra bondflickor inkallades och betygade, att Jane spått åt dem i askan, åt somliga fästman, åt andra rikedom; och tre betygade under tårar, att de ännu förgäfves väntade spådomens fullbordan. Endast den fjerde teg och svarade, på tillfrågan, under hög rodnad, att redan veckan derpå hade allt blifvit uppfylldt. Derföre hade hon gifvit åt Jane sju alnar22 lärft23. Som antecknades.

Fråga. Om hon icke förgjort mäster Adams dräng, som stulit en säck mjöl ur sin husbondes qvarn. – Svar. Jag har icke förgjort honom, allenast gjort honom sjuk. Mäster Adam befallte mig det, så framt24 jag ville behålla torpet. – Mäster Adam tillkallades och sade sig icke minnas detta.

Fråga. Huru hon betedde sig för att göra drängen sjuk. – Svar. Jag tog en gammal örtug25, vecklade beck deromkring, kastade honom på marken och sade: »Avaa korvas, herra Jumala, ja anna varkaan palkansa saada.»* Detta har jag lärt af Puujumala från Uleåborg.26

Fråga. Om hon åter gjort drängen frisk, och hvarmed. – Svar. Jag läste öfver honom evangelium om påskdagen, och deraf blef han helbregda, sedan han fört det stulna mjölet tillbaka.

Fråga. Om hon brukat läsa i salt. – Svar. Understundom, för att bota sjuka menniskor. Detta vore ingen synd. – Fråga. Om hon brukade läsa öfver modstulne kreatur. – Svar. (efter något betänkande) ja. – Fråga. Hvad ord hon dertill brukat. – Svar. Dessa ord: »Jungfrun Maria klagade sig, min ko är spildt och illa vildt, det skall blifva bot, sade Jesus. Jesus gick på ett brinnande berg och såg de vanne27 qvinnor. Jag manar dig du vanne qvinna, du får mig mitt igen, fullt som ett ägg, rödt som en blomma, innan tre solsätt, tecknadt eller korsadt.»* – Som antecknades.

Fråga. Om hon kan bota bryggningar, och hvad man dertill brukar. – Svar. Jag tager dertill en, rönn och ljung, hugger det fint och sjuder i vatten. Med detta låter jag tvätta bryggekaren. – Fråga. Om hon likaledes gör god smörlycka29, och hvarmed. – Svar. Jag lägger en gråsten i sjudande vatten och dermed tvättar jag tjärnan. Detta är ingen synd. – Många vittnen framhades och intygade, att så skett. Förmanades strängeligen att afhålla sig från sådan vidskepelse. Gummorna från Arvio by bedyrade under tårar, att de aldrig mer skulle sådant bruka.

Fråga. Om hon icke en gång undsagt30 ett helt brölloppslag och hotat göra dem till vargar. – Svar. Jag var bjuden af värdinnan, men jagades på dörren af värden. Då några kastade stenar efter mig, sade jag till dem: »J faren fram som ville vargar i skogen.»

Vittnen framkallades, som intygade, att Jane ropat till dem: »Jag vånne31 J voren vargar.» Derpå hade en af de unge män, som kastat stenarne, inrusat under skriande och oregerliga åthäfvor bland brölloppsgästerne, velandes bita några af dem. Dock blef han klok igen, sedan presten läst öfver honom. Härpå svarade Jane, att gossen varit drucken af öl. Som bestreds, hvarefter vittnesmålet antecknades.

Fråga. Om det vore sannt, att hon ridit ryggen af32 en ko, den hon sedan intorkat33 och icke tillrättafört34. – Svar. Det har hon aldrig gjort. – Vittnen intygade sig hafva sett Jane spotta på smör, och straxt blef det förbrändt. När hon var i byn, har ofta händt, att boskapen stadnat och sett på henne. Som antecknades.

Ransakningen öfvergick nu till den vigtigaste delen af anklagelsen, nemligen Blåkullafärderne. Under loppet af frågorna fylldes salen efterhand ända till trängsel af de många inkallade vittnena, till största delen qvinnor och barn, och på allas ansigten lästes de vexlande intrycken af fasa, afsky och spänd nyfikenhet. Det var just sådana vidunderliga, på fullt allvar af i öfrigt kloke och ansedde män hållne ransakningar, som verksamt bidrogo att bland menigheten stärka och utbreda tron på trolldomens fruktansvärda verklighet.

Fråga. Om det är sannt, att hon om påsknätterna, och äfven deremellan, farit till Blåkulla, tjenat djefvulen och till samma stora synd förfört små oskyldiga barn, samt huru dermed tillgått. – Svar. Det har hon aldrig gjort. Allt hvad menniskor derom säga är idel skrock och sqvaller. Hon kunde taga Gud till vittne derpå. – Förmanades ytterligare att godvilligt bekänna och gaf derpå enahanda svar.

Nu framkallades vittnena. Det första, en mjölnares hustru, intygade, att hon en pingstnatt sofvit i qvarnen, medan mannen var bortrest. Vid midnattstiden hade hon vaknat deraf, att fanen med sina englar kom flygande med stort gny, och straxt derefter fyra eller fem trollpackor, bland dem äfven svarta Jane, ridande på qvastar, och dessa hade burit på ryggen bördor af stulen ull. Då har fanen vägt ullen med falskt bessman35 och funnit den vara alltför ringa, hvarpå han bultat hexorna i ryggen med knoppen36 af bessmanet och sagt till dem: »dubbadera! dubbadera!»37* När trollpackorna kommit, hafva de sagt: »nu äre vi här, herre». Och när de farit: »nu drage vi bort, herre». Och hvar gång de tilltala den onde, hafva de sagt: »stå fanen»; och han har svarat: »fanen står».38 Och hela natten har varit ett underligt schås39 och brus i vattuhjulet, men vittnet har legat i ett hörn och dragit toma säckar öfver hufvudet. Frågades, huru hon då kunnat se och höra något. Svarade, att hon stundom under mycken ångest tittat fram. Derpå har hon af ängslan somnat, och när hon vaknat, har spökelsen varit till ända, och qvarnen har stått. Som antecknades.

Flera vittnen intygade, somlige att de sett, somlige att de hört hexorna påsktiden rida genom luften, och bland dem äfven svarta Jane. Detta synes bäst på taket af ett tre gånger flyttadt hus. Och hvar gång när hexorna reda sig att flyga, smörja de sig med salva ur ett bockhorn, och säga dervid: »opp och neder, och ingenstädes veder». Hvaraf de som fåglar svinga upp genom skorstenen och icke stöta sig. Men en har af förseelse sagt: »opp och neder och allestädes veder»; hvarefter hon stött mot alla väggar och träd och af dem blifvit krossad till döds. Och komma de under flygten för nära ett kyrktorn, straxt dragas de deremot och stötas sönder mot tornet40 m. m.

Sedan vittnena flera gånger blifvit förmanade att hålla sig endast till hvad som rörde Janes person, intygade flera af dem, att deras barn varit borta nattetid, utan att någon visste hvar, och i deras sängar har varit lagdt ett stycke träd eller en sten41. Och när barnen andra morgonen42 kommit tillbaka, har man frågat dem: »har du varit i Blåkulla i natt?» hvartill barnen svarat ja; och när man frågat dem, om svarta Jane fört dem dit, hafva de ock dertill med tårar jakat. Mödrarne tillsades nu att framföra dessa barn, hvilket skedde; och såg man tydeligen, att barnen med stor räddhåga betraktade den anklagade, och månge af dem fingos ej att öppna sin mun, innan Jane för tillfället utleddes i yttre rummet.

Hufvudsumman af barnens förvirrade berättelser var ungefär denna: Jane har nattetid tagit dem ur deras säng och fört dem genom luften till Blåkulla. Der äro många rum och mycket präktigt. En stor svart karl döper barnen i hett vatten; derefter tappar han ut deras blod, skrifver dermed på ett papper och lärer dem läsa.43 Små barn har han stoppat i en kittel och skummat flottet af dem, sedan de kokat; andra har han stött sönder till mjöl, och deraf har han gjort en smörjelse åt trollpackorna.44 Jane har derunder haft horn på fötterna och försökt rycka dem ut, och för hvar gång har hon sagt: »förbanna dig horn, som icke går ut». En afton har hon haft på sig en kragetröja45 och flugit kring barnen rätt som en skata. I Blåkulla är en englakammare, hvarest böner läsas och psalmer sjungas46, men dit slippa47 barnen ej in. Den stora svarta karlen lärer dem att läsa trones artiklar48 bakfram, och de, som det väl göra, få städjegåfvor, som likna guldpenningar, men andra morgonen äro de torra löf o. s. v.49

Sist framhades jemväl de tre barn, som varit hos Jane om Valborgsmessonatten, och berättade derom följande:* Jane har flugit framför dem som en kråka och lockat dem in i skogen. Der har hon tagit dem och fört dem till Blåkulla, och der ha de sett den onde, som grinade mot dem rätt som en dödskalle. Derefter har hon gifvit dem mat på guldtallrikar, men äldsta flickan har läst bordsbönen, och dervid har maten förvandlats till stygga maskar. Straxt derpå har den onde inkommit alldeles svart och med honom en trollpacka. De hafva handlat med Jane om barnens själar, men ej kommit öfverens om priset, hvarpå de flugit med stora svarta vingar sin väg. Jane har då flugit på samma sätt efter dem, men då ha barnen sprungit sin väg och funnit en båt vid stranden. Med den ha de rott flera hundra mil öfver ett stort haf, och så har en karl funnit dem halfdöda af hunger i skogen.

Efter denna berättelse inkallades Jane, protokollet blef henne föreläst, och hon tillfrågades, hvad hon derom hade att säga. Hvar och en väntade att höra henne enständigt50 neka, såsom hon tillförene51 gjort, men på dessa få timmar hade en märkbar förändring med den olyckliga qvinnan föregått. Lidandet hade uttömt hennes krafter; hvad alla andras vittnesmål icke förmått, det hade de små barnens berättelser verkat på henne. När hon hörde dem, darrade hon i alla leder, hennes blickar förvirrades, och hon svarade knappast hörbart: – det måste väl vara sannt, eftersom barnen säga det52.

Hon bekänner! ljöd det från alla läppar, och i alla ansigten målade sig en förvåning och en afsky, större, om möjligt, än förut, när trollqvinnan icke bekände. Hennes domare sjelfve kunde icke värja sig från en rysning. – Du bekänner då, sade ordföranden, – att du plägat umgänge med mörkrets furste? – Ja. – Att du med syndig trolldomskraft förhexat menniskor och djur? – Ja. – Att du, af hårdt hjerta och i ondt uppsåt, förfört de små barnen till allehanda djefvulskap, farit med dem genom luften till Blåkulla, förrådt dem, sålt dem och öfverantvardat53 dem åt menniskoslägtets fiende? – Ja. Efter barnen så säga, har jag fuller det gjort.

Efter denna fällande bekännelse uppstod ett ögonblicks tystnad. Då reste sig den sextioårige Olof Wallenius,* assessor i hofrätten, med vredens rodnad på sin ärevördiga panna och begärde ordet: – Mig tyckes redan länge, sade han, – att jag suttit i ett gelag af sqvallrande käringar och icke i en allvarsam rätt af kloke domare, de der döma efter Guds och menniskors lag med förnuft och samvete. Varandes uppenbart för alle, som ögon och öron hafva, att alle desse vittnen äro betagne af grof vidskepelse, så att de visserligen sannfärdige äro i deras egen tro, men af lögnens fader med allehanda ömkeligt skrock besmittade. Vill ock icke neka, att ju åtskilligt kan vara sannt, det nu för tiden både lärde och olärde förtälja om djefvulens list, dock fuller det mesta idel prat och villfarelse. Och undrar jag högeligen, att rättens ledamöter det intet aktat, huruledes denna qvinna, som härtills nekat, hafver det gjort, emedan hon då ännu hade förnuft mer än J alle att sådant göra. Men nu, när hon af ett omenskeligt fängelse är vorden till kroppen eländig och af månge menniskors vrånghet54 till själen förvillad, nu har hon icke kunnat uthärda, att barnen om henne intygat all galenskap, och har sålunda, af kropps och själs vanmäktighet, mist sina sinnens bruk och bekänner det på sig, hvilket hon aldrig gjort. Fördenskull reserverar jag mig mot all ransakning, den der med en fånig menniska föres, och förnekar hennes bekännelse all kraft och verkan, intilldess genom förfarne läkares intyg utrönas må, i hvad mån hon varit gill55 att inför lag stånda och svara för hvad hon om sig och sin trolldom tillstått hafver.

Sådana ädla och upplysta tänkesätt dyka stundom fram ur den tidens blinda vantro, men blott för att göra mörkret omkring dem än mörkare för efterverlden. Efter Wallenii tal blef inom rätten larm och split. Somlige höllo med reservanten, men de fleste voro af annan tanke. Vittnena och den anklagade visades ut, och efter en häftig öfverläggning stadnade rätten – vid det beslut, tror läsaren, att inhemta läkares intyg om Janes förnuft? – nej, vid det beslut, att låta syna henne på axlarna, om hon der hade det vanliga trolldomsmärket56. Och se, det befanns, att hon på högra axeln hade tvenne linier i kors, och detta tecken befanns så klart bevisande, så afgjort fällande, att numera ingen reservation kunde komma i fråga.

Men vi hasta förbi denna mörka tafla af förfäders barbari. Efter behörig justering och öfverläggning afkunnades enhälligt, Wallenii röst undantagen, den dom, att alldenstund trollpackan Jane från Augsburg, svarta Jane benämnd, genom fullgiltiga skäl och egen bekännelse blifvit saker fälld57 att hafva sig med hednisk trolldom, djefvulens umgänge och kristen ungdoms förförande svårt försyndat, jemväl ock, i sin papistiska vantro, den högvördige biskopen och den rena evangeliska läran hårdt försmädat, alltså varder hon, Jane från Augsburg, sig sjelf till själabot, androm till skräck och varnagel58, dömd att, efter föregången beredelse, i den kristna församlingens åsyn å båle brännas; som afkunnades i Åbo den 10 September år efter Christi börd ettusen sexhundradesjuttioett.

Nyheten om denna dom, som i ögonblicket spriddes kring hela staden, helsades af de på torget församlade nyfikne med skallande hurrarop.

Fotnoter till detta avsnitt

* Gezelii den äldres minne af J. J. Tengström sid. 106.

* Jmfr samma arbete sid. 142 ff. Biskopen anklagade Alani enka att ha brukat en Virmo qvinna till fördömliga konster, låtit igenskaffa ett smycke och några stycken fläsk, plågat Dn.13 Enevald med trollskott och velat förderfva biskopinnan sjelf, under hennes sjukdom, med en trolldryck. Målet varade i nära fem år och vädjades slutligen till rådet i Stockholm, som 1671 dömde biskopen att till enkan betala 400 daler silfvermynt.

* Fältskärns insigter i den juridiska procedyren då för tiden kunna med skäl sättas i fråga, hvarföre läsaren behagade19 ursäkta de misstag, som kunna förekomma deri.

* Öppna, herre Gud, dina öron och låt tjufven få sin lön. – Jmfr Åbo Tidn. 1795 N:o 8.

* Jmfr Åbo Tidn. 1792 N:o 1928.

* Efter muntliga traditioner.

* Hvilket läsaren behagade jemföra med den föregående skildringen af samma besök.

* Sju år derefter adlad med namnet Wallenstjerna.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 förstörde […] vigtiga handlingar – Efter Johan Jakob Tengström, Biskopen i Åbo stift Johan Gezelii den äldres Minne 1825, s. 228.

2 försmäkta – lida.

3 6 famnar – drygt 10 m; en famn motsvarar knappt 1,8 m.

4 förvunnen – överbevisad.

5 i medlet af – i mitten av.

6 gruelse – förfäran; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 Gezelii […] encyclopedia synoptica – Johannes Gezelius d.ä., Encyclopaedia synoptica 1672.

8 Dominus – (lat.) herr; dominus eller domine användes som hederstitel för lärda och präster.

9 Enevald – Enevald Svenonius (1617–1688), professor i teologi vid akademin i Åbo från 1660.

10 dissertatione theologica – (lat.) avhandling i teologi.

11 biskopen – Johannes Gezelius d.ä. (1615–1690).

12 Alani enka – Elisabet Nilsdotter (d. 1701) var gift med professorn och domprosten Georgius Alanus (1609–1664).

13 Dn. – Dominus: (lat.) herr.

14 diminuationem – (lat.) minskning.

15 continuerat – fortsatt.

16 aktor – åklagaren.

17 träffelig – oerhörd, grav.

18 dubia – (lat.) tvivel.

19 behagade – Preteritum konjunktiv-formen uttrycker en artig uppmaning.

20 Fråga. […] Svar. – Topelius tar här modell av redogörelserna för förhören med »trollkarlen» Puujumala och »trollkonan» Valborg Kyni tryckta i Åbo Tidningar 23/2 resp. 18/5 1795.

21 sidovördnad – bristande respekt.

22 sju alnar – omkring fyra meter; en aln motsvarar ca 60 cm.

23 lärft – linnetyg.

24 så framt – om.

25 örtug – silvermynt präglat mellan 1360-talet och slutet av 1500-talet.

26 Jag tog en gammal örtug, […] Puujumala från Uleåborg. – Som Topelius anmärker i noten är beskrivningen av denna besvärjelse, inklusive citatet, hämtad ur förhöret med den förmodade trollkarlen Puujumala, tryckt i Åbo Tidningar 23/2 1795.

27 vanne – onda; SAOB har detta belägg av Topelius.

28 Åbo Tidn. 1792 N:o 19 – »Om Trolldom», ÅT 7/5 1792.

29 smörlycka – framgångsrik kärning av smör.

30 undsagt – riktat hotelser mot; SAOB har detta belägg av Topelius.

31 vånne – ville önska.

32 ridit ryggen af – tagit livet av.

33 intorkat – torkat.

34 tillrättafört – här: återställt; SAOB har detta belägg av Topelius.

35 bessman – stavningsvariant av besman: handhållen hävstångsvåg.

36 knoppen – klumpen; SAOB har detta belägg av Topelius.

37 Då har fanen vägt ullen […] »dubbadera! dubbadera!» – Topelius använde denna folksägen redan i novellen »Påsk-Äggen» (1844; ZTS IV, s. 42). Där anges folksägnen härstamma från Österbotten.

38 »nu äre vi här, herre». […] »fanen står». – Efter »Om Trolldom», ÅT 7/5 1792.

39 schås – stavningsvariant av sjås: brusande ljud av vatten; SAOB har detta belägg av Topelius.

40 »opp och neder, […] sönder mot tornet – Samma berättelse ingår i Topelius novell »Påsk-Äggen» (se ZTS IV, s. 42).

41 i deras sängar […] träd eller en sten – Efter »Om Trolldom», ÅT 7/5 1792.

42 andra morgonen – följande morgon.

43 En stor svart karl […] läsa. – Efter »Om Trolldom», ÅT 29/5 1792.

44 Små barn […] åt trollpackorna. – Efter »Om Trolldom», ÅT 7/5 1792.

45 kragetröja – jacka eller motsvarande med krage; SAOB har belägg från 1670.

46 horn på fötterna […] psalmer sjungas – Efter »Om Trolldom», ÅT 29/5 1792.

47 slippa – kommer (finlandism).

48 trones artiklar – trosartiklarna.

49 städjegåfvor, […] torra löf o. s. v. – Efter »Om Trolldom», ÅT 7/5 1792; städjegåva: motsvarighet till städjepenning, d.v.s. penningsumma som betalades när en husbonde tecknade avtal med ett tjänstehjon.

50 enständigt – enträget.

51 tillförene – tidigare, förut.

52 det måste väl vara sannt, eftersom barnen säga det – Jfr »Om Trolldom» i Åbo Tidningar 7/5 1792, där det berättas om en kvinna som enligt protokollen över häxprocesserna i Ångermanland 1674 bekände sig skyldig eftersom några barn intygade att hon hade fört dem till Blåkulla.

53 öfverantvardat – överlämnat.

54 vrånghet – orättfärdighet, ondska.

55 gill – kapabel, rättskapabel.

56 trolldomsmärket – Vissa ärr på kroppen ansågs vara giltiga bevis på häxeri (»Om Trolldom», ÅT 30/4 1792).

57 saker fälld – förklarad skyldig till; SAOB har detta belägg av Topelius.

58 varnagel – varnande exempel.

8. Erstans vågor.

Man säger om hösten, att han är dyster och vild, och han är väl stundom så, och vemodig är han alltid, emedan han lefver i minnet af det glada, som varit och icke mera är. Också när han ler, är hans löje så blekt, som vore det blott en bemantlad sorg, och när han är som skönast, så är det en döende skönhet, som ännu en gång ser sig om med himmelska ögon, i den stund hon förgås.

Men obeskrifligt herrlig är hösten ändå, när de gula björkarna, när de röda rönnarna och de mångfärgade asparna stå vid sidan af evigt gröna granar på stranden af en speglande sjö – när aftonsolen sjunker så saligt som en god ande ned uti nattens famn och en osägelig stilla förklaring1 breder sig öfver de tysta vattnen och de vissnande stränderna. Det är naturens höga resignation, hennes tålmodiga, fridsälla, strålande blick emot döden – ty hon vet, att hon i sjelfva döden är oförgängelig, och att nya vårar skola sakta upprinna ur askan af det förgångna. En sådan herrlig förklarad2 höstafton är alltid som maningen om ett lif på andra sidan om grafven: dödlige, hvarföre klaga att din hydda förgås och att lefnadens blommor så hastigt vissna? Se på mig; jag är tålig och mild, och jag dör med leende frid, ty hoppet dör ej med mig, det lefver evinnerligt, och äfven jag skall lefva, och min andes skäraste3 blommor skola lefva med mig, för att aldrig mera förvissna!

Och en sådan rörande vacker afton var det nu, två veckor efter de dystra händelser, vi nyss ha omtalat. Ensam i ett af fängelserummen på Åbo slott satt den dömda trollqvinnan Jane, qvällen före den dag, då hon skulle brännas på bålet. Hennes fönster vette mot slottsfjärden, och bortom den syntes Erstans vågor glimma i aftonrodnadens glans. Det röda skenet föll in genom det trånga gallerfönstret och färgade muren midtemot på ett ställe rosenröd; och emedan skenet återkastades från en sakta gungande dyning i sjön, såg man skenet på väggen dallra med fin och behaglig glans, så älskeligt täck, att sjelfva den obevekliga muren tycktes dallra och skimra, som vore han byggd af klara rubiner. Jane såg derpå, och hvad hon tänkte vet den, som ser i det tysta; kanske tänkte hon på sina glada barndomsdagar vid stranden af Lech, och aftonrodnadens sken öfver fängelsemuren, det var minnets sista glädje, som följer den olyckliga intill gränsen af lifvet.

Vid det Jane helt stilla satt och betraktade aftonskimret, öppnades sakta dörren, och in trädde en gammal man af ännu kraftfull gestalt, ehuru med hvitnande hår. Han klappade Jane lätt på axeln. – Sofver du? sade han.

Jane såg upp och igenkände mäster Adam, den fordne tyrannen på Majniemi. Men hon svarade icke.

– Hör mig, fortfor den gamle, utan att bry sig om hennes likgiltighet. – Derhän har det kommit nu med dig, Jane, för det du ej lydt mina råd och delat skatten med mig. Nu ser du för sista gången solen gå ned; redan bygges ditt bål utanför Tavast-tull, och det har kostat mig guld, mycket guld, för att få tala med dig. För hvem vill du numera gömma din skatt? Barn har du inga och ingen slägt; af föräldrar och syskon har du ingenting hört på mer än trettio år. Var då en gång förnuftig, Jane, och visa mig stället hvar skatten är. Till tack vill jag låta dig fly ännu i natt.

Jane betraktade gubben ett ögonblick. – Hvartill vill du då bruka min skatt? sade hon långsamt och nästan tvekande.

– Hvartill? Ah – jag vill samla den i mina källrar; jag behöfver guld, mera, mera guld; utan guld kan jag ej lefva. Du vet ej du hvad det vill säga att hungra och törsta efter den gula metallen. När jag var yngre, Jane, då rasade många passioner i min själ – jag kunde älska och hata och hämnas och döda; nu är jag stilla som ett lam, kall som en klippa, utan kärlek och utan hat. Blott den enda tråden binder mig ännu vid lifvet: guld! guld! och jag måste ha mera guld. Hör du, jag måste ega din skatt, annars skall du i morgon brinna.

– Aldrig skall du ega den du, sade Jane torrt.

– Nej säg icke det, förbarma dig, Jane; ser du, jag har ingen fred hvarken på jorden eller i grafven, så länge jag vet, att så stora rikedomar kunde bli mina och icke blifva det. Hvad vill du jag skall göra, för att ega dem? Du är katholik; vill du då, att jag skall gifva en del deraf till dina kloster i Bayern?

– Nej, svarade Jane. – Dessa rikedomar äro röfvade ur kloster och kyrkor med synd och våld, och till kloster och kyrkor skola de återkomma. Men icke du, ovärdige, skall föra ut de välsignade verk. På tre ställen äro de gömda, och ett är uppgrafvet. Bertelsköld har jag gifvit den minsta af skatterna, och jag vet, att han deraf förärat en krona af fint silfver till kathedralen i Augsburg. De öfriga två skola hvila i jorden intilldess ...

– Hvad säger du?

– Intill dess Finland återvändt i den romersk-katholska kyrkans sköte.

– Besinna dig, Jane; hvad du säger är en omöjlighet. Hvem skall du då anförtro stället, der skatterna äro begrafna?

– Den heliga jungfrun vet det nog.

– Jane, Jane, gif mig ditt guld – det förföljer mina tankar, det tynger min själ! Jane, gif mig ditt guld!

– Omvänd hela Finland, och jag skall gifva dig det.

– Så brinn då på bålet, eländiga trollpacka! utropade gubben och störtade bort.

Jane blef ensam. Hon föll på sina knän och bad. Man hade fråntagit henne radband och krucifix. Men på det ställe, der vågskimret speglade rödt på fängelsemuren, hade hon ristat ett litet kors. För detta knäföll hon; det skimrade för hennes ögon som ett gyllene krucifix, och hon trodde derpå. Det var en skön villa, och likväl var hon icke mera vansinnig i detta ögonblick.

Solen gick ned, skuggorna föllo allt tätare öfver nejden, och det trånga fängelset mörknade. Jane låg ännu qvar på knä för korset, som hon ej mera såg. Hon bad, den olyckliga, om Finlands omvändelse.

Då öppnades dörren sakta ånyo, in trädde en qvinlig gestalt, insvept i vid kappa, och tillslöt varsamt dörren efter sig. – Jane, hviskade hon, – känner du mig?

– Greta! utropade den gamla, sprang upp och föll den nykomna om halsen. – Nyss var din far hos mig, för att begära mitt guld. Kommer också du, för att fresta mig?

– Tala sakta, Jane, att fångknekten ej hör oss derute i korridoren. Jag kommer för att rädda dig. Fort, tag denna kappa, hölj mitt huckle om ditt hufvud och gå rak, om du kan. Öppna sedan dörren, och när du möter knekten, så fäll detta guldmynt i hans hand, men akta dig, att din hand ej vidrör hans, då märker han, att det icke är jag. Sedan, när du passerar vakten vid slottsporten, gif honom det andra guldmyntet, se här. Straxt utanför porten vänta dig Bertelsköld och min man. De föra dig till stranden, en båt står beredd, och vår skuta är ankrad ej långt härifrån på fjärden. Genast i natt skall den segla med dig till Åland, och derifrån går ett fartyg i morgon till Danzig. Skynda dig, ingen tid är att förlora.

– Och du sjelf, Greta, hvad skall det blifva af dig?

– Jag stannar qvar i ditt ställe. Tror du väl, att man skall bränna mig, såsom man ämnar med dig?

– Men vet du väl, Greta, att jag är en elak trollpacka, som förhexar både djur och menniskor? Akta dig, du har små barn; jag kunde till lön för min räddning föra dina barn i förderfvet.

– Menniskorna ha trott illa om dig, Jane, men jag känner dig bättre. Du har sysslat med fåfängliga ting, men ingenting ondt har du menat dermed.

Hexan tryckte den unga qvinnans händer hårdt i sina. – Du tror då icke, att jag förvandlat menniskor till vargar? sade hon.

– Nej, det har du aldrig gjort.

– Och jag har icke fört de små barnen till Blåkulla?

– Aldrig, Jane: det har man ljugit på dig.

– Och jag är ännu en menniska och har ett menskligt hjerta, och har ej horn på mina fötter och vingar på mina axlar och afgrunden i min själ?

– Du är en menniska, som vi andra, stackars Jane!

– Tack! tack! utropade den gamla, böjde sig ned och kysste Gretas klädningsfåll. – Ja nu vet jag det, jag är en menniska som ni andra, och jag har en Gud, som ni; det var en tid, då jag icke trodde det. Ty, ser du, Greta, de ha behandlat mig som det vildaste djur. Och jag får återse mitt fädernesland, mitt sköna Bayern, min barndoms elfvar, min ungdoms gröna vinkullar och spirorna af det gamla Augsburgs kyrkor! Hur skall jag tacka dig, barn!

– Skynda er, Jane, tiden förgår, och de vakter, vi mutat, kunde bli aflösta.

– Ja, ja ... Gud signe dig, barn!

Och den gamla hastade, dold af den vida kappan, bort. Men Greta, der hon qvarblef i mörkret, knäppte sina händer och bad: – du gode Gud, förlåt, att jag felat mot verldslig lag; din lag skall icke döma henne eller mig. Hon var för mig en moder; så har jag handlat mot henne, som en dotter handlat. Och sjelf är jag en moder; så förlåt min menskliga bön: bevara nu också mig, bevara mig åt mina barn!

Men ute öfver fjärden gungade kort derpå en båt mot den väntande galeasen. Der satt vid styret den stolte ädlingen, och nedhukad på båtens botten satt den arma, förföljda hexan från Majniemi. Så hunno de galeasen utan hinder, och dess hvita segel väntade otåligt att utbredas i morgonvinden. Och månen hade höjt sin skifva öfver bergen och bildade i den lugna vattenytan en lång, darrande pelare af ljus. Då lutade sig Jane öfver relingen och såg med underliga profetiska blickar ned i den sakta dyningen, som långsamt höjdes och sänktes i breda, kullriga vågor, oaktadt vindstillan.

– Hvad läser du i Erstans vågor? frågade Bertelsköld, i det han lätt vidrörde den gamlas arm.

– Finlands framtid, svarade Jane med låg röst.

– Och hvilken är denna framtid? fortfor grefven med en blandning af nyfikenhet och otro4.

Jane betraktade honom skarpt. – Långa smärtor och sena fröjder, evärdelig strid och evärdelig lön, mycket mörker och omsider ljus, svarade hon med profetiskt allvar.

Grefve Bertelsköld log. – Gå till hvila, stackars Jane, sade han; – trolldomens ande har ännu makt öfver dig. Men på det fria herrliga hafvet brinna inga bål; på dess blanka yta skrifvas inga orättfärdiga domar mer.

Och natten kom och gick.

Morgonen derpå var bålet färdigt och hela Åbo i rörelse, för att skåda hexan brinna. Men fågeln var utflugen och buren tom. Den stora hopen rasade i sin bedragna nyfikenhet. Men domarena yrkade inga stränga åtgärder; Greta frigafs med några vresiga ord, vakterne ställdes under krigsrätt. De gode herrar i hofrätten, män af heder, oaktadt deras och tidens fördomar, anade måhända, att en kommande tid skulle mildare än de döma hexan från Majniemi.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 förklaring – glans.

2 förklarad – himmelsk.

3 skäraste – renaste, vitaste.

4 otro – misstro, tvivel.

Fältskärns sjette berättelse.

När fältskärn slutat sin femte berättelse om konungens jagt och hexprocessen, syntes alla de närvarande hemska1 till mods. Glöden hade nedbrunnit i den stora spiseln, det enda ljuset brann med rykande veke, och fältskärns långa skjälbössa2 kastade förunderliga skuggor på väggen i bredd med kruthornet och jagtväskan. Berättaren sjelf satt stum; den vackra Anne Sofi märkte ej, att de hängslen hon virkade åt sin fästman, hade fallit till golfvet; kusin Svanholm tummade begrundande sina mustascher; kusin Svenonius sammanletade med vigtig min de sista snuskornen i sin tömda dosa, och gamla mormor, som annars med sitt friska, praktiska sinne lefde mera i verkligheten, än i fantasien, hade, utan att märka det, stickat sin strumpfot minst ett par tum längre, än välskapade menniskofötter hade behof utaf.

Ändtligen bröt den gamla tystnaden och sade: – Jag må säga, kusin, det der var en kuslig historia. Det var för väl att jag skickade barnen bort, när kusin kom till svarta Janes äfventyr. Man kan bli mörkrädd för mindre än så. Och ehuru jag för min del icke tviflar, att ju underbara3 ting kunna ske, dem vårt blinda förnuft förgäfves söker att utgrunda, så måste jag säga kusin, att sådant otyg som trolldom och signerier4 äro för en christen menniska vederstyggeligt skrock.

– Nå nå, genmälde kapten Svanholm vigtigt, – man kan vara en god christen och likväl, i vissa omständigheter, göra bekantskap med fan. Rädd har jag aldrig varit; den som det säger, vill jag kalla en skurk, och jag kunde berätta er något från Karstula ...

– Der bror hade så flinka ben, inföll Svenonius.

– Herre! röt kaptenen, men hejdade sig i ögonblicket, ty skolmästarens malitiösa5 infall begynte genom vanans makt blifva oskadliga som Mithridates’ gift6. – Jag ville säga, fortfor han ännu smått fnysande, – att jag kände en käring fordom i Åbo; det var en hexa, hon spådde 1809 års revolution och 1812 års krig och Napoleons fall och Carl XIII:s död i kaffe.

Svenonius hade påtagligen ett nytt stickord på tungan, då fältskärn med sin vanliga lugna min, hälften allvar och hälften skämt, genmälde: – Bror Svanholm har rätt, jag har i min ungdom sett kuriösa ting i mamsell Arfvidssons kort7, och i Paris såg jag en gång hin håles flinkaste elev. Hon hette, vill jag minnas, mamsell Lenormand8.

Anne Sofi, som stundom läst tidningarna, kände sig hastigt besvärad af en ofantelig nyfikenhet. – Goda bästa gufar9, utropade hon lifligt, – berätta oss något om mamsell Lenormand.

– Ja, gör det, kusin, sade mormor, som delade med sin dotterdotter mensklighetens och könets10 älskvärda svaghet att gerna vilja veta mer, än man vet förut. – Hur sade kusin? Lenormand?

– Det var en gång en mörk och kulen Novemberqväll11, började fältskärn. – Mins jag rätt, så var det straxt före adventet, som är den rätta spöktiden. På en ödslig gata i Paris hörde man tornurets dåfva slag förkunna midnattstimmen12 ...

Vid dessa ord for Anne Sofi upp med ett förfärans rop, och hennes annars så rödblommiga kinder blefvo i hast helt bleka. Fältskärn stannade midt i sin berättelse, och allas blickar vändes åt samma håll, som Anne Sofis. – Der rörde sig något i den mörka vrån, sade hon.

Fältskärn steg upp, utan att ändra en min, och begaf sig till vrån. – Här är käppen, bror Bäck, här är käppen! utropade Svanholm, hvars martialiska sinne icke fördrog, att hans gamle vän gick obeväpnad till en strid mot okände fiender. Men fältskärn stack oförfärad sin hand bakom Öresundspelsen, som fridsamt hängde på sin knagg13 vid det farliga stället, och fick tag i något, som icke hörde till pelsen. – Fram, munsjör14! Föremålet stretade emot, men snart visade sig, att fältskärn höll den lille, skrikande Jonathan i luggen.

– Hvad! sade mormor. – Gick du inte din väg med Andreas och de andra?

– Det var så, sade gossen snyftande ... – det var så, att ... jag ville höra gufar berätta om svarta Jane och barnen i Blåkulla ... och så kröp jag bakom pelsen och hörde alltsammans. Och sen, när gufar började tala om spöken, så stack jag hufvudet fram, och ...

– Ja, då såg jag, att pelsen rördes, inföll Anne Sofi något brydd.

– Gå nu din väg och låt bli att lyssna en annan gång, sade mormor strängt. – För i qväll må du slippa med den luggis15 du fått.

Jonathan såg åt dörren och rörde sig ej ur fläcken. – Jag törs ej gå i mörkret öfver vinden, sade han slutligen med låg röst.

– Lys honom, Anne Sofi, återtog mormor. – Det är följden af att barn få höra saker, som ej äro för deras ålder.

– Jag tror vi lemna mamsell Lenormand till en annan gång, sade fältskärn.

– Ja, inföll Svenonius; – annars vågar ej bror Svanholm gå öfver vinden utan käpp.

Svanholm morrade i mustascherna, men teg.

– Jag har några frågor att göra kusin om den förra berättelsen, sade mormor eftersinnande. – Att hexeri och trolldom varit allmännare gängse16 i folktron förr än nu, är intet tvifvel. Men att här skulle ha anställts formliga processer, och att understundom menniskor blifvit brända på bål här i Finland för trolldoms skull – förlåt mig, kusin, det är ju en liten roman17, hvaraf man tror så mycket man vill?

– Jag tvingar ingens tro, svarade fältskärn något misslynt, – och icke heller nekar jag till, att ju allehanda namn och detaljer, dem jag berättar, skulle förgäfves sökas i tideböckerna18. Ty jag har den tro om den fria skildringen, att dess sanning består uti att kunna vara sann genom att stämma öfverens med det väsendtliga och allmänna i det man vill skildra; ja jag går så långt, att den ibland kan derigenom blifva sannare än sjelfva verkligheten. Jag kan t. ex. måla Napoleon ätande en smörgås; posito19 att jag verkligen sett honom äta smörgås; kan jag väl derföre säga, att jag målat Napoleon sådan han var? Men se, nu händer, att jag diktar om honom en stor bedrift, som aldrig händt, men som är honom lik; eller lägger jag i hans mun ett jernfast ord, som han aldrig har sagt, men som slår in på ett hår med hans riktiga lynne; är icke då det jag diktat ihop mera verkligt i väsendet, än den der lilla smörgåsen, som är verklig bara i slumpen? Nå ja, och så är det med svarta Jane och hexprocessen i Åbo. Jag skall säga kusin, det är alldeles visst och kan icke bestridas, att ju hexor blifvit brända också hos oss och att det tillgått med deras processer ungefär så, som jag nyss beskrifvit. Men fastän saken som faktum är obestridlig, så medger jag gerna, att ännu mer än en dunkelhet finnes deri, t. ex. huru något så ytterst befängdt var möjligt ännu i mansåldrar, sedan Finland hade ett universitet.

– Det var mörkrets furste, som förtörnades öfver den evangeliska lärans ljus, inföll skolmästaren.

– Bror Svenonius gör som många andra, han skyller allt på den stackars fan, svarade fältskärn. – Men jag tror, att orsaken nu, som ofta annars, måste sökas hos menniskorna sjelfva. Här i norden äro seder och föreställningar mycket sega. Jag föreställer mig, att katholska läran, – som till sitt väsende är en blind tro, i motsats mot den evangeliska läran, som är en upplyst tro – ännu vid pass hundrade år efter reformationen hängde envist qvar i sinnena, så att visserligen kyrkan i former och anda var luthersk, men deremot folktron i botten katholsk. Man får icke förgäta, att bibeln den tiden var en stor sällsynthet på svenska och bragtes fullständigt på finska tungomålet först 1642. Nu tänker jag, att så länge lutherdomen stod der i sin första ungdomsvärma, rustad till strid med både trones20 sköld och det verldsliga svärdet, så länge der var i den en lefvande ande, så länge kände ock de katholska minnena af instinkt, att de trycktes tillbaka af en stor andelig makt, och spjernade väl något emot, men icke på ett vildt och rosenrasande sätt. Deremot vet man, att någon tid efter trettiåra kriget kom en kropps- och själströtthet öfver lutherdomen, så att den visserligen i troslifvet lefde qvar i sin gamla kraft – det bevisar psalmboken af 1695 – men anden flydde ur kyrkans former och förtröttades hos de skriftlärde uti eländiga krig om bokstafven21. Det kände de gamla, blinda katholska minnena också af instinkt, – ty folket är ett barn, det resonerar icke, det känner och det handlar – och deraf fingo de makt att resa sina sista ursinniga bål mot trolldomen. Och trolldomen var en fenix, den reste sig nyfödd och starkare ur hvarje bål. Den fick derigenom laga utslag och fullmakt uppå att vara till, och när man i kyrkorna höll förböner deremot, så ville det säga detsamma som att trolldomen var en trosartikel, och allt tvifvel derpå var kätteri. Märk huru lutherdomen här blef sig sjelf otrogen och huru Guds gissel drabbade den. Men det ämnet vore ofanteligt rikt att tala om, särdeles här i Finland, der trolldomen är en arfsynd22, och derföre tror jag vi för denna gång lemna det i sitt värde. Emellertid kan jag ej neka, att ju anblicken deraf är storartadt vild och slår en hvar med förfäran. Ty hvad vill det lilla futtiga skrocket i våra dagar betyda mot denna rasande själssjukdom, som på sextonhundratalet grep många tusende och hade sin fulla förskräckliga verklighet i både bödlars och offers tro, ja i sjelfva vetenskapens lärosalar, vid lagens domaresäten och på konungarnes throner! Har bror Svenonius något snus i sin dosa?

– Ne gutta quidem23, icke en doft.

– Tack, Anne Sofi, min pulla24, jag sköter nog pipan sjelf. Sanningen att säga, är jag glad, att vi nu kommit väl öfver trolldomen, ty ett dystert kapitel i våra framfarna öden är dermed förbi, och den fortfor väl ännu en god tid efter de dagar, vi skildrade nyss, ja, ända in på tredje och fjerde årtiondet af sjuttonhundratalet, men den flammade endast tidtals upp och slocknade slutligen af sig sjelf. Jag menar, att vi få annat att göra och tänka på i nästa berättelse, ty nu kommer den stora reduktionen hand i hand med enväldet, hvarigenom icke blott egendomen, utan hela Sveriges och Finlands inre ställning mycket förändrades. Och sedan komma vi till randen af en ny tid, som begynte med de förskräckligaste olyckor vårt land någonsin öfverlefvat, och det vill mycket till att under allt detta vara vid godt mod.

– Jag tror, kusin, genmälde mormor något häpen25, – att vi beskedligt gå den tiden förbi och låta den sofva i sin blodiga graf. Hvad tjenar det till att upprifva gamla sår? Jag för min del går aldrig på spektakel26 för att se ett sorgespel; gråta får man nog här i lifvet ändå. Utan förlåt mig, kusin, jag vill ha nöje af hvad jag ser och hör, och derföre tycker jag mest om komedier, der allt slutas som det bör med ett eller par27 anständiga giftermål.

– Och litet krig ibland, och några bussiga karlar med ruter i kroppen, det tycker jag om, utropade Svanholm, med tanken på Johanna af Montfaucon, som han nyligen sett uppföras af Wiederbergs trupp28. – Lazarra29 ber, der han kunde befalla, tillade han i mustascherna för sig sjelf.

– Klassiska stycken framför allt, reserverade sig Svenonius med djupsinnig min.

– Men litet röfvare ändå och mycket hjeltemod, inföll Anne Sofi, som hade gråtit af förtjusning vid Hedvig eller Banditbruden30 och aldrig kunde förgäta Skyddsengeln af Carl Lindegren31.

– Jag menar, att ett större skådespel än stora ofreden ännu ej blifvit uppfördt här i norden, återtog fältskärn. – Men lyckligtvis ha vi ännu ett stycke dit, och nästa gång lära vi endast få se ridån gå ned öfver sextonhundratalets strider. Det var ett rikt århundrade, och jag måste säga, att jag med saknad lemnar det. Det århundradet hade kropp och själ lika jettestarka, hjerta och hufvud lika kraftigt utbildade; derföre ger det en så hel bild. Men sjuttonhundratalet hade en vekligare kropp till sin stora själ, ett kallare hjerta till sitt lysande hufvud: derföre kan det beundras mera än älskas. Ja ja, jag säger ingenting om Carl XII och Peter den store, ty dessa båda bjessar hade diat sextonhundratalets modersmjölk. Men var så god och ställ Fredrik den ende32 vid sidan af Gustaf Adolf, så befarar jag, att han synes liten till växten, och jag tviflar uppå, att alla Lehnbergs predikningar uppväga ett enda kraftord af biskop Rothovius eller en enda psalm af den gamle Spegel33. Anne Sofi, min vän, tag af ljuset34.

Mormor hade fallit i djupa tankar, och fältskärn trodde förmodligen, att hon begrundade skilnaden mellan Gustaf Adolf och Fredrik den ende. Men när han tystnade, hördes hon fråga temligen tvärt: – Den der historien om prinsessan Juliana var väl också en dikt? Var hon verkligen ämnad att blifva Sveriges drottning?

– Ja, bästa kusin, derom kan jag blott säga med förra herrn35: nog kan jag svära derpå, men ej vill jag hålla vad. Hvad jag vet är, att folket trodde så, och att hon stod väl hos drottning Hedvig Eleonora, som också trodde derpå och väl drifvit svårare saker igenom än så.

– Kusin hade en anspelning på hennes sednare öden. Jag måste säga, att det gjorde mig ondt om den stackars flickan, ehuru jag befarar, att hon var något lätt36.

– Det hade hon i arf af sin mor, pfaltzgrefvinnan Eleonora Katharina. Jag förtiger den vackra prinsessans sednare äfventyr; det kan vara nog att veta, det hon slutligen gifte sig med en krämare-enkas son, hvilken konungen adlade med namnet Liljenborg37. Här finner således kusin ett giftermål sluta komedien, men jag tviflar uppå, att den derföre är hvarken glad eller uppbygglig.

– Och grefve Bernhard Bertelsköld, hvad har det blifvit af honom? frågade mormor, glad att afbryta ett ämne, som hotade blifva qvistigt.

– Det få vi se i sjette historien; genmälde fältskärn.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 syntes […] hemska – verkade […] ängsliga, nedstämda.

2 skjälbössa – sälbössa.

3 underbara – märkvärdiga.

4 signerier – besvärjelser.

5 malitiösa – formvariant av maliciösa: försmädliga.

6 Mithridates’ gift – Mitridat: mos tillverkat av en mängd aromatiska ämnen samt opium, vin och honung; uppfinningen tillskrivs kungen av Pontos, Mithridates VI Eupator (ca 132–63 f.Kr.). I forntiden ansågs det verksamt mot förgiftningar och olika sjukdomar.

7 sett kuriösa ting i mamsell Arfvidssons kort – Ulrica Arfvidsson (1734–1801), känd som mamsell Arfvidsson, var en spåkvinna med bl.a. Gustav III och hertig Karl som klienter.

8 i Paris såg jag […] mamsell Lenormand – Marie Anne Lenormand (1772–1843) var en fransk författare och spåkvinna med mottagning i Paris i 40 år. Till hennes klienter hörde kejsarinnan Joséphine och Alexander I.

9 gufar – tilltal i folkligt språk till äldre respekterad man.

10 könets – kvinnokönets.

11 Det var en gång en mörk och kulen Novemberqväll – Jfr inledningsfrasen i Edward Bulwer-Lyttons Paul Clifford (1830, s. [1]): »It was a dark and stormy night». Topelius läste romanen i mars 1838 (Dagboken 16/3 1838, ZTS XXI). Jfr även motsvarande i bokupplagan av Eugène Sues Les Mystères de Paris (1843, s. [1]): »Vers la fin du mois d’octobre 1838, par une soirée pluvieuse et froide». Sues följetong spelade en roll i tillkomsten av Topelius skräckromantiska novell »Bruden» (1846; se Pia Forssells kommentar i Noveller, ZTS IV, s. 320).

12 På en ödslig gata i Paris […] midnattstimmen – Kan anspela på Eugène Sues Les Mystères de Paris.

13 knagg – pinne i vägg att hänga något på.

14 munsjör – efter fra. monsieur, min herre, använt om yngre män eller skämtsamt om unga herrar.

15 luggis – lugg (finlandism, vardagligt och skämtsamt); SAOB har detta belägg av Topelius.

16 allmännare gängse – mera vanligt.

17 roman – uppdiktad berättelse.

18 tideböckerna – krönikorna.

19 posito – antag.

20 trones – trons.

21 anden flydde ur kyrkans former […] eländiga krig om bokstafven – Anspelar på den lutherska dogmatismen på 1600-talet.

22 en arfsynd – medfödd.

23 Ne gutta quidem – (lat.) inte ens en droppe.

24 pulla – flicka (i smeksamt tilltal).

25 häpen – bestört.

26 spektakel – teater.

27 ett eller par – ett eller ett par, provinsiellt.

28 Johanna af Montfaucon, […] uppföras af Wiederbergs trupp – Johanna von Montfaucon är ett kvasihistoriskt drama från 1800 (sv. övers. 1802) av den då populäre tyske dramatikern August von Kotzebue (1761–1819). Undertiteln upplyser om att det är en romantisk skildring från 1300-talet i fem akter. Topelius hade sett en uppsättning med C. W. Westerlunds trupp 1833 (Ester-Margaret von Frenckell, Sju magra år med Thalia 1952, s. 15 f., 191 och Offentliga nöjen och privata i Helsingfors 1812–1827 1943, s. 208, samt Topelius dagbok 6/1 1833, ZTS XXI). »Wiederberg» avser förmodligen teaterdirektören Fr. J. Widerberg som åtminstone i början av 1820-talet satte upp flera av von Kotzebues skådespel i Finland (se t.ex. Finlands Allmänna Tidning 17/6 1823). Dock har Johanna af Montfaucon inte påträffats bland dem.

29 Lazarra – riddare i Johanna af Montfaucon.

30 Hedvig eller Banditbruden – Hedwig (1812, sv. övers. 1834), drama av den tyske författaren Karl Theodor Körner (1791–1813).

31 Skyddsengeln af Carl Lindegren – Skydds-ängeln (1803) är ett drama i skräckgenren (se von Frenckell, Offentliga nöjen och privata i Helsingfors 1812–1827 1943, s. 67 f.).

32 Fredrik den ende – Fredrik II (1712–1786), kallad Fredrik den store och Fredrik den ende, kung av Preussen 1740–1786. Han bedrev en aggressiv expansionspolitik och gjorde Preussen till en stormakt genom att erövra Schlesien (österrikiska tronföljdskriget 1740–1748).

33 Lehnbergs predikningar […] kraftord af biskop Rothovius […] psalm af den gamle Spegel – Fältskärn jämför en 1700-talsbiskop och -retoriker med två som hör till 1600-talet: Magnus Lehnberg (1758–1808) var känd som sin tids främsta andliga vältalare, Isak Rothovius (1572–1652) för att vara ytterst sträng och Haquin Spegel (1645–1714) för sin psalmdiktning.

34 tag af ljuset – ansa veken.

35 förra herrn – pleonastiskt uttryck som betecknar person i vars mun ett gängse talesätt läggs; förekommer i svenskan i Finland, jfr fi. entinen.

36 lätt – lättfärdig.

37 gifte sig […] Liljenborg – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 19 1853, s. 94.

Majniemi slott.1

Fyra och tjugu år ha förflutit, sedan berättelsen lemnade Majniemis hexa på Erstans klara vattenspegel. Mycket har åldrats, som förr var ungt; mycket har vissnat, som förr var blomstrande. Nytt har kommit och gammalt gått; nya klara ögon framtitta nu under den hvita barnluggen i Finlands pörten; nya tärnor plocka nu blåklint på Finlands ängar. Omskapande och föryngrande har tiden gått öfver menskliga förhållanden; stora förändringar ha gjort samhället nytt, lyckligtvis denna gång inifrån och mest till det goda – sakta och fredligt, såsom de stora revolutionerna gå öfver jorden. Det verkligt stora braskar icke2. Det liknar solskenet om våren: det upptinar i stillhet de frusna marker och hårda isar, det ser på dem med kärlekens milda värma, och de stå ej emot. Alla yxor och svärd skulle ej förmått att sönderhugga isen på Finlands sjöar, och likväl så smälta de för vårens blida leende. Förgäfves tömmer hatet sitt gift; förgäfves slösar våldet sin jättestyrka; kärleken är dem öfvermäktig; han ensam förmår upprätta det fallna och sammanfoga det brustna och gifva de döda lifvet; han ensam bygger verlden ny.

Mellan åren 1671 och 1695 låg nära ett fjerdedels sekel, omfattande början och slutet af Carl XI:s regering. Denna tid var i många afseenden en vår öfver vintersnön. Väl kastade enväldet sin skugga öfver flera förhållanden; väl voro der inbördes strider många och partihat och orättvisor icke få; väl kom der ock sedan efter segrar och glans en lång och mörk höstnatt af förhärjande stormar, som läto den nästföregående tidens frukter först efteråt mogna till skörd för seklerna. Men oaktadt dessa skuggor gick der en stor och lifvande ande genom Carl XI:s regering; medan staten samlade en makt, som snart skulle förslösas, begynte der i samhällets inre ett nytt lif, som bibehöll sig midt under stormarna och var det moderssköte, ur hvilket de krafter framgingo, som i en sednare period utgjort den svenska och finska nordens lycka ...

Vid dessa ord gjorde fältskärn ett uppehåll, likasom slete han sig ogerna bort från de stora taflorna, för att återgå till de små. Derpå såg han med ett godt leende omkring sig och sade: nu gå vi tillbaka till Majniemi, ty der är något vigtigt å färde.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Majniemi slott. – Följetongspubliceringen av »Majniemi slott» i Helsingfors Tidningar inleddes med ramberättelsen den 29 mars 1854, men den 8 april infördes en notis om att själva berättelsen skulle uppskjutas på obestämd tid (se inledningen, s. LIII). Den började först den 24 januari 1855, nästan ett år senare.

2 braskar icke – gör inte väsen av sig.

1. Förvaltaren.

Det var en solklar dag i medlet af1 Juni månad år 1695. Den föregående vintern hade alltifrån October året förut varit så utomordentligt kall, att man dess like ej mindes alltsedan år 1658, då Carl X tågade öfver Bälten. Efter denna jernvinter, som hade mycken nöd i sitt följe öfver hela Europa, kom en så sen vår, att marken ännu i slutet af Maj var stelfrusen och den förtviflade landtmannen dag efter dag förgäfves väntade på mildare väder att göra sitt vårsäde. Ändtligen nu, när det led till midsommar, hade jorden upptinat, och rundt omkring på de bördiga fälten vid Majniemi sågos slottets landbönder med något gladare uppsyn utså kornet i de upplöjda åkerfälten. Hoppet vidhåller menniskan i det längsta; kanske skulle ännu en varm och fruktbar sommar belöna odlarens möda2.

Men inne i slottet och dess vidlyftiga omgifningar hade man annat att tänka på. Det var ett stökande och ett fejande öfvermåttan flitigt i de stora, men redan något förfallna praktrummen, ty slottets egare, grefve Bernhard Bertelsköld, hade under de sednaste tjugufem åren blott tre eller fyra gånger, och hvarje gång endast några månader, bebott sitt fädernegods. Här var således mycket att göra, för att återställa rummen i det lysande skick, som anstod slottsherrens rang, praktlystnad och rikedom. Handtverkare af alla slag, enkom hitsända från Stockholm, några till och med från Tyskland, hade redan i två veckor arbetat på slottets iståndsättande, och vid deras sida arbetade hederlige mästare och gesäller från Åbo, hitsända i samma ändamål, ej utan att mången gång med den urgamle nationelle Perkele3 på tungan knyta näfven åt de öfvermodige nykomlingarne, som ansågo de finske arbetarne långt under sig i både rang och skicklighet. De gode mästarne från Åbo voro vane att sjelfve här i landet gälla för de ypperste, och många bland dem hade i sin ungdom vandrat med ränseln på ryggen och knölpåken i handen genom Tyskland, hvaröfver de sedan gjorde allehanda lustiga gesällvisor, såsom

I Prämen hawer jag wantra

Perfuttan keinun tallarna

Å hawer låti hämtå, säntå

Ortor å rusor,

Linnun launan prassica,

m. m. som derom kan läsas i flera sannfärdiga historier4. Det var derföre förlåtligt, om de ansågo sig lika vidtbereste och mångkunnige som främlingarne och, när det så passade sig, ej blefvo dem svar skyldige, vare sig med tungan, murslefven eller målareborsten.

Tid efter annan, när trätorna blefvo för handgripliga, nödgades förvaltaren på godset blanda sig i saken, merendels som fredsstiftare, någongång likväl som bestraffande myndighet. Kanske ha vi något svårt att igenkänna den trettioårige, undersätsige och starkt byggde mannen i hans blåa vadmals-jacka med de stora blanka messingsknapparna och den gråa filthatten, som beskuggade ett temligen ljust hår, ett par ärliga blåa ögon och ett lugnt, godsint, men derjemte karaktersfast ansigte. Det kan derföre vara godt att så gerna först som sist berätta, huru vi gjort hans bekantskap en gång förut under helt andra förhållanden, nemligen på Saltviks prestgård och bondbrölloppet i Sund, der kung Carl XI i sina slyngelår jagade inkognito. Det var verkligen samme lille präktige Pehr, som fick en ölänning till skänks i stället för sin söndertrampade trähäst och som sedan, stackars liten, så oskyldigt kom att störta en tillämnad drottning från Sveriges thron. Det var första och sista gången i sin lifstid vår Pehr hade blandat sig i statens angelägenheter. Deremot bibehöll han allt fortfarande en stor förkärlek för hästar och var mer än en gång ihop med föräldrarna att få gå in vid kavalleriet, men dertill sade far och mor veto. Således, när Pehr ej hade lust att, som de äldre bröderne, »studera på kragen»5, var han hjerteligen glad att vid 16 års ålder komma som ridsven till grefve Bertelsköld. Här kom han i stor gunst för trohet och pålitlighet, fick lära åtskilligt på resor i främmande länder, och ehuru Finland den tiden ej hade något Mustiala6, befanns vår Pehr efter någon tid vid 28 års ålder qvalificerad att mottaga den lediga förvaltaresysslan på Majniemi. Det gjorde han med så mycket större hjertans lust, som hans far, den hedersgubben, redan för tio år sedan fått pastoratet, hvartill Bertelsköld egde patronatsrätten7.

Man såg uppå Majniemi, att der rådde en annan styrelse nu, än fordom under mäster Adams tid. Väl behöfde grefven pengar, och ständigt mera pengar nu som förr, men lyckligtvis hade han andra källor än Majniemi att ösa ur, och kyrkoherdens böner och mäster Pehrs rapporter bevekte grefven att efterskänka en stor del dagsverken och andra feodala pålagor, som dittills ruinerat de fattige landbönderne. Man kände knappt igen Majniemis omgifningar. I stället för trasiga, utsvultna gestalter med hatet och olyckan målade i sina dystra ansigten, såg man nu hurtiga uppsyner, hela, om också tarfliga drägter; der voro hästar för hvarje lass, icke mera, som fordom, en mensklig varelse, tvungen af rättarens piska att framsläpa bördorna. Försvunna voro de fordna eländiga kojorna, som fördystrade hela nejden rundtomkring det praktfulla slottet, och i deras ställe reste sig trefna välbyggda hus med ordentliga fönster af glas, som ända dittills varit en stor lyx, och med lika ordentliga eldstäder, som förut hade hört till sällsynta undantag. Der hade kommit ett förr okändt välstånd i landtmannens boning, och med välståndet hade kommit icke blott yttre hyfsning, utan ock arbetsamhet, gudsfruktan och ett fridsamt lefverne i stället för den fordna lättjan, uppstudsigheten och vildheten i sederna. Der hade skett ett stort och ädelt verk på det fordom så olyckliga Majniemi: bonden, förut behandlad föga bättre än en lifegen träl, hade återfått sin rätt och med detsamma sitt värde såsom menniska. Och såsom i alla tider mensklighet och mildhet, långt mer än hårdhet och slafveri, äfven i yttre måtto bära välsignelsens frukt, så hade också här det förunderliga inträffat, att Majniemi småningom begynte rendera mera under den friare och mildare styrelsen, än mäster Adam förut lyckats sammanskrapa, oaktadt han utan förskoning utpressade folkets sista skärf och sista arbetskraft.

Vid bakgårdarna helt nära stranden af sjön voro långa rader af ståtliga uthus, stallet för 50 hästar, ladugården för 100 kor, drängstugan, pigstugan, bryggstugan, bagarstugan, tvättstugan. Öfverallt var samma verksamhet, som uppe i slottet. Öfverallt reparerades, putsades, bakades, bryggdes och tvättades. Der var en rörelse och en brådska, som förebådade vigtiga tilldragelser. Stundom såg man en vördig och gladlynt matrona i blå yllekofta bestyrsamt trippa från den ena stugan till den andra, likasom för att hafva inseende öfver de mångfaldiga arbetena. Frågade man en af pigorna, hvem den präktiga gumman var, som så lätt klef trappa upp och trappa ned, oaktadt sin försvarliga korpulens, så svarades flinkt: – Må väl veta, att det är kära mor från prestgården, som hjelper son sin med sysslorna.

Ja så var det, här träffa vi mer än en god vän från de gamla tiderna. Kära mor från prestgården var nu omkring 56 år, men hade, oaktadt sina 14 barn, hvaraf tio i lifvet, jemte det kloka hufvudet och det glada, fromma och hurtiga hjertat, äfven bibehållit en god del af sin ungdoms raskhet och blomstrande helsa. Den fordom sjuttonåriga simmerskan i Majniemi sund, den sedan trettiotvååriga värdinnan vid konungens besök på Saltviks prestgård, det var allt samma hjertliga, samma genompräktiga Greta, som nu, avancerad till herrskarinna öfver det rödmålade enkla pastorsbostället8 borta vid kyrkan, hade kommit att hjelpa sin son mäster Pehr med sysslorna på Majniemi. Ganska mildt hade årens snö fallit ned öfver detta vackra hufvud; knappt ett enda grått strå hade på lek smugit in i det fordom så rika, blonda håret; knappt en enda rynka hade ännu plöjt sin fåra i den öppna, ljusa och redliga pannan. De blåa ögonen blickade ännu lika klart, de friska läpparna logo ännu lika godt, blott en enda af deras mjellhvita tänder hade gått förlorad, och den annars lätta gången hade fått en viss vaggning, förorsakad af fetman. Ungdomen förgår, åren härja, men hjertats skönhet sprider dock alltid en förklaring, som öfverlefver kindernas rosor, kärlekens första löjen och sjelfva tiden.*

I tvättstugan höll man just på att mangla fina, holländska duktyger, hvilka under år och dag hade gulnat i skåpen utan att begagnas, men nu måste bereda sig på att göra tjenst. Mangling är ett tungt arbete, vare sig att man drager framåt eller skjuter på, och det behöfs en flink och van hand att under tiden utbreda linnet. Kanske var det just derföre som några af tvättgummorna, hvilka hade det lättare arbetet att släta och utdraga byket, innan det kom under stockarne, ansågo för sin pligt att underhålla sina manglande medsystrar, och sig sjelfva på köpet, med en konversation, som ej kunde beskyllas för tunghäfta.

– Ni må säga hvad ni vill, Brita, sade en af de myndigaste i hopen, – jag har sett byken9 förr i mina dagar. Hvem var det som i så många herrans år tvättade salig bispens10 nattmössor och stoppade hans strumpor och kanske mer än en gång stärkte hans bispekragar, när han stod der, Gud fröjde själen, så vördig som Aron i Israel? Jo det var just jag, med förlof, och man skall ej säga om mig, att jag tar miste på holländsk dräll11 och Stockholms linne. Och vill den nådiga frun ej nöja sig med min tvätt, och föraktar hon de bästa dukar, som någonsin breddes under en stekt gris på ett finskt bord, så skall jag säga henne, hvad bispemor brukade säga, – bispemor höll sig ej för god att vara nedrig* mot fattigt folk, så furstelig vederlike hon var ...*

– Ert byke, mor Sanna, och vår mangling och hela Majniemi lära visst duga åt den förnäma grefvinnan! – skyndade mor Brita att infalla, medan den andra drog andan. – Folk säger, att hon är grymt högfärdig.

– Visst har hon rätt att vara högfärdig, återtog Susanna, – efter hon är en född Sparre, och alla Sparrar äro af hårdt trädslag. Jag må väl veta, att vår grefve är af ung slägt, och fast ens mor råkade vara furstinna, så rår man ej för att ens farmor (här sänkte Susanna rösten) handterat klappträ12 och såpa som annat hederligt folk. Och så tänkte vår nådige grefve, att hans barns ådror väl kunde tåla en tillsats af högadeligt blod, isynnerhet som grefvinnan ännu dertill var okristeligt rik, men si gull ej annat är än mull, som det står i den sprittnya psalmboken13, Gud signe vår nådige kung, för det att han just i år låtit sätta ihop den, alla kristfromma själar till uppbyggelse och själabot. Ja hvad var det jag ville säga? Jo rikedomen den drack och drog af14, reduktionsherrarne lade vantarne på grefvens många kyrksocknar både i Liffland och Finland, och grefvinnans egodelar gingo samma väg, och rätt som det är (här sänkte gumman ånyo rösten), så tar hin hårde sjelfva Majniemi. Sanna mina ord, jag har varit med i mäster Adams tid; det orätt fås med sorg förgås. Och si derföre – här höjde hon åter rösten – så tänker jag, att grefvinnan väl får hålla till godo med hvad huset förmår. Ty fast här nu ödas många hundra, ja tusen daler på fåfängeligt fejande och putsande, så skall ingen inbilla mig, att det står så riktigt till här på slottet ...

– Ni skulle skämmas; mor Sanna, att stå här som en nattuggla och spå ondt15 åt vår milde och gode herre, inföll Brita ånyo med en viss tonvigt, som hon ansåg sig böra antaga, när hon stod uppå husets bästa. – Har det varit illa förr, så är det bättre nu, det kan ju ett barn förstå. Spotta icke öfver dig och lasta icke dens bröd du äter, säger ordspråket. Det sägs, att kungen har ledsnat vid reduktionen, och blodiglarna ha sugit sig mätta. Jag tänker de låta Majniemi vara i fred.

– Blodiglarna! upprepade Susanna i sin tur med en myndighet, likasom stode hon på höga kronans bästa. – För det att vår nådige kung har med rätta tagit tillbaka det, som de höge herrarne med lock och pock ha tagit från kronan och det fattiga folket i många herrans år ...

– Känner någon hvad hofmästaren går för, som väntas hit i dag eller i morgon? inföll Brita ånyo, kanske för att komma ifrån ett ämne, som ej var utan sina faror i dessa enväldets tider, der mer än ett i otid uttaladt ord blifvit besvaradt med stegel och hjul16.

– Nog rymmes höken i orrens bo, och en Jutes rygg kan jemka sig godt i en svensk stol17, svarade Susanna.

– Den tiden Nils Janssen ännu var bara en simpel kammartjenare, hade han det ryktet om sig att vara en elak, högmodig karl, och jag tänker, att menniskan väl sällan blir bättre af stor medgång i verlden. Men den karlen säges ha en så förunderlig lycka med allt hvad han företager sig, att allt går honom i händerna likasom af sig sjelf. Ju fattigare och mildare grefven blifvit, desto rikare och hårdare blef hans hofmästare. Mången tror, att tjenaren är rikare än hans herre; jo, jo, det säges, att många smulor fallit vid sidan af de många socknar och gods, som man fråntagit grefve Bertelsköld. Det känner den elake karlen alltför väl, och derföre har han mera välde i huset, än grefven sjelf. Han råder och styr. Jo jag kunde berätta något jag, hvad som säges om sjelfva grefvinnan, men si det öra var ännu ej skapt, som fick höra en gammal kråka skratta med skatorna18.

– Hvarför afskedar ej grefven, som har makten och herraväldet, en så farlig tjenare? frågade en af de yngre i sällskapet.

– Hvarföre? upprepade mor Sanna vigtigt. – Byk du dina lakan, Sara, och stick ej din näsa i de förnämas nyckelhål. Så mycket kan jag säga dig, att om grefven behåller hofmästaren, så har han sina skäl. Jag har sagt er, att den karlen lyckas i allt hvad han företager sig, men grefven har bara olyckor, der ej hofmästaren hjelper till. Hvem skaffade grefven det rika giftet? Hvem lånade honom pengar att muta reduktionsherrarne, när Majniemi sist var i fara? Hvem frälsade honom ur sjönöd på Ålands haf? Hvem släckte så förunderligt den stora eldsvådan här på slottet för sju år sedan? Jo ser ni, det allt gjorde ... Åh stå ej här och gapa på mig, Sara, som en gers, med utspärrad trut. Jag önskar, att prestemor må komma och lära dig göra skäl för maten, slinka. Det är annat gry i det folket, och jag ville väl lefva den dagen, när jag får se mäster Pehr taga Nils Janssen i kragen, ja, min själ, ville jag det.

– Nå nå, blif ej ond för det, mor Sanna, sade Brita försonande, i hopp att få höra mera af det sqvaller, som är så lockande för de ringare, när det gäller de högt uppsatte. – Ser ni inte, att alla höra på er som på presten i kyrkan? Ni sade ju, att hofmästaren var ett lyckobarn? Jag vill minnas, att han på ett förunderligt sätt kom i grefvens tjenst. Folk säger, att gamle grefve Bertelsköld, fadren, en vinter i salig kungens tid red öfver hal-isen till Danmark och förde med sig tillbaka en liten pojke, som han röfvat från Jutarne ...

Susanna, som fann sig smickrad af att erkännas för ett orakel i tvättstugan, var färdig att på ett lysande sätt motsvara detta förtroende, då i detsamma ett högljudt larm med skrik och hojtande på öfre slottsgården ådrog sig allas uppmärksamhet och för tillfället afbröt den löpande sqvallerkrönikan. För att förklara denna ovanliga tilldragelse, måste vi gå en halftimme tillbaka i vår berättelse.

Den åt inre borggården vända hufvudfaçaden af Majniemi slott var utsirad med den tunga, men storartade aristokratiska lyx, som ännu i dag gör anblicken af sextonhundratalets herregårdar så imponerande. Allt hvad träsnideri och stuckaturarbete kunnat åstadkomma var här anbragt i öfverflöd. Bland annat syntes mellan fönsterraderna kolossala kämpagestalter i halfupphöjdt arbete19, bevakande muren med sköld, svärd och hjelm, som vålnader af en förgången riddartid. Regn, blåst och ålder hade likväl ej haft försyn att här och der afbryta än en arm, än en fot, än en hjelmbuske på desse gipskämpar, och man var nu nödsakad att på stegar och ställningar rappa kämparne på ett sätt, som de väl föga fördragit, om de varit af kött och blod.

Detta var ett arbete, som endast de tyske mästarne voro rätt hemma uti, och Åbo murare fingo dervid nöja sig med den anspråkslösare rollen af handtlangare. Oaktadt de ej med någon rimlighet kunde pruta emot, aflopp ej kamratskapet med Tyskarne utan glåpord å ömse sidor. Bland Finnarne var en liten axelbred murare vid namn Yrjö, som hade det rykte om sig att lustigare än någon rådbråka20 svenska språket och med sina visor var en föregångare till den sedan ännu ryktbarare »Eskola kuppen». Ty ehuru Åbo, som ännu i dag är mera finskt till lynne och språk än mången annan stad i landet, var det ännu mera vid slutet af sextonhundratalet, så hade likväl svenskan, både genom universitetet och adeln stundom ock genom ovise kyrkans män, då redan fått ett slags högre anseende som hof- och bildningsspråk, hvilket de lägre klasserna ej dröjde att efterhärma på deras vis, kanske ej utan medvetande af den satir både öfver svenskan och dem sjelfva, som låg i deras rotvälska och som var ett slags hämd för den nedsättning, som drabbade landets eget tungomål.21

Högst uppå stegen stod nu den tyske mästaren och rappade kämparnes ben, medan Yrjö stod på gården under honom och framräckte gipsen med den anmärkning, att det vore »sachsisk gröt med en finsk slef». Tysken besvarade denna anmärkning med att tid efter annan, skickligt, men likasom af våda, nedstänka en klump af gipsen i Yrjös panna. Denne höll en stund till godo. Men när Tysken, att förkorta tiden, begynte med hög röst sjunga en af sin hembygds visor, höjde äfven Yrjö sin stämma i en annan tonart och sjöng:

Hyökä perju, juupa talar,

Härät tanssa, miki haakar,

Konkommu, lilla syötövän,

Viska tanssaa suullen hyppijän.

Konkommi, lilla tokka,

Viska tanssaako hoppaa.22*

En stund fortfor denna besynnerliga sångarestrid, och allt tätare nedregnade derunder gipsklumparne öfver Yrjös ansigte, utan att förmå honom till tystnad. Slutligen förlorade mästaren på stegen tålamodet och slungade murslefven med van hand midt i pannan på den oförskämde handtlangaren. Detta var mer, än den lustige muraren från Åbo kunde fördraga. Hastigt krökte han sin starka axel under stegen, lyftade den från marken med karlen uppå och gjorde så med sin sprattlande motståndare, som hade all möda att hålla sig fast, en dansande rund kring slottsgården, allt under det han fortfor med sitt

Konkommi lilla tokkaa,

Viska tanssaako hoppa!

Den manhaftige Yrjö tyckte sig i detta ögonblick vara en föga ringare karl än Simson, hvilken bar på sina skuldror Gazas portar24. Hans kamrater från Åbo, i chorus med slottets pigor och drängar, som ditlockades af bullret, funno uppträdet så kosteligt, att alla instämde i den bekanta melodin, och för hvar gång man kom till orden »tanssaako hoppaa», blefvo murarens krumsprång och Tyskens ställning i höjden allt äfventyrligare. Men dennes landsmän funno saken mindre rolig, och med dem förenade sig Stockholmarne. I en hast hade två nästan jemnstarka partier bildat sig, det ena för att befria fången på stegen, det andra för att fortfara med dansen. Följden blef, som man lätt kunde ana, gräl, skällsord och slutligen handgemäng.

– Ned med stegen! dundrade i detsamma förvaltarens röst från andra sidan af gården. Men de stridande voro döfva för allt annat än sin egen förbittring och fortforo att af alla krafter, ömsom svärande, ömsom skrattande, på hvarandras ryggar trumma takten till

Konkommu, lilla syötövän,

Viska tanssaa suullen hyppijän!

– Ned med stegen, säger jag! ljöd för andra gången mäster Pehrs befallande stämma, och ett par kraftiga örfilar till höger och venster i hopen gåfvo befallningen eftertryck. Yrjö släppte stegen, som han så tappert försvarat, fången hoppade till marken, kämparne åtskildes knotande.

Förvaltaren såg bister ut. – Ni skulle skämmas, sade han, – att göda luften med stora ord och stjäla dagspenningen af er herre. Du Yrjö, dansar du härnäst, så dansar du efter karbasen25, karl. Och ni, Müller, rappa ni edra beläten på väggen, annars blir ni sjelf den som rappas. Till arbete, säger jag! Har någon lidit orätt, så må han klaga i qväll, sedan klockan ringt. Marsch!

Den larmande hopen teg helt stilla, tvekande, kufvad af förvaltarens fasta ton. Då hördes oförmodadt en kort och skarp röst: – Hvem är det, som befaller här?

En främmande man i resdrägt stod med korslagda armar i porten.

Fotnoter till detta avsnitt

* Vid dessa ord såg Anne Sofi med en öm och förtjust blick på gamla mormor, liksom ville hon säga, att det var från henne fältskärn hemtat sitt ideal af en skön ålderdom. Den gamla förstod henne och nickade tacksam, nästan rörd. Men fältskärn låtsade ej märka intrycket af hans ord, utan fortfor med sin berättelse, likasom ingenting passerat.

* Nedlåtande.

* Susanna syftar förmodligen på den pfalzgrefve-värdighet, som kejsar Fredrik III förlänade sedermera biskop Magnus III Särkilax och hans efterträdare, icke biskoparne utan domprostarne i Åbo.

* Finnes upptagen i Kanteletar 123: 233, sid. 241.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 i medlet af – i mitten av.

2 kanske skulle ännu en varm och fruktbar sommar belöna odlarens möda – kanske skulle en varm och fruktbar sommar ännu belöna odlarens möda. (Textstället kvarstår oförändrat i senare upplagor.)

3 Perkele – (fi.) fan.

4 I Prämen […] läsas i flera sannfärdiga historier – De citerade verserna är hämtade ur en visa som ingår i »Kårt underrättelse om Finnarnes lekar» i Åbo Nya Tidningar 30/4 1789.

5 »studera på kragen» – bli, läsa till präst.

6 ehuru Finland den tiden ej hade något Mustiala – Lantbruksinstitutet på Mustiala inledde verksamheten 1840.

7 patronatsrätten – rätten att tillsätta kyrkoherden i församlingen.

8 det rödmålade enkla pastorsbostället – Rödmyllade bostadshus torde ha varit sällsynta och ett tecken på burgenhet på 1690-talet. En förordning om att militieboställena skulle rödmyllas utfärdades 1684 (SAOB).

9 byken – tvätten.

10 bispens – biskopens.

11 dräll – mönstrad linne- eller halvlinnevävnad använd som duktyg.

12 klappträ – bräde att klappa tvätten med efter sköljning för att pressa ut (merparten av) vattnet.

13 gull ej annat är än mull, […] sprittnya psalmboken – Ur psalmen »Jesus allt mitt goda är», nr 274 i 1695 års psalmbok, använd i Finland till 1886. Det tyska originalet av Ahasverus Fritsch (1629–1701) är översatt till svenska av Jacob Arrhenius (1642–1725).

14 rikedomen den drack och drog af – rikedomen tog slut.

15 stå här som en nattuggla och spå ondt – Uttrycket har inte gått att belägga som talesätt; nattugglan kan uppfattas som ominös.

16 stegel och hjul – eller stegling: ett straff där en halshuggen brottslings kropp styckades efter avrättningen och kroppsdelarna placerades på hjul som blivit uppsatta horisontellt på pålar (stegel).

17 Nog rymmes höken i orrens bo, […] i en svensk stol – Talesätten eller formuleringarna som liknar talesätt sammanfattar inte situationen här, utan är tecken på ett ohämmat ordflöde. Jfr fru Märtha på Korsholm i andra berättelsen »Svärdet och Plogen», kap. 7 »Korsholms belägring», s. 115 f.

18 det öra var ännu ej skapt, […] kråka skratta med skatorna – Ordspråket finns som ett belägg för ’skata’ i SAOB, med hänvisning till en handskrift av Victor Granlund (ca 1880).

19 halfupphöjdt arbete – lågrelief, basrelief.

20 rådbråka – förvränga.

21 »Eskola kuppen». […] tungomål. – Det svenska talspråket i Åbo var socialt skiktat så som Topelius beskriver. Med »rotvälska» avses ett efter finska språkvanor anpassat blandspråk med svenska drag från lågspråket i Åbo, traktens dialekter och riksspråket. Blandspråket talades av personer med finska som modersmål, bl.a. borgaren Josef Petrej d.ä. (ca 1665–1735), som kallades Eskolagubben, och hans son Josef Petrej d.y. (d. 1752), men borgarna Petrej var inga visdiktare. De populära och spridda »Eskolagubbens visor» är författade av hovrättsauskultanten och tillfällesdiktaren Alexander Hacks (ca 1705–1740). Han återger det aboensiska blandspråket i en dikt vid den yngre Petrejs bröllop och en annan vid den äldres begravning, 1732 respektive 1735. Uppfattningen att det var en finsk småborgerlig och antagonistisk satir är inte odiskutabel. Hacks använder samma språk- och stilmedel som poeter i Sverige för att framställa lägre socialgrupper, satiren är med andra ord socialt betingad och inte avhängig av språk (Pirkko Lilius, Språkval och ordval i tillfällesdiktningen i Finland 1700–1749 1994, s. 77–81 och Veli Pekka Toropainen, »’Eskolan äijä’ Josef Petrej Kauhanojan Perholta» 2013, s. 107–111). De två dikterna återgavs i Åbo Tidningar 25/5 1839, men huruvida Topelius kände till detta tryck är oklart.

22 Hyökä perju, juupa talar, […] tanssaako hoppaa. – Höga berg och djupa dalar, / här är den som mig behagar, / kom, kom, min lilla söta vän, / vi ska dansa tills solen går upp igen. / Kom, kom, min lilla docka, / vi ska dansa och hoppa (sångleken »Höga berg och djupa dalar», Finlands svenska folkdiktning V, 3. Sånglekar, utg. Otto Andersson, 1967, s. 589–595).

23 Kanteletar 1 – Elias Lönnrot, Kanteletar taikka Suomen Kansan Vanhoja Lauluja ja Virsiä. 1 Kirja 1840.

24 Simson, hvilken bar på sina skuldror Gazas portar – Se Dom. 16:3.

25 karbasen – piskan.

2. Hofmästaren.

Den nykomne, som så befallande afbröt striden på slottets borggård, tycktes vara föga öfver 40 år gammal; kort och mager till växten, af ett utseende, som föga imponerade vid första anblicken. Följde man likväl de små hvassa ögonens snabba blickar, och gaf man akt på det drag af djerf, nästan trotsig beslutsamhet, som spelade kring den tunna öfverläppen, så anade man, att här hvarken saknades klokhet att uppgöra, eller kraft att utföra en energisk viljas planer, vare sig goda eller onda. Mannen var klädd i en åtsittande, något sliten grön lifrock1, som, jemte den korta hirschfängaren2, lät förmoda en jägare; men i stället för jagtbössan framtittade ur hans bälte kolfvarna af ett par små terzeroler3, en kort, grå reskappa var kastad öfver axlarna, och det ljusbruna, lindrigt i rödt stötande håret betäcktes af en bredskärmad hatt med silfverspänne, men utan plym.

Främlingens röst hade en viss genomträngande skärpa, som gjorde, att hans första ord, ehuru lågt de utsades, likväl hördes mycket tydligt öfver gården och kommo både förvaltaren och arbetarne att ovilkorligt se sig om. I samma ögonblick var också främlingen igenkänd, ty han hade varit i slottet mer än en gång förut, ehuru för flera år sedan, och var ej heller oväntad nu. Ett sakta sorl af bestörtning gick genom hopen: – Det är hofmästaren, hviskade man.

Mäster Pehr rodnade, helsade höfligt och syntes förlägen. – Tag ej illa opp, herr Nils, sade han; – här var en liten osämja mellan arbetarne, men den är redan bilagd. – Det bör anmärkas, att herretiteln ännu den tiden sällan gafs åt andre än adeln eller andre högt uppsatte män och var, när den gafs åt en underordnad person, en ovanlig höflighet, som röjde antingen fruktan eller en stor tanke om personens betydenhet.

– Jag frågar hvem som befaller här, upprepade hofmästaren nästan spefullt. – Hvem är du, karl? jag tycker mig ha sett dig förr.

– Jo och det mer än en gång, svarade Pehr förtrytsamt, i det han rodnade ända upp till örsnibbarne. – Den tiden jag ryktade grefvens svarta sto, var Nils Janssen icke för god att stubba dess svans.

Med ett hastigt, knappt märkbart ögonkast mätte hofmästaren sin f. d. stallbroder4, men denna enda blick röjde tillräckligt, att Pehr hade fått en farlig och oblidkelig fiende. Utan att gifva akt på förvaltarens djerfva svar, vände sig herr Nils till de främmande arbetarne och uppfordrade dem att göra redo för orsaken till larmet och myteriet på slottsgården. De tillfrågade läto ej säga sig detta två gånger och framställde naturligtvis saken så, att all skugga föll på Yrjö, på gårdsfolket och sist äfven på förvaltaren.

Hofmästaren lyssnade till denna framställning. Derpå vände han sig kallt till mäster Pehr och sade med en ton, som ej tålde någon motsägelse, i det han pekade på den förbluffade Yrjö: – Låt binda den der karlen vid pålen och gif honom tjugu prygel.

Den hederlige förvaltaren kände blodet lika hastigt rusa tillbaka från sina kinder, som det nyss rusat dit, och blek af bestörtning framstammade han: – Det kan ej vara ert allvar, herr Nils!

Hofmästaren mätte honom med en blick af förakt och vinkade stum med handen, att förbrytaren borde utan dröjsmål gripas. En rysning gick genom alla de närvarande. Det förekom dem, som skulle den gamle mäster Adams tid ånyo lefva opp med hela dess laglösa tyranni, som utan ransakning och dom öfverlemnade menniskors hela välfärd till pris åt godtycket.

Mäster Pehr bemannade sig. – Tag det ordet tillbaka, herr Nils, sade han, – ty det kan ni ej försvara, hvarken för Gud eller menniskor, eller för grefven, vår nådige herre. Muraren Yrjö har dummat sig, det vill jag icke bestrida, men han är en fri handtverkare och hör ej till slottets underhafvande. Och om han också hörde till dem, så vore han icke för det en träl, som man kan vanhedra och slå efter behag. Utan skall han straffas, så är det lagen, som skall slå honom, herr Nils, och icke er blotta befallning, om ni än såge sju gånger morskare ut, än ni nu gör. Låt stämma honom till tinget, det har jag ingenting emot, men så sannt jag heter Pehr, så skall ni icke derförinnan röra honom med ett finger, det svarar jag för.

Förvaltarens manhaftiga ord förfelade ej sitt intryck på andra än den, till hvilken de riktades. De godsinte Tyskarnes rättskänsla vaknade: – S’ist schon gut, Ihro Gnaden!5 sade de; – lassen wir den armen Teufel laufen6.

Stockholmarne, – nyss upphetsade af handgemänget, men redlige män, som under kungens egna ögon voro vane att se lagen råda och band läggas på de höge herrarnes egenmäktighet – dröjde ej heller att taga murarens parti och menade, att karlen väl förtjenat ett kok stryk vänner emellan, men ingalunda att offentligen straffas som en gemen missdådare.

Den man, som sålunda såg sin myndighet motsägas af en vexande opposition och som påtagligen hade för afsigt att nedsätta förvaltaren genom att utse den stackars Yrjö till syndabock, hörde med skenbar likgiltighet de kringståendes invändningar, likasom vore det under hans värdighet att svara derpå. När hofmästaren tyckte sig hört nog, afbröt han tvärt den tyska, svenska och finska vältaligheten med den korta frågan, om man ville lyda eller ej.

För den, som ej kände hofmästaren närmare, kom denna fråga alldeles oväntad, just när man trodde sig ha bevekt honom till ett mildare handlingssätt. Mäster Pehr hörde till deras antal. Han stadnade svarslös; de öfrige likaså. Men ingen hand eller fot rörde sig att lyda den stränga befallningen.

Herr Nils tycktes vara beredd derpå. Utan att vidare slösa några ord på denna hop, som han ansåg så långt under sig, framtog han en helt kort pipa, sådan som jägare nyttja att locka hjerpar och hvisslade – en kort skarp hvissling, som olycksbådande skar i den samlade folkhopens öron. Verkan uteblef icke. Sex jägare, alla beväpnade liksom deras herre, inträdde genom porten.

– Bind denne skurk vid närmaste träd, sade hofmästaren, pekande på Yrjö, – och gif honom fyratio rapp.

Var befallningen kort, så lät ej heller utförandet denna gång vänta på sig. Jägarne grepo den bestörte muraren, och innan någon af de kringstående tänkte på att höja en arm till hans försvar, var karlen redan bortförd och exekutionen7 i full gång.

Var det feghet? Var det öfverraskning? Finska lynnet är långtänkt. Hopen var icke beredd på en främmande inblandning och lät i sin första handfallenhet öfverraska sig. Endast Tyskarne mumlade ett kreutzsapperment, och Stockholmarne yttrade med ett slags medlidande ett uttryck, som fordom var mycket allmänt i Sverige: »När det går tokugt, går det som i Finland!»8

Den hederlige mäster Pehr behöfde flera minuter att reda sina tankar, och under tiden hade både hofmästaren, jägarne och delinqventen9 försvunnit från gården. Men när Pehr ändtligen hunnit sansa sig, intogs han af den häftigaste vrede, grep en närastående jernstör och ropade åt gårdens folk, att de skulle följa honom; kosta hvad det ville, måste man befria den oskyldigt vanhedrade.

Der voro månge som delade förvaltarens harm, men icke alla delade hans mod. De fleste smögo sig undan, när det hotade blifva allvar af striden, och endast sex eller sju voro genast färdige att med de tillhyggen, som närmast funnos tillhands, vara förvaltaren följaktige. Gamla Susanna framtittade bakom ett hörn af slottsflygeln, der hon inrättat sitt observatorium, och höjde modigt sin stämma, sedan hofmästaren ej mera sågs till.

– Hvad nu, mäster Pehr, skrek hon öfverljudt, – har den lede Belsebub farit uti eder och förvändt edra ögon, så att ni springer efter den gröna rocken som en tjur efter ett stycke röd duk? Vore ni än så god gårdshund, mäster Pehr, det säger jag er, tag er till vara för hela vargskocken och stick ej ert hufvud i gapet, då får ni nästa gång se er om, hvar ni må bära er hatt. Korpen är en lyckofågel för sig sjelf, mäster Pehr, derföre lefver han i hundra år, men rör icke vid honom, ni får värk i fingrarna. Jag har i så många herrans år stärkt salig bispens prestkragar, och det skall jag säga er, att de, som maktena hafva, mot dem är ej värdt att spjerna. Gör som jag och annat förståndigt folk, mäster Pehr, och gif honom böfvelen, när han ej hör på, men akta er att räkna trådarna i hans gröna rock. Se på mig, jag kan tala, när det behöfs, och deremellan hålla min mun, och det har jag godt af, men sådana heta junkrar som ni akta ej stort på hvad gammalt och klokt folk säger till deras eget bästa.

Dessa sista ord undföllo mor Susanna i förtrytelsen, när hon såg, att förvaltaren ej brydde sig om hennes goda råd, utan rusade åstad med sitt folk att befria muraren. En strid syntes oundviklig och hade väl föga aflupit med seger för den goda saken, ty mäster Pehr förglömde i sin ifver, att både hofmästaren och hans jägare voro väl beväpnade med sidogevär10 och pistoler. Till all lycka visade sig i rätta stunden prestemor sjelf, den raska och präktiga Greta, hvars moderliga bekymmer för sonen ej tilläto henne att blifva en overksam åskådarinna af ett så farligt företag.

– Pehr, min egen gosse, sade hon och fattade stadigt hans arm, som han förgäfves sökte lösslita; – var stilla och lyd din mor, som du alltid gjort. Gif vika för öfvermakten, det förnedrar aldrig en bra karl; gå icke, du min redlige gosse, öfver lagens råmärken, fastän våldet går; stå fast vid det rätta, så hjelper oss Gud allsmäktig i sinom tid ...

– Men att godvilligt tåla ett sådant öfvervåld, nej mor, det kan ej, det får ej ske, ropade Pehr utom sig. – Jag har varit i Estland och Liffland och Polen, jag har sett icke allenast herrarne, utan ock fogdar och halunker11 behandla arbetaren som ett oskäligt djur; men se det skall ej ske här i Finland, mor, så länge vi ha skrifven lag och ännu en mans arm att försvara den med ...

– Nej, Pehr, fortfor Greta, – du sliter dig ej lös, säger jag dig. Du vill låta nedskjuta dig som en hund ... vill du? Gå då, gå, men jag följer dig; förrän12 deras kulor träffa dig, skola de träffa mig. Gå, du halsstarrige pojke, låt döda dig, om du nödvändigt så vill, men du har då också dödat din mor ...

Pehr brast i tårar. – Vill ni då, att jag, som bör ansvara för, att rätt sker alla här på slottet i min herres frånvaro, skall tåla ...? Hvad vill ni då af mig?

– Jag begär blott en liten tids tålamod, sade Greta, i det hon förgäfves sökte att behålla den fasta afgörande ton, i hvilken hon talat nyss förut. – Var klok, Pehr, var god! Du vet, att grefven har gammal vänskap för oss alla. Han skall höra oss. Han skall ge Yrjö upprättelse och som en rättvis herre bestraffa sina tjenares öfvervåld ...

– Det återstår intet annat, det är nu för sent, svarade förvaltaren suckande, med en blick åt slottsporten, der man nu såg hofmästaren återkomma med jägarne efter välförrättad exekution. En af karlarne, som följt mäster Pehr, närmade sig och hviskade i hans öra: – Säg bara ett ord, och jag krossar den bofvens skalle med jernstören, så att han aldrig mer låter prygla en hederlig karl.

– Jag förbjuder dig att röra honom, hviskade Pehr, i sin tur afvärjande. – Låt vara för den gången, Lampi-Maths! Jag vet du har gammalt groll till småtyrannerne sedan mäster Adams tid; men låt honom vara, min gubbe; vår Herres hand skall göra den saken bättre än du och jag.

– Det var ändå skada, mumlade Lampi-karlen, densamme som mäster Adam fordom lät sätta i qvarnkammaren. – Det hade gjort en menniska godt att tysta den skurkens stormodiga mun. Men behöfs det en annan gång, så räkna på mig.

Hofmästaren nalkades, ledigt och ogeneradt, med det öfverlägsna hånlöjet på de tunna läpparna, och helsade på prestemor, likasom ingenting hade passerat. – Det fägnar mig att se er så rask, mor Greta, sade han. – Det skall bli vår nådiga fru grefvinna kärt att göra bekantskap med er och med prestgårdens ypperliga kalfvar och sommarsmör. Lille grefve Gustaf Adolf är en riktig varg, när han slipper i13 filbunken; jag beklagar edra mjölkhyllor, mor Greta, om det roar honom att ofta göra besök på prestgården.

– Vi få då vänta hennes nåd och barnen rätt snart? frågade Greta, glad att komma in på andra och fredligare ämnen än de nyss föregångna, ty mäster Pehr stod allt ännu med mörka blickar vid hennes sida.

– Sist14 i öfvermorgon mot aftonen, svarade hofmästaren med en favorit-tjenares vigtighet och utan att bevärdiga förvaltaren med en blick. – Grefven kan ej slita sig lös från Stockholm förrän längre fram på sommaren, men hans nåd önskade, att grefvinnan och alla barnen, grefve Torsten och grefve Gustaf Adolf och fröken Cecilia15, skulle njuta af den vackraste tiden här på Majniemi. Hennes nåds helsa har ej varit rätt god på våren, och grefve Torsten är mycket klen för sina 14 år, men när man ser grefve Gustaf Adolf och fröken Cecilia, skulle ingen tro, att han är bara 12 och hon 10 år, så starka och frodiga se de ut, – just som edra gödda kalfvar, mor Greta, för att nyttja en mera landtlig, än just annars passande liknelse.

– Men – fortfor hofmästaren, afbrytande sig sjelf, i det han helt tvärt och legert vände sig till mäster Pehr – här förspiller jag tiden med en stamtafla öfver det grefliga huset och glömmer alldeles, att mycket ännu är ogjordt, som bör vara färdigt i öfvermorgon. Hvad är det jag ser, min bäste förvaltare! Arbetarne sysslolöse som på en helgdag, nu när alla armar böra vara i rörelse! På gården ligga kalk, stenar och stockar; min käre vän, jag ber er komma ihåg, att hennes nåd grefvinnan är van vid den utsöktaste elegans i sin omgifning. Slottsmurarna ännu våta af rappning? Ni borde användt mera folk, ni hade ju instruktion att strö ut guld med båda händerna. Och trappan? På min ära tror jag ej ni ditsatt stänger af jern, i stället för de fordna förgyllda messingsstängerna. Hvad skall det betyda, min vän?

– Ni glömmer, herr Nils, sade förvaltaren bistert, – ni glömmer, att de förra ledstängerna förstördes vid branden för sju år sedan. Och då jag sällan haft, som ni säger, guld att utströ med båda händerna, lät jag ditsätta stänger af godt Dannemora-jern16.

– Men, min bästa förvaltare, hvartill, om jag får fråga, har ni då användt Majniemis revenyer de två sednaste åren? Ty det vet ni bäst sjelf, att hans nåd knappt uppburit så mycket deraf, som värdet af en passabel ridhäst.

– Hvartill? upprepade mäster Pehr, nästan morrande af harm. – Jo, det skall jag säga er, herr Nils Janssen, ni som så gerna strör ut er herres guld – med ena handen åtminstone. Med grefvens tillåtelse har jag användt godsets revenyer17 att åter uppodla slottets jord, att upptaga de många ödehemmanen, att dika åkrarna, att inrätta en skola, att bygga menskliga boningar åt folk, som dittills bodde sämre än grefvens sämsta häst; att lindra deras bördor, att förse dem med redskap och dragare, att göra dem till menniskor, herr Nils! Jag tänker, att grefven, som är en god och ädel herre, när han mins sitt Majniemi, huru det förr såg ut, och när han med egna ögon ser, huru det nu ser ut, skall glömma att fråga efter de förgyllda ledstängerna.

– Ni blir varm, min bästa förvaltare, sade hofmästaren gäckande; – drick ett glas vatten och lugna er, så få vi sedan talas vid om de nya förbättringarna. Ingenting är fullkomligt här i verlden, icke ens er förkärlek för packet här i trakten. Ni har glömt en sak: hvem ni är och hvem jag är och hvem som är herre på slottet. Ni har alldeles för stora omsorger, min vän; jag skall framdeles försöka att lätta er börda.

Med dessa ord svängde hofmästaren på klacken och begaf sig in i slottet, affekterande18 en vårdslös öfverlägsenhet, som han kopierat efter de förnäma. Mäster Pehr och hans mor qvarblefvo stumma, förvånade öfver en tjenares djerfhet att spela sin herres rol.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lifrock – tätt åtsittande rock.

2 den korta hirschfängaren – det korta (jakt)svärdet med parerstång.

3 terzeroler – små pistoler med en eller flera pipor.

4 stallbroder – (jämställd) kamrat.

5 S’ist schon gut, Ihro Gnaden! – (ty.) Det är redan upprett, ers nåd!

6 lassen wir den armen Teufel laufen – (ty.) vi låter den stackars saten löpa.

7 exekutionen – verkställandet.

8 »När det går tokugt, går det som i Finland!» – Efter Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen 1827, s. 114.

9 delinqventen – missdådaren.

10 sidogevär – sidovapen, t.ex. värja, sabel eller bajonett.

11 halunker – sluskar, busar; användes i finländsk svenska.

12 förrän – hellre än.

13 slipper i – kommer över, kommer åt (finlandism).

14 Sist – senast.

15 fröken Cecilia – Här i andra cykeln kallas Bernhard Bertelskölds dotter Cecilia, men i tredje cykeln kallas hon först Ebba Cecilia och längre fram bara Ebba (se sjunde berättelsen »De blå», kap. 1 »Lejonet sofver», s. 485, r. 17, respektive kap. 3 »Huru lejonet begynner att jaga», s. 501, r. 30).

16 godt Dannemora-jern – Malm med hög järnhalt bröts i Dannemora i Uppland och förädlades av vallonsmeder vid järnbruken där.

17 revenyer – avkastning, inkomster.

18 affekterande – låtsande.

3. Familjen Bertelsköld.

Två dagar förgingo under stora tillredelser på Majniemi. Man måste erkänna, att hofmästaren var en man af ovanlig energi. Han fördubblades, han tredubblades, han var öfverallt. Under hans ögon tvangs hvarje hand att arbeta som fyra. Slottet fick på otroligt kort tid ett helt nytt utseende. Det gällde också egentligen ytan. Än öfversmetades en remna i muren; än skyldes ett förfallet ställe med ny målning; alla uppgångar putsades, pryddes; alla paradrum kläddes med nya tapeter1; i rummen utbreddes dyrbara mattor; i trädgården iståndsattes en vattenkonst; gården sirades med rader af unga björkar, visserligen afhuggna och dömda att inom få dagar se sin späda grönska vissna – men hvad betydde väl det? Hofmästaren var en af dem, som ansågo ytan förmer än väsendet och ögonblickets glans ej för dyrt betalad med en hel framtids förvissning.

– Det ser bra ut, sade han med en tillfredsställd blick på sina hastiga verk. – Mera guld – mera, mera i den bottenlösa hvirfveln. Grefvinnan skall bli nöjd, mitt verk går framåt! tillade han tyst, med en sällsam blandning af löje och dysterhet.

Mäster Pehr var vid ett afskyvärdt lynne. Han morrade som en bandhund åt alla, som mötte honom. Ju mera hofmästarens panna ljusnade, desto mera mulnade förvaltarens. – Arma Majniemi! suckade han.

På tredje dagen om aftonen var allt folket klädt i högtidsdrägter, och hela gården och ett godt stycke af vägen voro beströdda med löf ur skogen och blommor ur drifhuset. Man väntade och väntade. Men kuriren från Åbo, som en half timme förut skulle förkunna grefvinnans ankomst, hördes ej af. Ändtligen kom han sent på natten med bud, att det var motvind i skärgården och att fartyget från Stockholm sannolikt ankrat vid Korpo. Det var en vanlig sak då och länge derefter, innan man ännu kände ångkraftens underverk.

Många af de väntande blefvo modfällda. Men hofmästaren tog saken från en annan sida. – Vi ha ännu en dag, sade han, – och den måste användas. Mera guld, ännu mera!

Och från Åbo efterskickades dyrbara vaser med blommor och sällsynta växter, som uppställdes långs trappor och ingångar; triumfbågar byggdes öfver vägen, prydda med draperier och löfverk, och de sex jägarne fingo sina nya livréer af blått sammet med silfverbroderier färdiga. Men ännu en dag blefvo de väntade borta, och så åter en dag och åter en dag, för motvindens skull. Och allt utströdde hofmästaren »mera guld», och för hvarje dag höggos nya björkar och anskaffades nya blommor, och för hvarje dag ökades prakten och anstalterna för grefvinnans emottagande. Hofmästaren gick så långt i sitt nit, att på alla bondstugor i nejden rödmålades den gafvel som vette åt landsvägen. Sjelfva gärdsgårdarne pryddes med flaggor och långs hela raden fortlöpande guirlander2 af rönnblommor, som spridde en tjusande doft. Men vägarna en hel mil från slottet stänktes med vatten för dammets skull.

Ändtligen på sjunde dagen efter hofmästarens ankomst inträffade på eftermiddagen en kurir på sin löddriga häst och förkunnade, att grefvinnan Bertelsköld skulle vara här innan aftonen, sedan hon intagit middag i Åbo hos landshöfdingen friherre Lorens Creutz.

Nu kunde man ej längre tvifla. Den fyra gånger förgäfves inöfvade enthusiasm, hvartill hofmästaren dresserat slottets underhafvande, togs för femte gången i anspråk. Klockan sju på aftonen syntes de grefliga vagnarne, fyra till antalet, eskorterade af två förridare och fyra lakejer till häst efteråt. Det var en vacker qväll och en lifvande anblick. Så långt ögat kunde följa vägens krökningar, var allt idel grönska, blommor, löfverk, äreportar, högtidsdrägter, svängda hattar och hurrarop. En kejsarinna hade ej kunnat emottagas med större landtlig ståt.

När främsta vagnen, dragen af fyra hvita hästar, körde in genom slottets hufvudport, hissades, på gifvet tecken, blågula flaggor3 med Bertelsköldska vapnet på alla slottets fem torn, och ett halft dussin gamla nickhakar4, uppställda vid stranden, gåfvo salut. Fader Johannes, pastorn i församlingen, hade föreslagit, att grefvinnan skulle mottagas med en fröjdepsalm, men hofmästaren hade satt sig deremot, och den vördige pastorn erhöll, endast med vilkor att vara mycket kort, tillåtelse att helsa slottets herrskarinna med ett andeligt välkomsttal.

Fader Johannes uppfyllde sitt åliggande efter bästa förmåga. Det sällsynta hände, att der förekommo endast sex eller sju latinska fraser, som hörde till tidens förnämsta vältalighetsblomster, men deremot ett lämpeligt antal skriftenes språk. Han liknade grefvinnan vid Sara, Abrahams hustru, som drog med sina tjenare in i det förlofvade landet, och önskade, att Rebeckas och Rachels välsignelse måtte dugga öfver den nådiga frun och hela hennes hus. Han liknade hennes afkomma vid Sarons liljor5 och Kidrons blomster6, flores in horto Domini7, och önskade, att Salomos visdom och Gideons hjeltemod månde blifva deras timliga arfvedel, men ärones krona deras eviga. Han glömde ej heller att likna sig sjelf vid dörrvaktaren i Jakobs hus och uttalade visligen det hopp att, om det var Gudi täckeligt8, skulle här, under deras grefliga nåders hägn, regna honung och manna öfver dessa Mose barn i deras mödors öken och ... och ...

– Men så sluta då, fader Johannes, sluta då, annars gör ni oss alla till judar, hviskade hofmästaren bekymrad, i det han ryckte pastorn i kaftanen. – Ser ni icke, att hennes nåd redan blir otålig?

I sjelfva verket röjdes en lätt skymt af otålighet i den förnäma grefvinnans vackra ansigte. Hon, för hvilken hela denna ståt var tillställd och som helsades med så vältaliga liknelser, tycktes vara ett fruntimmer af medellängd, föga öfver tjugufem år, ehuru man vid sidan af hennes äldste son måste anse henne för minst trettioett. Hennes drag voro bleka, nästan lidande, ytterst fina och regelbundna, mycket behagfulla, utan att vara egentligt sköna; blå ögon, ljust hår, öppen panna och isynnerhet en ovanligt vacker mun med perlhvita tänder. Hon bar en lång reskappa af ljusgrått sammet med guldhäktor och fodrad med dyrbara pelsverk, en försigtighet, som man kunde anse nog långt drifven för denna årstid; en enkel svart hatt med uppslaget hvitt flor förhöjde ännu mera ansigtets ovanliga blekhet, som likväl färgades af en svag rodnad, i det hon afbröt den förlägne kyrkoherdens välönskningar med ett kort: – Mycken tack, min goda pastor!

Derpå vände hon sig, ännu stående på vagnssteget, till den talrika skaran af folket, som trängdes kring vagnarna, och sade med en röst, som var för svag för att höras af andra än de närmast stående: – Jag tackar er alla, godt folk, för er välvilja och hoppas, med Guds hjelp, att er vördige pastors önskan må gå i fullbordan.

Ett förnyadt jubelrop besvarade dessa ord, utan att de längre bort stående visste hvad som var anledningen. Men de kringstående anmärkte, att grefvinnan yttrade de få orden, väl ej utan en viss värma och godhet, men likväl på ett nedlåtande sätt, som visade, att hon ej fann sig synnerligt öfverraskad af alla dessa tillställningar för hennes skull, utan tvärtom syntes vara van vid sådant som en skyldig uppmärksamhet.

Medan grefvinnan, så fort det kunde anses passande, drog sig undan till sina rum i slottet, der hon välkomnades af mor Greta, fortfor hopen på gården att mönstra hennes svit. – Hvem är det långa, magra och mörkletta9 fruntimret, på hvars arm hennes nåd stöder sig? frågade mor Brita en fjeskande kammartjenare bland de nyss ankomne.

– Hennes nåds sällskapsdam, en fattig fröken Sinclair, svarade kammartjenaren.

– Kors, sade Brita, – jag trodde hon minst var en friherrinna; hon ser lika förnäm ut som hennes nåd sjelf. Och det der andra fruntimret i den rutiga yllekappan, hvem kan hon vara? fortfor Brita, i det hon pekade på en flicka af ljust och godsint utseende, men nästan för fet att vara så ung.

– Jungfru Linderoth, frökens guvernant, var det korta svaret.

– Jo, jag kunde tro det, inföll Brita med kännaremin; – det finns inte mera adeligt blod hos den tossan10 än hos mig. Men se der hjelper hon lilla fröken ur vagnen. Ack gudsigne barnet, en sådan vacker Guds engel hon är! Och hvad hon är lik sin mamma! Och han, som hoppar ur vagnen med ett enda språng, det är visst äldsta grefven, lilla Torsten! Och hvad han blifvit stor och präktig! Och hvad han liknar sin pappa!

– Håll då munnen på er, kära vän, snäste kammartjenaren, – och besvära ej deras nåders öron med ert dumma prat. För resten skall jag säga er, att det ej är grefve Torsten, utan yngre grefven, Gustaf Adolf. Jo grefve Torsten skulle visst hoppa ur vagnen på det sättet!

De två barnen, som suttit med guvernanten i andra vagnen, förtjenade verkligen, till sitt yttre åtminstone, det beröm, som mor Brita slösat på dem. Fröken Cecilia var modrens afbild, men förskönad af hela barndomens friskhet och ett visst drag af godhet, som man, oaktadt grefvinnans annars behagliga drag, förgäfves sökte hos henne. Gustaf Adolf Bertelsköld åter, var en kärnfrisk, stark, eldig, liflig och ostyrig pojke med fadrens svarta hår, så svart att det nästan skiftade i blått, mörka spelande ögon, stark och muskulös kroppsbyggnad för sina år. Hans första mandat, när han kom ur vagnen, var att klappa hästarna på halsen, sätta ett krokben för en af kammartjenarne, så att denne föll raklång på gården, och derpå fatta sin syster om lifvet och bära henne, springande upp för den stora trappan, två eller tre trappsteg i sender. Allt detta var gjordt inom mindre tid, än vi berättat det.

I tredje vagnen satt grefve Torsten med sin informator, eller kanske rättare guvernör. Torsten Bertelskölds yttre var långt ifrån så anslående för åskådarnes nyfikna blickar, som de öfriga syskonens. Det var ett blandadt tycke af far och mor, ljust hår och bruna ögon, för öfrigt på en gång en viss högdragenhet förenad med ett känsligt, nervöst och lidande utseende. Ynglingen, ehuru blott 14 år, såg ut som vore han mycket äldre. Han satt insvept i en tjock, skinnfodrad kappa, stödde sig, när han nedsteg ur vagnen, på sin guvernörs axel och gick öfver gården med nästan vacklande steg, utan att helsa på någon af de kringstående. Hans ledsagare åter, magister Schönberg, af en gammal, men utarmad och afsigkommen adelig ätt, tycktes vara en man af omkring 40 år, mager, bleklagd och af ett torrt utseende.

I fjerde vagnen sutto fyra kammarjungfrur med allehanda saker för nytta och nöje, hvaribland två knähundar, fröken Cecilias favorit-kattunge, en markatta vid namn Bobbo, två papegojor och en holländsk dverg vid namn Dick. Efteråt följde ännu flera packvagnar med tillbehör för en sommarsejour, der ingenting, som hörde till tidens aristokratiska lyx, fick umbäras. Åskådarne tröttnade icke att begapa dessa herrligheter, af hvilka många voro för dem ända till namnet obekanta. Mesta uppseendet väckte likväl dvergen, markattan och papegojorna. Men deras rykte skulle snart fördunklas af en ännu vidunderligare syn.

– En tocken liten och nätter herre! Hvad heter den lilla herrn? utropade mor Brita inställsamt och lutade sig fram öfver vagnen, för att bättre se markattan, som satt der hopkrupen i en vrå med sin galonerade hatt på hufvudet. Bobbo ansåg förmodligen detta som en invit till närmare bekantskap, ty med ett skutt satt hon grensle öfver mor Britas nacke och begynte frisera hennes hår på den fason, att gumman gallskrikande tog till fötter, i tanke att hon hade lifslefvande f–n på nacken. Mor Susanna, som varit i Åbo och stärkt salig bispens kragar, hade mer än en gång i sina dagar sett markattor på torget och talade föraktligt om »folk, som ej kunde skilja menniskor ifrån kräk». Derföre, när lilla Dick, dvergen, ville stiga ur vagnen, passade mor Susanna på, tog honom i famnen, strök honom som en katt och sade: – Kiss kiss, hvad han har vackra kläder, aj, så vacker rock, kisse lilla! Men Dick fann sig alldeles ej trakterad af sådana karesser, spände sina naglar i den bestörta gummans kinder och ropade fräsande af vrede: – Katt vara du sjelf och inte jag, sakramentskade katta!

Skrek mor Brita nyss, så skrek nu mor Susanna sju gånger värre. I den allmänna uppståndelsen öfver gummornas missöde hördes hästtraf vid porten, och in leddes sex sköna ridhästar, hvar och en med sin jockey, samt i spetsen för dem en morian11, klädd i grann silfverstickad12 jacka, men svart som synden. Förskräckelsen blef allmän; åt alla sidor skingrades åskådarne. Morianen, antingen han harmades öfver den afsky, han väckte, eller var road af att öka den okunniga hopens fruktan, gjorde en grym grimas, sträckte ut tungan och visade två rader hvita och hvassa tänder. Villervalla, rop och böner mot den lede fienden hördes om hvarandra. Mor Susanna hemtade sig likväl så mycket, att hon klyftigt uträknade, huruledes »djefvulen väl måste hafva sin hand med, der menniskor blifvit kattor och kattor menniskor; men», tillade hon triumferande, »rädd är han ändå för prestefar; han tordes ej komma hit förrän den gudsmannens tal var slut».

Rätta förhållandet var, att morianen, som hade det svarta namnet Nero, var grefvinnans stallmästare och hade i sakta mak kommit efter från Åbo med ridhästarne.

Morgonen efter sin ankomst till slottet satt grefvinnan Bertelsköld i den praktfulla sängkammaren och betraktade en herrlig utsigt öfver Majniemi sund, medan kammarjungfrun upplade hennes rika blonda hår med samma noggrannhet, som hon skulle ha gjort det nyss före en lysande fest i den svenska hufvudstaden. På bordet bredvid grefvinnan stod en silfverbricka med servis af chinesiskt porcellin, i hvilken man nyss serverat choklad, och hennes små fötter, vårdslöst instuckna i guldstickade tofflor, hvilade på en sidendyna, lagd framför toiletten13, likasom vore icke ens den mjuka persiska mattan nog fin och varm för den fot, som trampade den. Från rummet bredvid hördes papegojornas otäcka kuttrande, som alldeles förtog ljudet af fågelsången i björkarna vid stranden, äfven om dessa vårens barndomsröster kunnat intränga genom rutorna af de omsorgsfullt slutna fönsterna.

Klockan var omkring 7, och naturen strålade i hela den daggiga glansen af en skön Junimorgon. Det var en herrlig utsigt öfver lummiga löfstränder, mellan hvilka spegelblanka vikar smögo sig fram likt silfverband på en ljusgrön sammetsmatta. Hafvet, det mäktiga, stora, som gick i djupa dyningar långt borta i taflans bakgrund, hade hitskickat endast sina blidaste döttrar, de smala fjärdar och sund, hvilka kärligt omslöto uddar och öar, bevuxna med rönnar, björkar och blommande häggar.

– Skjut bättre undan gardinen, Karin, sade grefvinnan, betagen af den tjusande anblick, som utbredde sig öfver nejden. – Bertelsköld hade rätt, tillade hon tankfullt; – detta land i allt sitt armod är dock mycket skönt, nästan lika skönt som mitt Westergöthland.

– Ers nåd bör ej exponera sig för luftdraget, yttrade kammarjungfrun med en favorits beställsamma förtrolighet. – Du milde himmel, hvad ers nåd i dag ser bra ut, ja riktigt förtjusande; jag slår vad, att grefven skulle säga detsamma. Hvem hade också kunnat tro, att den infama blåsten på sjön och den kalla finska luften skulle bekomma ers nåd så väl! Förlåt ... ännu den ena locken ... så der. Det lönar visst mödan att vara så älskvärd för toma väggarna eller en tråkig prest eller några andra tölpar här uppå bondlandet. Ack, ers nåd!

– Hvad suckar du åt, toka?

– Ack ers nåd, Finland är ändå ett afskyvärdt land, hvarför skulle vi hit? Ödemarker och tallskogar, ett troll bakom hvarje stubbe, och ett språk sedan, kix, kax, kux! Jag tänker på våra resor i Frankrike och Italien. Der kunde man få smak för att bo uppå landet. Hvar man gick, så badade man ordentligt i blommor och vällukter; socker på alla läppar, vid hvarje steg en markis, i hvarje buske en vicomte. Han var ändå bra söt, den vackra vicomte d’Ayrac i Rouen ...

Kammarjungfrun väntade troligen att se sin djerfva anspelning besvarad med en lätt rodnad eller ett smålöje, men i stället röjdes en hastig blekhet på grefvinnans fina kinder. – Hvar är Sinclair? frågade hon kort afbrytande.

– Jag ser henne komma der borta i trädgården. Hon går med en bok i handen; hon hvarken hör eller ser. Men ... hon stannar, hon syns bestört. Ja verkligen, hon ropar på hjelp. Hon slår omkring sig med sin eldröda shawl ... hon springer ... det är första gången en dödlig sett fröken Sinclair springa! ... nu stadnar hon åter. Men hvad går åt henne? Nej se, ers nåd, se! Det är för löjligt!

Och den sjelfsvåldiga kammartärnan utbrast i ett så hjertligt löje, att grefvinnan mot sin vilja lockades till fönstret att se hvad som kunnat ge anledning dertill. Hvad hon såg var äfven af det slag, som kunnat locka allvaret sjelf att glömma sin värdighet. Fröken Sinclair stod vid trädgårdsmuren, der hon ej mera hade reträtten öppen och slog förtvifladt omkring sig med den röda shawlen, för att afvärja ett helt dussin kalkoner, hvilka med utsträckta halsar och spärrade stjertar angrepo henne; och ju mera hon slog med shawlen, desto ursinnigare blefvo hennes befjädrade fiender.

– Jag är säker, att alltsammans är ett upptåg af Gustaf Adolf, sade grefvinnan både misslynt och skrattande. – Spring ned, Karin, och befria fröken; skicka upp min vildbasare, om du ser honom.

Karin gick och kom snart tillbaka med både Gustaf Adolf och den befriade fröken, den sednare lika högröd af harm, som nyss hennes shawl. Det blef på stället ransakning. Gustaf Adolf förklarade, att han varit i stallet och ryktat hästarne med Nero. Derefter hade han varit med förvaltaren på åkern och försökt »lära sig plöja». Derefter hade han råkat öppna trädgårdsporten för kalkonerna ...

– Det gjorde grefven med flit, för det att han såg mig promenera der, sade fröken hvasst.

– Ja, sade Gustaf Adolf med en trotsig öppenhet, som klädde honom förträffligt, – jag tyckte det var synd, att fröken skulle gå så ensam, och ville skaffa fröken ett passande sällskap.

Om också modershjertat var böjdt att advocera14 för den vackre, mörkögde förbrytaren med den glada, frimodiga pannan, så förstod grefvinnan mästerligt att dölja det. – Det är föga passande för en adelsman att lära sina seder i stallet, sade hon strängt, – och ännu mindre att gå som en bonde efter plogen. Du har dessutom betett dig oskickligt15 mot fröken Sinclair. Jag vill, att du ber henne om förlåtelse.

Gustaf Adolf bet sig i läppen. – Jag ber er om förlåtelse, min mor! sade han.

– Men jag fordrar, att du ber fröken om förlåtelse.

Gossen teg ett ögonblick. Derpå sade han fyndigt: – nej, min mor, det passar inte en adelsman att göra afbön hos den, som kalkonerna gjort illa. Tror ni, att jag är skyldig fröken upprättelse? Ja, då nekar jag ej alls, om hon vill slåss med mig ...

Ett knappt märkbart löje röjde, att den svaga modren, hvars styrka var mera skenbar än verklig, hade möda att bibehålla sin stränghet. I detsamma kom äldre brodren, grefve Torsten, och hörde utmaningen. – Gustaf är icke rädd för mer än en fiende, sade han, – och det är ledsnaden16.

– Du har rätt, sade modren, glad att finna en utväg, som var mindre förödmjukande för hennes älskling. – Tillåt, min bästa fröken, att jag ber er om tillgift i stället för min halsstarrige son. Men du, Gustaf Adolf, du går genast upp i ditt rum och blir der till aftonen i arrest. Det må vara ditt straff för denna gång.

Den dömde förbrytaren gjorde en stel bugning och lydde. Han hade knappt kommit ut ur rummet, innan lilla Cecilia, som lyssnat vid dörren, flög honom om halsen och utropade halfgråtande: – Var inte ledsen, Gustaf, jag skall vara hela dagen hos dig. Jag skall söka fram alla mina dockor åt dig, bara du lofvar att inte, som sist, hänga upp dem i spjällbandet17.

– Låt mig vara! sade gossen vresigt. Men straxt derpå ångrade han sig, och tårarna kommo honom i ögonen. – Nog18 skulle du ha roligare derute, sade han. – Men kom ändå. Du är bra god, som bryr dig om mig. Aldrig mera gör jag dina dockor illa.

De båda syskonen gingo att dela arresten. Men inne i sängkammaren fortfor en rådplägning mellan grefvinnan, hennes sällskapsdam och unge grefve Torsten.

– Gustaf Adolf är alltför lätt ledd till oseder, sade modren ursäktande. – Det är skada, att han ej har ett bättre passande sällskap, än betjening och bönder här på Majniemi.

Fröken Sinclair, ännu echaufferad19, nämnde ett ord om den alltför sjelfständiga min, som slottets underhafvande togo sig. Hon hade just i trädgården med förtjusning studerat en ny roman af Scudery20, då hon oförmodadt blef angripen af ... och dervid såg hon flera af trädgårdsdrängarne arbeta på kort afstånd ifrån henne, men ingen hade rört en fot, för att komma henne till hjelp. Ja, förvaltaren, som kom öfver gården, hade understått sig att skratta ...

Torsten upptog denna anmärkning på ett sätt, som vittnade om de aristokratiska grundsatser, han tidigt insupit af sin lärare, kanske till någon del af sin far. Majniemi, sade han, har alldeles för länge saknat en herre på stället. Folket har vant sig att lefva på egen hand; det måste vänja sig vid den beroende ställning, som tillkommer det. Han tyckte ej illa om förvaltaren; det såg ut att vara en bra karl, men alldeles för egenmäktig. Hofmästaren hade berättat om en mycket klandervärd uppstudsighet. Sådant borde förekommas en annan gång.

Grefvinnan betraktade tankfull den sköna utsigten. – Låt säga förvaltaren, sade hon vårdslöst, – att han ej vidare lär Gustaf Adolf plöja. Låt säga honom, att underdånighet, yttre och inre, är hans pligt och hans folks. Kom, Torsten, se hit! Ser du den glimmande blåa randen der bortom löftopparna? Det är hafvet, Torsten! O hvad storheten är skön, när den förstår att vara mild!

Torsten såg bortåt hafvet. Han senterade21 den inre motsägelsen i sin mors ord. Han svarade med ett uttryck vida öfver sina år: – Men, min mor, är det ej storhetens största pligt att vara stor?

– Just derföre, sade grefvinnan, – behöfver den ej förringa något annat vid sin sida. Ser du, Torsten, detta är det Finland, som man målat för oss så ödsligt och vildt. Mig förekommer det likväl på en gång så skönt och så stort.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 tapeter – gobelänger.

2 guirlander – stavningsvariant av girlander: rankor.

3 blågula flaggor – Flaggning var inte allmänt förekommande vid denna tid (sent 1600-tal), och inte heller på 1850-talet när Topelius skrev denna berättelse. På 1700-talet flaggade i regel bara örlogs- och handelsfartyg, men det finns enstaka belägg på privatpersoner som också gjorde det. Topelius kan ha sett flaggor när han var i Stockholm 1843, eftersom åtminstone restaurangerna kring Djurgårdsslätten flaggade vid seklets mitt. Någon allmän sed var det emellertid inte så tidigt (Arne Biörnstad, »Svenska flaggans bruk» 1967, s. 44).

4 nickhakar – små kanoner.

5 Sarons liljor – uttryck som förekommer i Höga Visan (2:1); symboliserar här oskuld och renhet.

6 Kidrons blomster – Kidron är en dal som löper mellan Tempelberget och Olivberget i Jerusalem och mynnar ut i Döda havet; uttrycket förefaller eget för Topelius och syftar möjligen på att blommor förmodligen är sällsynta i den vanligen torra dalen.

7 flores in horto Domini – (lat.) blommor i Herrens trädgård.

8 täckeligt – till behag; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 mörkletta – mörklagda, lätt mörkhyade.

10 tossan – här: lunsan.

11 morian – mörkhyad person.

12 silfverstickad – stickad eller broderad med silvertråd.

13 toiletten – toalettbordet; SAOB har detta belägg av Topelius.

14 advocera – föra talan.

15 oskickligt – ohyfsat.

16 ledsnaden – händelselösheten, ledan.

17 spjällbandet – spjällsnöret; SAOB har detta belägg av Topelius.

18 Nog – helt visst.

19 echaufferad – upprörd.

20 en ny roman af Scudery – Madeleine de Scudéry (1607–1701) hade inte kommit ut med någon ny roman sedan 1669, men omnämnandet fyller ut bilden av lektrisen och sällskapsdamen. Scudérys romaner skildrar det samtida hovlivet under historisk förklädnad och åtnjöt stor framgång trots kolossal längd.

21 senterade – gillade, uppskattade.

4. Fester och faror.

Carl XI:s kraftfulla, nyktra, allvarliga, nästan trumpna regering hade plötsligen satt en damm för svenska adelns öfverdådiga lyx, som strömmade ut öfver alla bräddar alltsedan drottning Christinas tid. Det blef ett hastigt slut på alla dessa praktfulla och veckotal långa fester, ringränningar1, tornerspel, komedier, dueller, strömmar af vin, hjordar af stek, förgyllda statsvagnar2, frasandet af siden och klangen af det utströdda silfret öfver hela Sveriges rike. Finland icke undantaget. Det blef tystare, nästan ödsligt i de stolta adelsborgarne; festernas larm hade förklingat, bordens dignande öfverflöd hade smultit ihop, ståten hade bleknat, silfret hade vandrat genom reduktionen i konungens skattkamrar. Och i stället kommo de styfva allongeperukerna3, de långa predikningarne, de skarpa räfsterne4, det jernhårda duellsplakatet5, och med dem en viss butter råhet, i hvilken konungen personligen föregick med exempel. Men likasom hade mörkrets makter harmats öfver den gudsfruktan, det allvar och den stränga sedlighet, som under allt detta blef sed och lag, så begynte den farligaste och mest förstörande fienden för hela nordens lugn att vid samma tid smyga sitt gift i samhällets kärna. Lyxen gick bort, och bränvinet kom.

I de sista åren af den väldige adelstämjarens tid var det derföre något ovanligt, ja oerhördt, att se den till största delen utarmade adeln utveckla en del af sin fordna prakt, och det skedde då endast i trakter så aflägsna, att man trodde sig säker för reduktionsherrarnes ständigt lurande blickar. Om detta var fallet med Majniemi, skola vi snart erfara. Det säkra är, att straxt efter den grefliga familjens ditkomst, sommaren 1695, begynte en rad af fester så lysande, så slösande, att de föga syntes öfverensstämma hvarken med tidens sed, rikedomens faror eller det landtliga lugn, till hvilket grefvinnan Bertelsköld hade dragit sig undan, för att vårda sin vacklande helsa.

Ehuru grefve Bertelsköld hörde till den yngre adeln, Christinas skapelse, så hörde likväl hans grefvinna, född Sparre, till de äldsta familjerna och delade deras sympathier och deras missnöje med den nuvarande styrelsen. Tyvärr har icke denna sannfärdiga berättelse förvarat namnen på alla de högättade och stolte gäster af den kringboende gamla adeln, som vid denna tid besökte Majniemi och deltogo i dess fester.

Likväl kan man taga för afgjordt, att der icke saknades hvarken Hornarne till Kankas – af hvilka likväl öfverste Evert Gustafson aflidit 1687 och Finlands generalguvernör Henrik Horn, friherre till Marienborg, lemnat verlden 1693 – ej heller den stolta friherrinnan på Lemsjöholm, Anna Maria Cruus, född grefvinna Horn6, eller de icke mindre förnäma Flemingarne till Willnäs, som då hade återgått från den grefliga till den friherrliga ätten af samma namn. Der saknades visst icke heller landshöfdingen i Åbo friherre Lorens Creutz till Cassaritz, herre till Sarfvelax, Tjusterby och det nyss anlagda Tykö, jemte hans förnäma friherrinna, Hedvig Eleonora Stenbock, hvars mor var en De la Gardie. En talrik skara af adeln från Åbo och trakterna deromkring följde dessa sina chefer till Majniemi.

Sommaren var regnig, kall och föga gynnsam för lustbarheter i det fria. Det var som förgjordt; hvar gång grefvinnan arrangerat en rätt glad fest i det fria, begynte himlen mulna, der kom störtregn och blåst, allt var förstördt, och man fick roa sig inom slottets murar. I slutet på Juli beslöt hon likväl att fira höbergningen med en rätt lysande tillställning och kallade på sin hofmästare. – Min kära Janssen, sade hon, – elementerna ha sammansvurit sig mot mig; ni deremot har alltid god väderlycka; bestäm en dag i nästa vecka, när jag bör bjuda våra vänner på slotteröl7. Nästa måndag till exempel?

Hofmästaren var genast beredd. – Ers nåd skämtar, svarade han. – Om jag eger någon lycka, som förtjenar att kallas så, är det lyckan att kunna uppfylla ers nåds befallningar. Måndagar och fredagar anses för ogynnsamma dagar. Behagar ers nåd befalla nästa thorsdag ...?

– Så sent? Då vore det kanske skäl att invänta grefven. Men lika godt, vi bestämma thorsdagen. Har ni penningar?

– Den lilla summa, grefven skickat, är längesedan slut, svarade hofmästaren, – och jag har uppburit allt hvad jag kunnat utpressa af förvaltaren. Den karlen har en beundransvärd talent att nedgräfva alla godsets inkomster i bottenlösa kärr. Emellertid (och härvid bugade sig Janssen mycket ödmjukt) behöfs det blott en vink af ers nåd, liksom förut ...

– För att åter låna af er, menar ni? inföll grefvinnan stolt. – Min herre, jag kan umbära mina tjenares gracer8. När jag behöfver ert biträde, skall jag tillsäga derom.

– Som ers nåd befaller, svarade hofmästaren i samma ton som förut, men med en hemlig blixt af såradt högmod, och beredde sig att lemna rummet.

– Vänta, återtog grefvinnan, – jag erinrar mig, att grefven, min man, bör vara här om två veckor. Ni kan derföre ännu denna gång tillskjuta kostnaderna; det blir knappt några dagars förskott. Huru mycket är jag er skyldig?

– En obetydlighet, ers nåd, som jag ej kan påminna mig, svarade ögontjenaren allt i samma ton. – Mitt minne är mycket kort för allt annat än ers nåds befallningar.

– Och det är förmodligen för det att ert minne är så kort, som ni hvar gång låtit mig på förhand underskrifva ett qvitto öfver beloppet? Janssen ... om ni skulle bedraga mig?

– Ers nåd, detta misskännande ...! Jag går genast att för ers nåds ögon sönderrifva dessa olyckliga qvitton, som beröfva mig det jag anser dyrbarast på jorden, ers nåds förtroende!

– Det är onödigt, stanna qvar. Tror ni, att fyra hundra daler silfvermynt förslå till i thorsdag för alla uppköp i Åbo, – kostymer, musik, fyrverkeri, drufvor, kryddor etcetera?

– Om ers nåd tillåter mig att besörja uppköpen med omtanke och hushållning, hoppas jag kunna för trehundra daler ...

– Omtanke! Hushållning! afbröt grefvinnan häftigt. Jag begär inga tiggaretjenster af er, min herre. Ni känner min vilja; hushålla och spara för er räkning, icke för min. Till i afton uppsätter ni en plan för festen, och hvad kostnaderna angår, se här ...

Grefvinnan gick hastigt till skrifbordet och uppsatte, med knappt läslig stil, följande qvitto, som hon lemnade hofmästaren:

Janssen har att fordra 400 daler i silfver. Qvitteras. Ebba Christina Bertelsköld, född Sparre.

Thorsdagen kom, och för första gången på länge såg man den klarnade himlen bebåda en vacker sommardag. Klockan vid pass 8 på morgonen lät hofmästaren anmäla sig för att emottaga grefvinnans sista befallningar.

Han inträdde ljudlöst i kabinettet, hans steg förlorade sig på den broderade mattan; hans herrskarinna tycktes ej blifva honom varse. Hans blickar hvilade obemärkta på den behagfulla, ännu ungdomliga gestalten i dess lätta morgondrägt. Grefvinnan satt tankfull och fördjupad i läsningen af ett nyss ankommet bref.

Hofmästaren väntade en stund i tystnad, men slutligen förlorade han tålamodet, ty minuterna voro dyrbara. – Jag kommer för att höra, om ers nåd har något mera att befalla, yttrade han ödmjukt. – Ers nåd har gjort orätt uti att misstro sin lycka. Dagen blir förtjusande, och festen skall äfven blifva det.

Grefvinnan såg upp – något förtrytsamt kanske, ty hon svarade kort och nästan vresigt: – Festen blir icke af. Låt kontramandera9 alltsamman.

– Ers nåd! ... stammade hofmästaren.

– Behöfver jag säga er mer än en gång hvad ni har att göra? Festen blir icke af.

– Förlåt mig, ers nåd, det är omöjligt. Allt är i ordning. Hans excellens i Åbo och deras nåder på Willnäs, Lemsjöholm, Kankas och andra förnäma gäster blefvo bjudna i går på morgonen och skola vara här vid middagstiden. Man kan ej mera skicka dem återbud.

– Gör hur ni vill. Festen blir icke af.

– Man måste åtminstone ha ett skäl att förebära ...

– Behöfver jag redogöra för mina skäl? Sinclair, var god och kom hit. Tror ni, att det behöfs skäl?

Fröken Sinclair kom. – Jag fruktar, att ers nåd ej kan undvika en förklaring, svarade hon förlägen. – Dessa Hornar och Flemingar fordra égard10. Deras börd, deras rang ...

– Säg dem hvad ni vill. Rår jag för, att min man är oförnuftig? Hör sjelf hvad han skrifver: »Politiska skäl fordra, min dyra vän, att du denna sommar lefver så rètirèe11 som möjligt. Inga fèter12, ingen luxe13, det är i högsta grad risquabelt14 att visa en splendeur15, som kunde ådraga oss vissa personers jalousie16. Mina soupçoner17 skall jag sjelf innan kort explicera18 för dig. Till dess, ma très chère19, vore jag dig obligerad20, om du ville visa attention för21 mina desseiner22.»

– Om jag vågar säga min tanke, yttrade fröken något brydd, – så kan herr grefvens mening pas du tout23 vara den att lägga obstacle24 i vägen för en fète, som ers nåd redan annoncerat. Det måste alltid blifva en question de demain25.

– Hans nåd, inföll hofmästaren, – skulle säkert med chagrin26 erfara, att personer af den qualité27, som t. ex. friherre Creutz, skulle mankeras28 genom att kontramandera en gjord invit.

– Men hvad bör jag göra? fortfor grefvinnan misslynt. – Min mans önskan är klar, ehuru jag ej kan fatta dess orsak.

– Ers nåd supponerar, att brefvet kommit i morgon och icke i dag, genmälde Sinclair modigare.

– Dagen blir herrlig, festen blir skön, inföll hofmästaren i samma ton. – En sådan dag kommer ej åter. Man skall erkänna ers nåd för den tongifvande bland hela finska adeln.

Grefvinnan vacklade. Men hon var sin man i hög grad tillgifven och skulle sannolikt ändock ha deciderat29 sig att följa hans önskan, derest icke lilla Cecilia inkommit utom sig af förtjusning öfver sin nya kostym, som hon skulle bära vid festen och som föreställde en dryad eller skogsnymf. Moderssvagheten tog öfverhand. Efter någon tvekan beslöt grefvinnan att festen dock skulle ega rum, »men blott för denna gång».

Sinclair och hofmästaren skyndade hvar åt sitt håll, triumferande öfver att ha genomdrifvit sina planer. Då anmälde kammarjungfrun förvaltaren. Grefvinnan var icke vid lynne att mottaga den bistre unge mannen, som oftare visade henne trumpna miner än glada, men lät slutligen förmå sig dertill.

– Hvad vill ni? frågade hon kort.

Mäster Pehr var icke buskablyg, när det gällde att brottas med sjelfva björnen, men här kände han sitt mod försvinna. Han hade öfverläst30 en så skön lexa31 på vägen; nu hade han glömt den totalt och brummade otydligt något, som skulle föreställa en lyckönskan öfver det vackra vädret.

– Det är bra, svarade grefvinnan otåligt. – Var det något mera ni ville säga mig?

Mäster Pehr morrade några ord ungefär af den mening, att årsväxten vore mycket klen och att ängarne borde få växa bättre, innan de slogos.

Grefvinnan förlorade tålamodet, som just ej var af längsta sorten. – Illa nog att ni ej har hö, sade hon; – det är ert fel. Mina gäster skola berga slottsängen i dag. Är det för liten växt, så låt slå de närmaste ängarna och för det slagna till slottsängen. Jag vill, att det skall se ymnigt ut. Majniemi är rikt; ängarna få ej vara fattiga. Adjö med er; gör som jag sagt.

Innan mäster Pehr visste ordet af, var han åter på väg utför slottstrapporna. – Du fördömda tjurskalle! sade han till sig sjelf. – Hade jag ej så skönt läst öfver, huru jag skulle öppna grefvinnans ögon för hela sanningen. Huru hästarna beta våra fetaste ängar! Huru jägarne trampa våra bästa åkrar! Huru säden ej matas32! Huru gräset förtvinar! Huru missväxt grinar på alla fält! Huru hungern klappar på alla dörrar! Huru öfvermodet förtrycker oss! Huru snikenheten prejar oss! Huru lättjefulle, sturske betjenter huttla med bonden efter behag! Huru allt förslösas! Huru folket knotar! Huru man ljuger! Huru man stjäl! Huru Majniemi går till spillo! Huru hela mitt verk förstöres! Gode Gud, nej icke mitt verk, utan ditt! Beskydda du detta olycksslott, att icke de dagar må vända igen, om hvilka män och gubbar ännu med bäfvan tala!

Dessa ord framqvällde, otydliga, likt bruset af ett aflägset vattenfall, ur förvaltarens breda bröst. Men han hade icke längre tid att öfverlemna sig åt dessa sorgliga tankar. I trapporna var han nära att springas omkull af kammartjenarne; på gården bestormades han från alla håll. Der skulle vara hafre, hö och stallrum för hundrade hästar, riklig förplägning för gästernes talrika svit; flaggor på tornen; nya löfsalar; nya triumfbågar; alla slottets underhafvande skulle vara på sin post, högtidsklädde, väl dresserade, framförallt med glada miner. Alla förråd skulle tömmas, alla källrar aflemna sitt innehåll. Majniemi skulle visa sig rikt, grefligt, fursteligt, kungligt, medan nöden smög i dess kojor och farorna lurade bakom bländverket af dess glänsande ståt.

Mäster Pehr var en enkel och ärlig landtbrukare. Han kunde ej fatta, huru en så skimrande slöja kunde kastas öfver en så hotande ruin. Men en tanke utgjorde hans tröst: – Bara grefven kommer, skall allt bli bättre! Grefven är ädelmodig, grefven är rik! Han skall förstå sitt folks betryck! Kanske skall han kasta en tunna guld uti nödens gap; och mera än guld: han skall kasta en solblick af mensklighet i detta mörker af tyranni!

Men den, som ej, likt mäster Pehr, var invigd i en del af slottets mysterier – ty han kände långtifrån alla – den tänkte helt säkert gladare tankar i den herrliga sommardagens solsken. Der reste sig det stolta slottet med sina fem torn öfver den gröna nejden som en konungaborg, omgifven af hela sitt rike. Majniemis siskor sjöngo i lunderna; sommaren var så sen, att naturen lefde ännu uti vårens efterglans. I sakta vågor gungade vikarnas silfver rundt kring stränderna. I granarnas mörka kronor susade minnet af den tid, som förgått; i björkarnas ljusa lockar vaggades hoppet om kommande vårar. Hvad den menskliga stoltheten någonsin förmått att framkalla på Finlands jord, det försökte den här; men praktfullare än dess prakt, herrligare än dess herrlighet, utbredde naturen sin klara, sin strålande frid öfver Majniemis blommande stränder.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 ringränningar – ringridningar: ryttarlekar där ryttaren med vapen skall träffa eller fånga upp ett upphängt föremål, ofta en ring.

2 statsvagnar – praktvagnar.

3 allongeperukerna – med långa, yviga nedhängande lockar.

4 räfsterne – reduktionerna: återkrävande av tidigare förlänad eller donerad egendom till kronan (räfst är en äldre benämning medan begreppet reduktion togs i bruk under de utdragna indragningsprocesserna under Karl XI:s tid).

5 duellsplakatet – Liksom tidigare skett i andra länder förbjöds dueller i Sverige genom ett duellplakat 1662 och på nytt 1682 – förnäma herrar måna om sin heder hade svårt att avstå från duellerandet; manspillan var särskilt olämplig inom armén där officerarna visat sig snara att duellera.

6 friherrinnan på Lemsjöholm, Anna Maria Cruus, född grefvinna Horn – Anna Maria Cruus af Gudhem (1642–1716) hette så i sig själv. Hon var gift med greve Carl Mauritz Lewenhaupt (1620–1666), herre till bl.a. Lemsjöholm (enligt uppgift i Svenska adelns ättar-taflor 2 1861, s. 666 f.).

7 slotteröl – stavningsvariant av slåtteröl: fest i samband med slåttern, höskörden.

8 gracer – favörer.

9 kontramandera – ställa in; SAOB har detta belägg av Topelius.

10 égard – (fra.) aktning, hänsyn.

11 rètirèe – (fra., retirée) tillbakadraget.

12 fèter – fêter, fester.

13 luxe – (fra.) lyx.

14 risquabelt – riskabelt.

15 splendeur – (fra.) splendör, prakt.

16 jalousie – (fra.) jalusi, avundsjuka.

17 soupçoner – misstankar.

18 explicera – förklara, utlägga.

19 ma très chère – (fra.) min käraste.

20 vore jag dig obligerad – vore jag dig tacksam.

21 visa attention för – ta hänsyn till.

22 desseiner – stavningsvariant av dessänger: planer.

23 pas du tout – (fra.) inte alls; här: omöjligen.

24 obstacle – hinder.

25 question de demain – (fra.) fråga för morgondagen.

26 chagrin – (fra.) bedrövelse.

27 qualité – (fra.) samhällsställning.

28 mankeras – förolämpas; förekom i finländsk svenska.

29 deciderat – bestämt.

30 öfverläst – inövat.

31 lexa – lektion.

32 matas – utvecklar kärna.

5. Slotterölet.

Klockan tolf middagstiden begynte gästerna anlända. Der kommo långa rader af den tidens tunga heltäckta vagnar, som behöfde ett spann af fyra hästar för att röras ur fläcken. Och vid deras sida galopperade lätt och behagfullt sirlige ryttare i brokiga drägter, unge ädlingar, som, än till höger, än till venster om vagnarna, läto sina hästar dansa i kråmande rörelser med högburna, frustande hufvuden, för att tillvinna sig en beundrande blick från de sköna ögon, som tittade ut genom vagnsfönstren.

Vägarne voro stänkta med vatten och beströdda med björklöf, blandadt med blommor. Långs gärdesgårdarne hängde, liksom vid grefvinnans ankomst, guirlander af små rönn- och granqvistar, bundna på snören. Innan man vände inåt stora inkörsporten, åkte man omkring hundrade alnars sträcka genom ett konstgjordt hvalf af björk och gran, som spred en angenäm svalka i sommarhettan. Från alla fem tornen svajade åter de blågula fanorna i den genomskinliga luften, och den största fanan på hufvudtornet var prydd med Bertelsköldska vapnet, en ryttare i full rustning, på ena sidan en nedfälld vindbrygga, syftande på Marienburg*, och på andra sidan Fyens vapen, som Gustaf Bertelsköld erhöll af konung Carl X rättighet att bära, när han först bland alla red öfver Lilla Bält.

Middagen serverades i stora slottssalen precis kl. 1, som var ovanligt sent för lefnadsordningen i Carl XI:s tid, då man vanligen stod upp kl. 4 på morgnarna, åt middag kl. 11 och gick till sängs kl. 9. Salen förtjenar en egen beskrifning. Den var så stor, att hundrade gäster – ty vid pass så många voro de – godt fingo rum kring borden, som voro dukade i ett B, naturligtvis med nödigt mellanrum, för att inkomma inom de båda halfcirklarna. Likväl kunde man säga, att salens höjd var ännu större i proportion, och från midten af taket nedhängde en tolf-armad ljuskrona af gediget silfver, ett konstrikt och ytterst dyrbart arbete, som under trettioåriga kriget blifvit plundradt från något tyskt fursteslott (hvem vet kanske från en klosterkyrka) och hemfördes bland andra skatter af den äldre Bertelsköld. Taket var siradt med en stor mängd afbildningar. Här såg man de sju Egyptens landsplågor, Israeliterna i öknen, Josuas och Makkabeernas strider m. fl. uppbyggliga taflor ur gamla testamentet, valda på det sätt, att man tydligen kunde märka slottsherrens förkärlek för krigiska ämnen. Väggarne röjde samma smak i ännu högre grad, ty de voro från golf till tak beklädde med kolossala oljemålningar, föreställande scener ur trettioåra kriget och Carl X:s fälttåg. Stilen röjde en holländsk målares hand, och kavallerifäktningar utgjorde hufvudämnet. Här såg man, bland annat, Wallensteins anfall mot Stålhandske och Finnarne i slaget vid Breitenfeld; öfvergången af Lech; Gustaf Adolfs intåg i München; Gustaf Adolfs död vid Lützen; slagen vid Nördlingen och Wittstock; slaget vid Warschau m. fl. ryktbara tilldragelser. Senare tillkommen och af en annan hand var en stor tafla föreställande öfvergången af Lilla Bält; man såg på afstånd konungen segrande landstiga på Fyen, medan närmare i förgrunden en ryttareskara med vagnar och tross sjönk ned under bristande is, och ofvanföre syntes ryktets gudinna1 hållande en svart vapensköld, på hvilken lästes i förgylld skrift:

Gustavus Bertelsköld, comes, obiit 29 Jan. 1658.

Jacet indomitus victor pro rege sub unda.*

Vägledd af denna tafla, kunde man lätt på de öfriga taflorna, och merendels invid Gustaf Adolfs eller Carl X:s sida, särskilja den gamle grefve Bertelskölds resliga kämpagestalt, utdelande sina hugg i det hetaste stridstumlet. Målaren hade naturligtvis icke förklenat den tappre grefvens bedrifter; men det måste erkännas, att verkligheten erbjöd hans pensel rika ämnen. Likasom för att mildra intrycket af dessa blodiga taflor, såg man på midten af stora väggen framför ingången en annan af fredligare anblick, föreställande drottning Christina utdelande grefvevärdigheten åt en stålklädd krigare, och under lästes det likaledes förgyllda datum 20 Okt. 1650. Mellan de sex fönsterna på långsidan sågos för öfrigt fem stora porträtter, bland hvilka man vid första anblicken igenkände Gustaf Adolf, Christina och Carl X Gustaf. Fjerde taflan, en riddare i full rustning, var porträttet af samme den förste grefven Bertelsköld, som förherrligats öfverallt af målarens hand, och den femte taflan visade den undersköna bilden af hans tidigt hädangångna grefvinna med datum af hennes dödsdag den 24 Juni 1653. Nuvarande grefvens och grefvinnans porträtter hade erhållit en anspråkslösare plats i den s. k. marmorsalen.

Det vore förgäfves att söka beskrifva måltidens prakt. Vare det nog sagdt, att servisen för alla hundrade gästerna var af silfver, med Bertelsköldska vapnet stämpladt ofvanför ett numera obekant polskt vapen, som antydde, att denna dyrbarhet, ej mindre än ljuskronan, var ett byte från kriget och hemtadt från något eröfradt slott uti Polen. Krigens minnen gingo igen; man såg numera endast deras glans, man hade glömt deras tårar.

Kaffe var icke okändt, men dracks ännu ej vid större tillfällen. I stället serverades efter de många Stockholmska bakverken och franska konfityrerne vid slutet af måltiden ett sött spanskt vin i små, slipade glas med fötter af elfenben. Grefvinnan, som intagit högsätet vid sidan af baron Creutz, uppreste sig straxt derpå, gästerne följde exemplet, och måltiden slöts kl. 4 på eftermiddagen.

Nu bjöd hvarje kavaljer sin arm åt en dam, och man gick ut att promenera i slottsträdgården. Historien har icke antecknat hvad de sade hvarandra, dessa förnäma gäster på Majniemi, under promenaden i löfsalarnas svalka. Månne utsökta artigheter i det halfsvenska, half-fransyska språk, som den tiden var i bruk och som ännu icke blifvit rensadt genom konungars föredömen eller skaldernes nit för det nordiska modersmålet? Väl möjligt, ty bland sällskapet funnos herrar och damer af en äldre skola, som personligen hemtat sin bildning i närheten af »det stora seklets»2 glänsande medelpunkt, honom, till hvilken man såg upp som till en sol och en afgud, all fullkomlighets mönster, all bildnings orakel, den mäktige, omättlige, lysande halfguden Ludvig XIV. Men dessa äldre voro på väg att utträngas af ett yngre slägte, som uppvuxit under Carl XI:s barska allvar, antingen i Stockholm eller hemma på deras slott, emedan rikedomen ej mera förslog till slösande resor utrikes. Och dessa yngre hade af sin tids förfining endast fraserna i behåll; bakom dem dolde sig icke sällan landtjunkarens ärliga råhet eller soldatens plumpa näfrättsidéer3.

Men jag tycker mig se dem ännu, såsom Dahlberg aftecknar dem i sitt dåvarande Suecia hodierna4 på 1695 års plancher – dessa herrar i skor, silkesstrumpor och kortbyxor, i sina långa rockar, som visade alla ryggens krökningar, med de långa knappraderna, de oformliga, nedhängande uppslagen, den fina, hvita spetshalsduken och den vidunderligt yfviga allonge-peruken kring ett ansigte af mjölk och bär – och dessa sköna damer i sina urringade, kortlifvade5, snäfva, men mycket långa klädningar med deras många garneringar, med den korta mantillen6, som man återsett i 19:de seklet, med de bara armarna, den koketta solfjädern och den ovanligt höga hufvudbonaden à la Maintenon – nej, icke den allraheligaste Maintenon, bevars för det – utan kanhända ...7

Slottets båda hufvudfaçader lågo mot norr och söder. Mot norr voro inkörsporten, borggården och stora uppgången. Södra façaden åter vette mot trädgården, öfver hvars klippta häckar man från slottsfönsterna hade den skönaste utsigt öfver hafsviken. På östra sidan lågo de vidsträckta uthusen, der vi i början af denna berättelse voro med om byket, medan den vidsträckta parken utbredde sig i vester om slottet och på denna sida stod i förbindelse med trädgården genom en bro, som förde öfver en konstgjord damm.

För att beskrifva Majniemis trädgård, skulle fordras mycket detaljerade insigter i den tidens hortikultur, på hvilken otroliga kostnader nedlades och för hvilken man enkom förskref8 de skickligaste holländske trädgårdsmästare. Vår tids smak skulle kanske finna mycket bizarrt, som den tiden ansågs vara höjden af elegans; våra enklare känslor skulle kanske uppröras vid anblicken af det våld, eller rättare den list, med hvilken man inpressade naturens täcka oregelbundenhet i snörräta mathematiska figurer, som på ögat göra ett enformigt, nästan ängsligt intryck. Men i trädgårdsskötseln som konst hade man den tiden gått långt, kanske längre än nutiden, emedan man då uppoffrade summor, som nu skulle synas fabelaktiga, på detta nöje, som hade blifvit en vurm i Holland, ett mode i Frankrike, en lyx i England, en passion i Tyskland, och som i alla dessa länder drefs framåt till sina yttersta möjligheter, ja stundom till vidunderlighet, och som den praktlystna svenska och finska adeln, kanske mera af härmningsbegär, än af verklig böjelse, tillegnade sig. Ty vid sidan af sydligare länders yppiga vegetation måste dessa nordiska anläggningar synas bleka; den saftiga grönskan felades, det varma luftperspektivet öfver blommornas glödande färger saknades. Men i samma mån som naturen här uppe ej förmådde uthärda en täflan med den sydländska i rikedom, i samma mån ansträngde konsten här alla sina resurser att fylla dessa luckor, att dölja denna underlägsenhet.

Majniemis trädgård blef sannolikt öfverträffad af mången annan, den tiden i Sverige, om också ej i Finland. Och likväl kunde den i konst och måhända i prakt täfla med månget kungligt lustslott i nittonde seklet. I åtta stora snörräta fyrkanter, hvardera omgifven af klippta acacie- eller rosenhäckar, utbredde den sig lik en sammetsmjuk matta nedanför slottsfönsterna. Hvarje qvarter var konstrikt arbetadt i rococostil9 med blomsterrabatter, dyrbara tulpaner, krökta, ytterst smala sandgångar och ett fint, utländskt grässlag, som lät forma sig efter behag i fantastiska schatteringar. I medelpunkten af hvarje qvarter stod dessutom en marmorstaty på sin piedestal; Jupiter, Juno, Mars, Venus, Apollo, Minerva, Merkurius och Ceres hade sålunda hvar och en för sig sitt lilla rike af blommor och grönska. I hvardera af de fyra yttersta hörnen, som bildades af de åtta qvarteren, sedda såsom en enda fyrkant, var en glänsande springbrunn, der en plaskande triton sprutade sin klara stråle i höjden. Men i medelpunkten af trädgården var en cirkelrund damm, vid pass 10 alnar i diameter, uti hvars midt en förfärlig drake med tre hufvuden ur hvardera af de tre gapen uppkastade en bred vattenstråle, sålunda att de tre strålarne korsade hvarandra och bildade ett i solen glimmande B.

När man tröttnat vid anblicken af blommorna och springbrunnarna, behöfde man ej gå långt, innan man fann svalka i en stor sexarmad stjerna af humle, som klängde sig uppför sina spjelor af trävirke, sammanböjda upptill, så att de bildade behagfulla båghvalf, der vandraren fann täcka bänkar att hvila uppå. Medelpunkten af denna stjerna bildade en rund doftande humlesal, i hvars midt stod ett bord af marmor och en täck staty af Hebe, öfver hvars hufvud dagern föll, mildrad af grönskan, genom det luftiga löfhvalfvet.

De äldre bland sällskapet hvilade här några ögonblick, medan de yngre spridde sig långs stranden, der fem eller sex lätta båtar voro i beredskap för en utfart på sjön. Kavaliererne rodde, damerna bortfläktade myggorna med sina solfjädrar, och så gjorde man en tur kring holmen, der Svarta Janes koja ännu qvarstod förfallen och obebodd som en ruin från fordna dagar. Minnet af den till döden dömda hexan hade rotat sig i folktron; stället betraktades med vidskeplig fasa, och ingen hade kunnat förmås att bosätta sig i det illa beryktade huset. Båtsällskapet reste också hastigt förbi, med den skämtande anmärkning att Majniemis skatter voro här begrafna. Ljudet af en flöjt for smekande öfver den blanka vattenytan, ungdom och kärlek gungade bort i båtarna, och de vackra fröknarna böjde sig öfver båtkanten, och när de sågo sina kinder rodna i vattenspegeln, doppade de sina hvita händer i vattnet och stänkte lekfullt några droppar på roddarne, som hotade att till straff sätta dem i land på den misstänkta holmen.

Länge fick färden ej dröja ändå, ty nu gafs signal, att höbergningen tog sin början på slottsängen. Mäster Pehr stod der och brummade, att daggen begynte falla på det utbredda höet, som var så dyrbart i nuvarande missväxtår, men hans mulna panna ljusnade, när den lilla guvernanten Linderoth, åtföljd af Cecilia klädd till herdinna, hoppade fram öfver ängen och brådskade att få räfsor åt fröknarna. Mäster Pehr var besegrad; det begärda hemtades fram, väl trettio fina, lätta, blåmålade räfsor, enkom gjorda för händer, som voro vana att behandla arbetet som en lek. Alla de äldre togo plats på gräsbänkar och ditflyttade soffor, men alla de unga grepo hurtigt till arbetet. Det blef ett stoj och ett ras och ett skämt, så att Majniemis stränder genljödo deraf. Bland de fina damerna voro somliga mycket ovana och betedde sig befängdt roligt vid räfsningen, somliga åter voro uppvuxna på landet och hade mer än en gång hållit i räfsan förut. Men goda makter, hvilket arbete här blef! Mäster Pehr, hvars praktiska sinne alltid tänkte främst på det nyttiga, hade blott ett ögonblick låtit besticka sig med10 den täcka anblicken af dessa hulda räfserskor på den gröna ängen. Snart såg han med en landtbrukares förtviflan, huru höet, som »kopades»11* af några, åter kringkastades af de öfriga, som öfverdådigt hoppade midt i »koporna» eller skuffade hvarandra omkull deri, medan somliga togo famnen full och kastade öfver de andra. Värst bland alla var unge Gustaf Adolf; han for öfver ängen grasserande och förstörande som Attila, Hunnernes konung, ty växte der också gräs i hans spår, så växte åtminstone intet hö för ladugården. De andre adlige junkrarne låtsade hvad de kunde att bära höet på slädarna, hvari det kördes till ladorna, men tappade dervid hälften omkring. Olyckliga voro i denna stund allongeperukerna; ingen frisör i Åbo eller Stockholm skulle utan den djupaste grämelse ha kunnat betrakta dessa stolta aristokratiska mästerverk af deras babyloniska byggnadskonst12! Nedplattade, förstörda, fulla med höstrån och dam, blefvo de arma perukerne slutligen hängda på trädens qvistar, en lekboll för de ostyriga aftonvindarne. Der gick allt litet vildt och icke alldeles förnämt till på slottsängen vid Majniemi; de gamla skakade missnöjda sina hufvuden med deras långa orubbade peruklockar; men hvad kunde de göra, sederna hade en smula förvildats sedan deras ungdom, och de fingo nöja sig med att snaska de delikata hjortron och körsbär, som ymnigt kringbjödos af kammartjenarne, klädde till herdar och skogsrån.

Emellertid begynte solen småningom sänka sig i vester bakom parkens ekar och björkar, de improviserade arbetarne begynte att tröttna, och de verklige fingo utföra resten. Då hördes trumpetstötar från parken, och fram redo tvenne ryttare, den ena kolsvart från hufvud till fot på en svart häst och den andre likaså snöhvit på en hvit häst, förkunnande under fanfarer, att om det högvälborna sällskapet ville stiga upp till Floras borg, så ville prins Vintersnö och prins Höstnatt med sina tjenare våga en dust till gästernes ära. Sällskapet lät ej säga sig detta två gånger och satte sig genast i rörelse till parken.

Floras borg var en temligen hög kulle midt i parken, och på dess topp var ett lusthus, från hvilket man hade en utomordentligt glänsande utsigt öfver sjön, parken, trädgården och de långa raderna af drifhus, hvilkas fönster glimmade som guld uti aftonsolen. Gästerne mottogos här af fröken Sinclair i skepnad af Flora, som från sin stora korg räckte åt hvar och en, i den ordning de kommo, en utsökt bukett af rara blommor, förklarande sin tacksamhet för det att gästerne arbetat i hennes rike. Nedanför kullen på östra sidan var en sandad plan, som sträckte sig till randen af dammen, och här voro anstalter till en ringränning; turkhufvuden13 af papp, ringar och fladdrande dufvor, fastbundna med snören.

Så snart gästerne intagit sina platser, inredo från olika sidor prins Höstnatt, åtföljd af fem andra ryttare lika becksvarta som han, och prins Vintersnö, åtföljd af fem ryttare lika snöhvita som han. De två partierna saluterade gästerne; trumpeterna smattrade, och ringränningen begynte. Det gällde nu att med spetsen af en tre alnar14 lång lans, under stark15 ridt kring rundeln, än uppfånga en sväfvande ring, än nedstöta ett grimaserande turkhufvud, än genomborra en stackars förskrämd dufva, som förgäfves sökte att undfly sin fara. Svarta prinsen och hans folk visade sig häruti märkbart öfverlägsna hvita prinsen och hans folk. I säkert öga, vig hand och skicklighet att manövrera sin häst var prins Höstnatt oöfverträffelig; han hade tagit sex ringar, lika många turkar och fyra dufvor, innan ännu prins Vintersnö förmått taga mer än en af hvardera. Också helsades han af åskådarnes lifliga bifall, och på gifvet tecken nedkastade Flora sin blomsterstaf uppå banan, hvarpå täflingen upphörde, prins Höstnatt förklarades för segrare och erhöll af lilla Cecilia, smyckad som féernas drottning, det första priset, bestående i en jagtväska knuten af silke och fylld med franska karameller, det sednare hennes egen uppfinning, hvaröfver hon ej var litet stolt.

Nu serverades mjöd, man hvilade några ögonblick, och derpå begynte den andra och allvarsammare delen af leken, en reminiscens från fordom, som väl öfverensstämde med tidens krigiska lynne – denna tid, då de Caroliner vuxo upp, som få år derefter skulle med sitt rykte uppfylla hela Europa. Det var likväl den ej obetydliga skillnad mellan dessa lekar och forntidens, att de verklige riddarne sutto här som åskådare, medan striden utfördes af deras tjenare och personer af lägre stånd.

Gustaf Adolf, som med brinnande liflighet följt täflingens gång, smög sig under tiden till prins Vintersnö och hviskade honom i örat: – Stå på dig, mäster Pehr, låt se, att du är rask och kastar den elake Janssen i backen. Akta dig för Nero, han har den vigaste hästen; låt ej honom stöta dig från sidan, han är stark som en varg. Var ej rädd, Pehr; är han en varg, så är du en björn; laga att du drifver dem båda i dammen, ja gör det, Pehr, så tycker jag om dig.

Prins Vintersnö svarade icke, han nickade bara godt och spände på sig sin stormhufva16 och sitt läderkyller17.

Alla kämparne väpnade sig nu på samma sätt som den hvite prinsen med stormhufvor och läderkyller. När det var gjordt, gafs signal att börja leken ånyo.

Banan var för trång, för att tillåta alla på en gång deltaga i striden. Man hade derföre öfverenskommit, att kämparne skulle mötas parvis, en hvit och en svart i sender, sålunda att de först uppställdes bredvid hvarandra; derpå red den ene åt höger, den andre åt venster, tills de möttes på motsatta sidan af banan, hvarigenom deras hästar fingo ett lagom anlopp, för att kunna drabba tillsamman med fart och kraft. Meningen var nemligen, att motståndarne skulle med sina lansar af asp* försöka att stöta hvarandra af hästen. Men emedan anloppet skedde i en halfcirkel, hände sig, att ryttarne genom centrifugalkraften svängdes utåt och lätt blefvo osäkre i sadeln, hvilket åter fordrade stor beräkning och skicklighet, för att ej inverka på stridens utgång.

Följden blef också den, att den förste hvite och den förste svarte ej förstodo att undvika denna fara, när de drabbade hop, utan tumlade båda på en gång af hästryggen och föllo i sanden, till åskådarnes stora förlustelse. Sanden var mjuk, båda uppstego oskadade, men höljde af dam och afträdde harmsne åt sidan med utmanande åtbörder.

Båda anförarne begagnade denna otur, för att hviska en varning i örat på de kämpar, som härnäst vågade sig fram. Anloppet skedde nu med större försigtighet och stöten blef mera afgörande. Den hvite föll, den svarte höll sig hurtigt i sadeln och helsades af åskådarnes bifallsrop som segervinnare.

Båda partierna, och på samma gång åskådarne, begynte att värmas af striden. Man hörde hotelser, tillrop och uppmaningar; der uppe på Floras borg höllo herrarne vad för det ena eller andra partiet, och damerna kastade stundom blommor, stundom konfekt ned till de stridande.

Uppmuntradt häraf, red tredje paret ut, på en gång varsamt och raskt, men den hvite var för häftig, hans lans brast af; den svarte svängde genast åt sidan och kastade sin motståndare med en hastig stöt under högra axeln ur sadeln. Ånyo voro de hvite besegrade, ånyo höjdes ett högt jubelrop från de svartes vänner på Floras borg.

Fjerde parets sammandrabbning blef oafgjord, likasom första parets. Efter ett alltför ifrigt anlopp föllo båda af hästryggen, och den hvite vrickade dervid så illa sin fot, att han måste bortledas från stridsplatsen.

Nu återstodo af de hvite endast två, men emedan två af de svarte segrat och hade rättighet att ånyo försöka sin lycka, voro de inalles fyra. I samma proportion stego vaden på Floras borg, så att man höll fyra på de svartas lycka mot två på de hvitas. Hvad som ännu uppehöll de hvitas mod var, att deras ypperste kämpar ännu icke pröfvat sin lycka. Men äfven de svarte hade sparat sina bäste till sist.

Prins Vintersnö skickade nu sin ende återstående kämpe i striden, och Gustaf Adolf, som afgjordt tagit parti för de hvite, kunde ej låta bli att ropa: – Stå på dig, Lampi-Maths, stå på dig som en karl och slå de svarte i backen! ... Den hvite tycktes taga unge grefven på orden. I två anlopp å rad fällde han två af de svarte till marken – desamme, som förut hade besegrat hvar sin motståndare af de hvite. Glädjerop och skymford hördes om hvarandra bland åskådarne. De hvites aktier hade stigit; de voro nu jemnstarke med sina motståndare, två mot två.

Prins Vintersnö fann likväl rådligt att låta sin ende qvarblifne kämpe hvila ett ögonblick och sporrade sjelf sin häst mot en af de svarte. Redan vid första anloppet märkte han, att hans motståndare var honom jemngod, om icke öfverlägsen i skicklighet att manövrera sin häst. I det de möttes, hukade den svarte sig ned, undvek prinsens välmåttade lans och gaf honom, i det han svängde hästen, en så stark stöt från sidan mot stormhufvan, att prinsen ofelbart störtat af hästen, om icke remmarna brustit och stormhufvan fallit af. Hela sällskapet igenkände nu i prins Vintersnö mäster Pehr, som röd af harm och blygsel upptog sin jernhufva, för att börja leken om igen.

– Svarta hund, mumlade han för sig sjelf, – den här gången skall du ej undkomma mig! Signalen gafs, ryttarne stötte tillsamman, men åter felade mäster Pehrs lans, ty den svarte hade, med endast högra foten i stigbygeln, kastat sig hängande ned långs hästens högra sida och måttade derifrån en ny försåtlig stöt, men som endast träffade hans motståndare i benet. Prins Vintersnö förstod sig icke på sådant skämt, svängde om, grep sin fiendes häst med venstra handen i tygeln och gaf derpå med högra armen den hängande stöt på stöt, under det att hästarne stegrade sig, tills den svarte slutligen nödgades släppa sitt tag och föll tungt till marken. Dervid afrycktes stålgallret18, och under hufvan grinade af smärta morianen Neros korpsvarta ansigte.

Nu återstod prins Höstnatt ensam mot de två hvite. Men snart nog blef jemnvigten återställd, ty redan i första anloppet fällde han en af de hvite till marken. Det var Lampi-Maths, som gick miste om sin efterlängtade hämnd. Han var för het, han stötte miste och stupade i samma stund för den svarte prinsens kraftiga anfall.

Voro så endast de båda anförarne qvar uppå platsen. Allas blickar riktades på dem; båda hade redan visat prof på både styrka och skicklighet. Vaden på kullen jemnades; ingen kunde med någon visshet förutsäga utgången. Man anmärkte endast, att den hvite prinsen var tröttare, emedan han nyss förut bestått en hårdare dust. Deremot trodde man sig märka, att hans häst var starkare och vigare, än hans svarte motståndares.

Kämparne redo långsamt till sina platser och helsade hvarandra på riddaresed. Man kunde ej se genom stålgallren, huru fiendtligt de mätte hvarandra med blickarna, ehuru allt skulle vara endast ett skämt.

Trumpeten smattrade, hästarne kände sporren och genomflögo i en blink hvar sin motsatta halfcirkel. När de möttes, splittrades båda prinsarnes lansar, och båda ryttarne vacklade af stöten, men blott för ett ögonblick. Båda sutto de qvar i sadeln, och en storm af handklappningar och bifallsrop röjde tydligt åskådarnes nöje och beundran öfver denna vackra ryttarelek.

Ryttarne vände om till sina platser, och trumpeten smattrade ånyo. Andra anloppet höll på att gå olyckligt för svarta prinsen. Hans häst snafvade, och det skulle varit en lätt sak för den hvite att nedstöta honom från sidan, men han gjorde det ej. Han vände lugnt om, under åskådarnes högljudda bifall, och man begynte för tredje gången.

Den svarte syntes ej förstå sig på ädelmod, han. När de möttes, splittrades hvite prinsens lans för andra gången, men den svarte hade med flit gjordt en lättare stöt och behöll sitt vapen. Nu var han ej sen att begagna det; en våldsam stöt kastade den hvite prinsen oförberedd ur sadeln, men han föll icke, han blef en sekund hängande i stigbygeln och lyckades, emedan han fasthöll tygeln, att svänga sig upp igen. Utan vapen red han i raseri mot den svarte, hvars häst stegrade sig, gick bakåt, söndertrampade staketet och nära nog hade kastat sin ryttare i dammen. Men den svarte förlorade ej fattningen. I det afgörande ögonblicket, just vid randen af dammen hann han nätt och jemnt lyfta sin lans och måtta en stöt mot den hvites ansigte. Det skedde så våldsamt, att näsa och mun frustade i blod och den hvite prinsen hufvudstupa störtade af hästen och ned i dammen.

Ett rop af förskräckelse hördes från damerna på kullen. Men faran var likväl ej så stor, ty de besegrade hvite skyndade genast till och uppdrogo ur vattnet sin afsvimmade anförare, som återfördes till slottet för att erhålla nödig vård. De svarte hade nu segrat; deras anförare, prins Höstnatt, red fram till Floras borg och mottog det utfästade priset, ett vackert jagthorn af förgylldt silfver.

Sådan var denna något vilda lek, som lätt kunnat få en sorglig utgång, men som icke var mera hårdhändt än mången annan vapenöfning i Carl XI:s tid, der mer än en gång blod flöt och halsar brötos och refben knäcktes på skämt i de blifvande Carolinernes bistra lekar. Få ögonblick derefter hade sällskapet på kullen för nya nöjen glömt de nyss föregående. Sommarnattens lätta skymning bröt in, och i dess skuggor lyste mot den lätt omtöcknade19 natthimmelen ett briljant fyrverkeri i solar, stjernor och bländande raketer. Det var ett lysande lif på Majniemi vid den tiden, och rundt omkring förplägades folket, och den talrika främmande betjeningen rumlade muntert om i slottets lägre våningar, och väl hundrade hästar utspillde hafran20 ur de öfverfyllda krubborna.

Fotnoter till detta avsnitt

* Vid Würtzburg, der ättens stamfader först inträngde öfver slottets vindbrygga.

* Gustaf Bertelsköld, grefve, dog den 29 Jan. 1658. Okufvad och segrande för sin konung, hvilar han under vågen.

* Samlades i stackar eller små kullar.

* Lansarne gjordes vid sådana tillfällen af ett skört trädslag, på det att de skulle brista, om stöten blefve så häftig, att den, som träffades deraf, kunde lida skada till lif eller lem.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 ryktets gudinna – Fama (lat., rykte) i romersk mytologi.

2 »det stora seklets» – le grand siècle, det franska 1600-talet, i synnerhet Ludvig XIV:s regering 1643–1715.

3 näfrättsidéer – idéer om »den starkares rätt».

4 Dahlberg […] Suecia hodierna – Se kommentar till 223, 13.

5 kortlifvade – med kort liv försedda (klädesplagg).

6 mantillen – formvariant av mantiljen: damöverplagg av lättare tyg eller spets som bärs över axlarna.

7 den allraheligaste Maintenon, […] – utan kanhända ... – I sjunde upplagan från 1883 har Topelius ändrat slutet till »utan Maintenon före sin fromma omvändelse till bigott …». Det ironiska tonfallet hänsyftar förmodligen på att den åtminstone utåt sett strängt religiösa franska hovdamen Françoise d’Aubigné (1635–1719), »Madame de Maintenon», gifte sig i hemlighet med Ludvig XIV kort efter drottningens död 1683, trots att hon tidigare hade försökt förmå honom att överge sina vidlyftigheter (J. F. Nyström, »Maintenon, Françoise d’Aubigné», Nordisk familjebok 10 1886).

8 förskref – tillkallade.

9 rococostil – Den asymmetriska rokokostilen slog igenom vid mitten av 1700-talet; här något anakronistiskt.

10 besticka sig med – förleda sig av.

11 »kopades» – förekommer i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

12 babyloniska byggnadskonst – möjligen i betydelsen överdrivna, tillkrånglade konstskicklighet.

13 turkhufvuden – stiliserade avbildningar av huvuden försedda med turban, uppsatta på pålar för att fungera som måltavlor vid t.ex. tornerspel.

14 tre alnar – knappt två meter.

15 stark – snabb.

16 stormhufva – öppen hjälm med skydd för panna, nacke och kinder; historiskt utan visir, men av framställningen nedan framgår att stormhuvorna här är försedda med visir.

17 läderkyller – uniformsrock som bars under rustningen eller utan rustning.

18 stålgallret – visiret; SAOB har detta belägg av Topelius.

19 omtöcknade – molnslöjade.

20 hafran – formvariant av havren.

6. En objuden gäst.

Just medan fyrverkeriet brann som herrligast i Majniemi park, och dess raketer, stigande högt öfver trädens toppar, plöjde sina eldstrimmor i den bleka natthimmelen, galopperade tvenne ryttare på stora landsvägen, som ledde från Åbo. Komne till hägnaden vid slottsparken, veko de af till höger på en sidoväg och stego af vid en bakport, genom hvilken man kunde komma in till parken. Här mottog den ene ryttaren hästarne under sin vård, medan den andre hastigt försvann bland parkens skuggor.

Om en stund syntes han åter närmare Floras borg och stannade der några ögonblick lutad mot ett träd, med korslagda armar betraktande fyrverkeriet. En mörk kappa skyddade honom för nattkylan och betäckte en del af hans ansigte. Brokiga gestalter, herdar och fauner från dagens fest, svärmade kring honom i eldskenet. Från kullen ljöd en glädtig musik, och så långt man kunde se, var parken uppfylld af skämt och sång, af munterhet och öfverdåd. Der hade, utom slottets egne, samlats flera hundrade åskådare från närmaste bygd, och för att ej låta musiken gå obegagnad, svängde sig än här, än der en yster skara af dansande grupper i gröngräset mellan träden.

Den nykomne syntes föga vid lynne att dela nattens munterhet och gjorde min att gå vidare, då han oförmodadt antastades af en bland slottets jägare, kring hvars gröna jacka hängde qvarlefvor af säf, som utvisade, att han i dagens nöjen spelat rolen af någon sorts sjögud. Den lustige jägaren hade tagit något för mycket till bästa och ansåg förmodligen den vid trädet stående tyste mannen för en af de förnäma gästernes betjening, som åter fått för litet af välfägnaden. Jägaren ansåg derföre slottets heder fordra, att han vid tillfället gjorde les honneurs1 som värd. Han grep derföre den främmande i skuldran, svängde honom ett hvarf omkring och gnolade på en gammal visa:

Skam åt den bäck, der ryttarens häst

Stupar af törst vid dess lopp!

Skam åt den värd, som låter sin gäst

Nykter se solen gå opp!

– Seså, inga invändningar, min bästa Merkurius, eller Dromedarius, eller hvad d–n du har spelt för en rol i dag! utropade den honette2 värden på slottets vägnar, i det han förgäfves sökte att draga den mantelhöljde och dystre mannen med sig. – Är icke jag Neptunus eller Necken eller Böfvelen från i dag till i morgon? Och ser du min lille bror, efter jag hör till det våta, så har jag arbetat i mitt element – f–n sådan kurfurste vi ha till hofmästare! De inbillade sig derinne, att det spanska vinet var bara för de förnämas munnar, men så sannt jag här står – förlåt, lilla bror, jag står inte, jag seglar, jag simmar som en fisk – så lät Nils Janssen hemta åt oss det sista ankaret3 ur denna usla slottskällare, der sjelfva råttorna hädanefter få dö af törst, ty ser du, min hjertans gulle vän, Nils Janssen är vår grefve, och gamla herrn der borta i Stockholm – måtte han florera som en enrisbuske på torra stenbacken, darum kein Feindschaft nicht4, sad’ juden åt jesuiten. Vete hin hvad som blir att äta eller dricka i morgon, det får Nils Janssen sörja för, han har guld som nötter i hasselskogen; men grefven, ser du, han är så fattig som en bayersk munk i en svensk sakristia. Lita på det, bror lille, rättnu är det slut med grefven, kapitalt, exflinkt5, herunter putzwech6.

Jägaren försökte att vid dessa ord sänka sin röst till en hviskning, likasom berättade han en märkvärdig hemlighet, och fortsatte sina försök att draga den förmente kamraten med sig. Denne hade likväl hufvud och fötter bättre i sin makt och lät sig skenbart ledas, men var i sjelfva verket den, som styrde bådas vandring och styrde den så, att de undveko folkhoparna.

– Jaså, sade den främmande, ej utan en viss egen betoning af rösten, – det är då slut med grefven, och hvaraf vet du det?

– Hvaraf vet jag det? upprepade jägaren stammande, ty det syntes, att nattluften förbryllade hans hufvud i stället att göra det klart. – Hvaraf? Jo det skall jag säga dig, du Jupiter eller Posidonius, eller hvad du heter; ty si gudomliga äro vi alla. Hvaraf? Måtte väl veta det, att grefven har äran, grefvinnan har nöjet, och hofmästaren har pengarna. Om icke Nils Janssen lånade sina pengar till ära och nöje för det grefliga herrskapet, så vore det hvarken ärofullt eller nöjsamt att lefva här på Majniemi.

– Du ljuger, skurk! utbrast den främmande; men i samma ögonblick hejdade han sig och försökte att sänka rösten till samma ton af rå förtrolighet, som mest tycktes öfverensstämma med jägarens lynne. – Jag menar, tillade han, – att du ljuger som en hel karl. Det der har hofmästaren skrutit för dig, när han tittat för djupt i bägaren.

– I bägaren? Håll litet, jag skall säga dig något. Nils Janssen har ett fel, han tittar aldrig i bägaren, nej, vassera7, rundarum nichts8, säger Tysken. Men jag vet något, som inte du vet, Posidonius!

– Nå hvad vet du då, store Neptunus! sade främlingen.

– Jag vet, att långe Valentin har hört af Kerstin och Kerstin har hört af Karin, att Nils Janssen suckar af kärlek till en viss hög dam, och Karin har sagt åt Kerstin, och Kerstin har sagt åt Valentin, och Valentin har sagt åt mig, att en viss hög dam ej vore så obenägen att skänka en viss hofmästare en nådig blick, och ... hut i dig, Posidon ....

Den lustige jägaren blef på ett obehagligt sätt afbruten i sina små meddelanden ur slottets cronique scandaleuse9. Han hade ännu icke talat till punkt, innan den främmande, likasom fattad af en plötslig vrede, grep honom hårdt öfver båda axlarne och kastade honom handlöst och hufvudstupa till marken. Detta råkade ske i närheten af dammen invid Floras borg, och jägaren föll med sin halfva person i det våta, tillräckligt ändå för att bättre än det spanska vinet erinra honom om sin menskliga skröplighet, oaktadt gudarollen, som han åtagit sig. Svärande och till hälften nykter reste han sig opp med den föresats att taga revanche på sin otacksamme Posidonius, men denne var försvunnen och stod ingenstädes att finna.

Vi låta emellertid jägaren anställa sina jemförelser öfver de våta elementernas helsosamma egenskaper invärtes eller utvärtes och förflytta oss i hast till en annan punkt uti slottets grannskap.

Det var sent på natten, eller rättare tidigt på morgonen; de fleste gästerne hade lemnat slottet, några hade qvarstannat och blifvit inqvarterade i gästrummen, som upptogo en hel flygel och ständigt stodo i ordning att mottaga bekanta eller obekanta, som vädjat till Majniemis gästfrihet. Det blef småningom tystare på den nyss så stojande borggården; tystare blef det i salarna, det ena ljuset efter det andra slocknade i fönsterna. Blott ifrån parken kunde man ännu höra spridda ljud af nattsvärmares efterspel, och borta i sidobyggnaderna hördes stundom slamret af silfver och porceliner, som flitiga pigor under prestemors inseende diskade under natten, för att till morgondagen undanrödja en del af festens ruiner.

Men hvilken natt! Försvunnen var redan hvarje flik af skuggornas slöja öfver vatten och löf; der qvittrade fåglar i hvarje gren af Majniemi park, och öfver löfdungarne i nordost steg en rodnande sol i hela sin klarhet opp ur den korta hvilans sköte. Och allteftersom solen steg högre, begynte först de högsta tornfönstren i slottet glimma som guld; så kom ordningen till de lägre tornfönstren, så till småfönstren under takranden, derpå till fönstren i tredje våningen, derpå till andra och sist till nedersta våningen, tills slutligen sju eller åttahundrade rutor alla på en gång glänste i lågor af guld och slottet syntes likasom simmande i en flod af strålar och rosenglans. Hvad som gjorde denna tafla ännu mera storartadt skön var det, att i motsatt riktning mot solen höjde sig i sydvest ett svart åskmoln, som redan stigit till en tredjedel af himmelens höjd och bildade en mörk fond, mot hvilken den stolta byggnaden glimmade i sin ljusprakt likt sagornas slott, framtrolladt af féerna midtemellan ljusets och mörkrets verld, – idel herrlighet på solsidan, idel sorg uppå nattsidan, perlor och kristall omgifna af krusflor10 och fasa, – här förklaringen, friden, sällheten, – der hotet, stormen och olyckan – här en uppgående morgon, som randas i tjusande skönhet – der en annalkande dag, som gömmer sina blixtar i nattsvarta moln!

Taflan var verkligen så hänförande, att man kunde förstå, huru åtminstone en man, försjunken uti dess anblick, glömde nattens mödor och hvilans ljufhet. Denne man var densamme, som en stund förut hade så tvärt afbrutit jägarens förtroliga bekännelser. Ensam, orörlig och tankfull, betraktade han slottet i hela dess sköna belysning af morgonrodnaden bruten mot åskhimmelen. Utan att han tänkte derpå, smög sig en suck ur hans barm, och han sade till sig sjelf: – Herrlighet, som förgår, makt, som svigtar, storhet, som sjunker! Ännu några korta försvinnande solhvarf, och detta stora sekel är slut, och dess verk förgås, och dess bragder lefva endast i sagorna. Han, som reste detta slott med skatter, vunna i krigets våld på en främmande jord, han trodde sig kanske ha byggt ett verk för seklerna och rest en evärdelig minnesvård i sten uppå Finlands jord för familjens ära och efterkommandes beundran. Och hvem vet – denna sol går opp så skön, och det är kanhända Majniemis sista sol, och den tid, som kommer, skickar i förväg sina stormiga skyar att slunga en blixt öfver stolthetens drömmar och den förgängliga storheten af ett förmätet menniskoverk!

Vid dessa ord spratt han hastigt till, ilade bort och försvann genom en okänd lönntrappa till det inre af slottet.

Ungefär vid samma tid på morgonen satt grefvinnan Bertelsköld sömnlös vid fönstret i sin sängkammare och betraktade tankfull den förtjusande tafla, som utbredde sig för hennes blickar i den uppgående solens sken. Festen hade varit lyckad och glänsande; alla de högförnäma gästerna hade uttryckt sin beundran öfver Majniemis herrlighet, dess kostbara anläggningar, dess slösande prakt, dess utsökta smak. Grefvinnans fåfänga var tillfredsställd; men der blandade sig likväl en annan förlåtligare känsla i den unga och praktlystna damens drömmande tankar. Hon hade uppvuxit i skötet af en familj, som ännu bibehållit ej obetydliga qvarlefvor af den svenska aristokratiens fordna rikedom och som på aflägsna slott, långt undan den bistre, allvarlige kungens ögon, haft rådrum11 att utveckla en del af den fordna ståten i sin omgifning. Med illa dold missbelåtenhet hade den sköna grefvinnan några år bortåt12 nödgats foga sig i det indragna, trumpna lefnadssätt, som rådde vid hofvet och i konungens närmaste grannskap. Det var ursäktligt, om hon här i sin landtliga frihet hoppades ega rätt att återtaga sin ungdoms vanor och omgifva sig med den furstliga prakt, som tillkom hennes börd, hennes rang och hennes rikedom.

Stundom blandade sig i dessa tankar en lätt fruktan, en tvekan om hvad grefven, hennes gemål, skulle säga härom, och hon hade skäl att tvifla på hans beredvillighet att dela hennes åsigter i allt. Men förhållandet mellan de båda makarna hade varit godt, om också de sednare åren stundom något kallt. Grefvinnan litade på trollmakten af sina behag, om hvilka hennes spegel sade, att de ännu voro mäktiga nog att besegra en makes invändningar. Oerfaren i dagens politik, okunnig om skälen till grefvens betänkligheter, ansåg grefvinnan dem snarare härröra af dåligt lynne, nycker och måhända svartsjuka, än af allvarsammare orsaker. Hon föresatte sig derföre att vid hans ankomst mottaga grefven med nya fester, än smakfullare, än mera lysande, öfvertygad att hon derigenom skulle smickra hans stolthet och genom en kärleksfull uppmärksamhet muta sig till hans bifall.

Intagen af dessa planer, ringde grefvinnan på sin kammarjungfru, för att fråga, om fröken Sinclair ännu gått till hvila. Hon kände ett behof att meddela åt en förtrogen sina nya idéer – och dessutom var det ej mera natt, det var morgon, och grefvinnan kunde ej sofva. Dörren öppnades, och hon vände dervid ryggen åt dörren.

– Kerstin, sade grefvinnan, utan att se sig om och utan att afbida frökens ankomst, – var icke denna fest förtjusande? Måltiderna, promenaderna, båtfärderna, slottern, ringränningen, lansbrytningen, fyrverkeriet, kostymerna, musiken, danserna ... säg, tror du, att den finska adeln någonsin sett något dylikt hemma hos sig? Ah, jag har förödmjukat dem, dessa herrar på Kankas och Willnäs och den stolta friherrinnan på Lemsjöholm. Men nej, Kerstin – det var icke derföre; det var för att ge dem ett föredöme; de skola följa det, mon enfant13, och så ha vi alla roligt deraf. Hvad menar du? Nästa fest, när grefven kommer, skall bli dubbelt så lysande. Redan i morgon resa vi in till Åbo, för att beställa de nya kostymerna. Vi måste ha ett fullkomligt herdespel, eller hvad tror du, kanske vore det bättre att uppföra ett allegoriskt eller ett mythiskt stycke? Jag skulle bli Diana och bära en måne af diamanter. Sinclair kan gerna passera för en Juno, hon tycker om att bära en stolt air14. Torsten får bli Apollo – nej, han är för krokig, han kan heldre bli en Merkurius; Torsten är diplomat. Gösta blir Mars, Cecilia blir Eos, morgonrodnaden, och Linderoth hoppas jag kan tilldraga snodderna i sitt snörlif och bli Minerva. Nero blir Vulkanus och Bobbo Cerberus. Magister Schönberg skrifver verserna, likväl ej på latin. Pastorns orationer undanbe vi oss. Ja Kerstin, vi resa till Åbo, vi tömma handelsbodarna; vi plundra alla trädgårdar och orangerier; det är så skönt att slösa! Fyrahundrade fanor skola fladdra på båda sidor om vägen. Öfver rosor skall grefven åka, under ständiga triumfbågar hvart 20:de steg, en hel mil innan han nalkas sitt slott, och när han kommer, skola kanonerna dåna och musiken ljuda och hela slottet vara klädt i blommor och löf, och jag mottager honom i min åtsittande riddrägt af grön sammet, och han kommer lycklig och stolt öfver min kärlek, utbreder sina armar och säger ...

Grefvinnan tystnade. Hänförd af sina planer, tvekade hon likväl ett ögonblick hvad grefven verkligen skulle säga vid ett sådant tillfälle ... Då ljöd bakom henne en röst:

– Och han säger: Ebba, du har glömt din makes böner; du har lönat hans förtroende med att bereda hans undergång!

Grefvinnan spratt till. I den stora spegeln framför sig såg hon de första solstrålarna, som funnit en väg genom rutan, belysa hennes makes gestalt, som stod der bakom henne och betraktade henne med blickar på en gång af kärlek, vrede och sorg.

Tiden var vidskeplig, och grefvinnans första tanke var, att bakom henne stod ett spöke. En hastig fasa målade sig i hennes vackra ansigte; de också annars så mjellhvita kinderna blefvo nu hvitare än snön, de nyss så uttrycksfulla ögonen stirrade oafvändt på det hemska föremålet i spegeln, och hennes nyss så vältaliga läppar hade icke styrka att uttala ett enda ord. Det uppstod en paus, under hvilken gestalten förgäfves tycktes vänta ett svar.

Men grefve Bernhard Bertelsköld – ty det var dock han – var, som läsaren kanske minnes, en i grunden vek och mild karakter, i hvars lynne det aldrig låg att hafva en njutning af andras lidanden. Det smärtade honom, att hans ankomst, nyss beskrifven med en sådan hänförelse, skulle väcka så motsatta känslor mot dem, hans maka föreställt sig. Han skyndade fram, tog grefvinnan i sina armar och tryckte en kyss på hennes bleka panna.

– Lugna dig, min älskade Ebba, sade han med ett obeskrifligt uttryck af mildhet och värdighet i dessa ännu så ädla drag, som i ungdomen voro ett mönster af manlig skönhet. – Jag kommer till dig som ett spöke i nattens tystnad, och det vet Gud, att jag ej kommer med glada känslor. Men du är lika högsint, som du är stolt, och stör jag dina fester, min Ebba, så vet jag, att din själ har rum för större tankar än så, och du skall kunna bära äfven det hårdaste, allenast vi under tyngden af vår fallande storhet bevara tvenne skatter okränkbara: vår heder och vår kärlek!

Grefvinnan såg upp – tvekande, fruktande, orolig. Färgen vände tillbaka på hennes kinder, men i stället fördunklades hennes ögon af tårar; hon besvarade med en obestämd rädsla sin makes kyss. – Du hårda, grymma vän, sade hon; – hvarföre kom du så till mig, och hvad betyda dina gåtlika ord?

– Säg mig, Ebba; fick du mitt bref af den 14 Juli?

– Jag fick det, svarade grefvinnan darrande.

– Och likväl ... Grefven tystnade. – Men, fortfor han efter en paus, – du måste dock veta allt. Ja, jag har kommit till mitt slott som en förbrytare – frukta ej, jag har ingenting brutit, – ty ryktet om din lysande fest träffade mig genast vid öfverkomsten till Åbo, och jag har sagt, att denna fest blir vår undergång. Derföre red jag hit ensam, åtföljd blott af en enda ridknekt, ty jag hade ej hjerta att le åt mitt öde, för det att det äfven är ert. Höljd i min mantel, såg jag okänd i parken dina fester och fyrverkerier. Musikens dån och dansens jubel genomborrade mitt hjerta. Jag ville åter fly från anblicken af så mycket lättsinne på sjelfva farans branter, då en usling trugade på mig sitt eländiga kammarsqvaller. Lyckligtvis var det ännu skumt. Hade det varit dager, min fru, så skulle mina egna domestiker15 sett mig rodna af blygsel.

– Men jag förstår icke ... Förklara er, min grefve! inföll grefvinnan, hvars lifliga blod, liksom Bertelskölds eget, sällan hade långt till kokpunkten.

– Oroa dig ej, jag är nu lugn (denna försäkran motsades likväl af grefvens röst), men der ute hade jag varit i stånd att fläcka min värja med vissa uslingars blod, ty de nämndes vid namn. Säg mig, hvem har förskjutit16 dig omkostnaderna för dessa fester, dessa försköningar, som egt rum under min frånvaro? De medel, jag skickat dig, ha tyvärr varit otillräckliga för så betydande utgifter?

Grefvinnan rodnade starkt. – Monsieur le comte17, sade hon med tonvigt, – som min make har ni rätt att göra sådana frågor, men det hade anstått er bättre som ädling att icke göra dem. Spara mig den förödmjukelsen att använda första timmen af vårt återseende på dylika redovisningar. I morgon skall ni få se alla dithörande papper.

Det fel man minst af alla kunde förebrå Bernhard Bertelsköld var girighet, ej ens under dess vackrare slöja af ekonomisk omtanke. Grefvinnans anspelning vidrörde en ömtålig sträng. Han gick ett par slag med häftighet fram och åter öfver golfvet.

– Min fru, sade han, – jag har egt större besittningar än mången furste, och jag har förlorat dem, – kanske i denna stund alla. Jag har egt millioner, och jag har sett dem försvinna, tusende efter tusende. Ni borde veta, ni min grefvinna, att alla dessa förluster icke kostat mig en suck eller en sömnlös natt. Om ni slösat af böjelse, så har jag gjort det af grundsats; deruti ha vi intet att förebrå hvarandra. Men det guld, jag kastade bort, det var mitt. Det ni strödde ut uppå vägarna, det var er tjenares, det var en uslings, som hade den djerfheten att erbjuda er lån, att upphäfva sig till sin herrskarinnas fordringsegare, att kanske tro sig dermed ha pålagt henne en förnedrande erkänsla. Jag skulle ej ha sagt er det, min fru, ty hade jag förolämpat min maka med den ringaste misstanke om hennes heder, så stode jag nu ej här ... men efter ni säger mig hvad en ädling bör göra, så vill jag säga er hvad en grefvinna Bertelsköld icke bör göra. Vet ni väl, hvart det fört, detta lättsinniga anlitande af edra tjenares gracer18? Jo, min grefvinna, det finns ingen bland edra domestiker, som ej hviskar derom, som ej ger ert rykte till pris för skandalen. Ni har dansat i dag, ni har gifvit en lysande fest; förblindade! Under det att ni slösat edra nöjen och edra gåfvor, hviska druckne betjenter i örat på den förste, som vill höra det, att grefvinnan Bertelskölds hofmästare vågar lyfta sina blickar ända till hans herrskarinnas person!

Grefvinnan uppstod hastigt, häftigt. Hon ville svara, men orden dogo på hennes läppar. Förgäfves reste sig stoltheten i hennes bröst; hon kände sig förödmjukad som qvinna, som maka, och hennes känslor bröto sig ordlösa i en ström af tårar.

Bertelsköld kände sin vrede smälta. – Svara mig icke, Ebba, sade han, – eller hellre: svara mig endast med dina tårar.

Grefvinnan aftorkade likväl tårarna, höjde åter sitt sänkta hufvud och sade: – Det är nog. Min hofmästare kan icke förolämpa mig. Han jagas på porten ... det är allt. Och derpå lemna vi detta Finland, som bjuder oss endast harm och förödmjukelser. Ej sannt, tillade hon häftigt: – vi resa åter till Sverige, snart, mycket snart?

– Finland är min fosterbygd, det är mig kärt alltifrån vaggan, sade grefven. – Det har gett oss hvad det hade att gifva: en landtlig fristad, trohet och tillgifvenhet; våra olyckor förde vi hit med oss öfver hafvet. Jag delar din tanke, att Nils Janssen måste afskedas, och för hvad pris som helst.

– Men ... det kan ju ej genera dig att betala de lumpna tusen daler eller så bortåt, dem han eger att fordra?

– Hvem vet! Han är en farlig man, klok, vinningslysten och hämdgirig. Janssen är ett arf af min far; jag skulle längesedan afskedat honom, om jag ej ansett mig ha något att godtgöra honom. Du mins, att vid det märkvärdiga tåget öfver Bälten 1658 var min far den förste, som red öfver isen till Fyen. Som bevis att han varit ditöfver, medförde han till konungen en dansk gosse, fem år gammal, som han bortryckt ur folkhopen och ur en mors armar på Fyen. Denne gosse är Janssen. Jag högaktar Danskarne, det är ett redbart folk. Men alltför våldsamt och onaturligt blef denna telning från danska jorden flyttad öfver bland främlingar; han växte opp under krig och vanvård; det var derföre han vanslägtades från sitt folk och blef en bof. Olyckligtvis är det en skuld, som tynger min slägt. Jag har velat godtgöra den, – förgäfves! En Nemesis blef frukten af det våld, som ryckte denne gosse öfver till oss. Han blef en orm vid min barm. Uppvuxen i vårt hus alltifrån barndomen, känner Janssen mer, än han borde veta. Jag fruktar att han kunde störta oss.

– Åter en gåta! En man som han, en vanbörding19, en simpel domestik, skulle vara i stånd att störta en grefve Bertelsköld!

– Ack, Ebba, grefve Bertelsköld är, eller blir kanhända innan kort en tiggare. Du känner ej du denna fruktansvärda liga, som sträcker sina klor efter adelns makt och egodelar, som plundrat och utarmat de rikaste, som störtat och hånat de mäktigaste och som, ännu ej mättad af rof, beständigt öppnar sitt vida gap att uppsluka återstoden af den svenska aristokratiens häfdvunna besittningar. Så vet då, att denne Molock20 i sin brännande kopparugn hotar att uppsluka äfven oss, och dess namn, för hvilket Sverige och alla dess provinser bäfva, är – reduktionen!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 gjorde les honneurs – (fra.) mottog gästerna.

2 honette – stavningsvariant av honnette: vänlige, hygglige.

3 ankaret – laggkärlet med en volym av ca 15 kannor, motsvarande knappt 40 liter.

4 darum kein Feindschaft nicht – (ty., pro keine) ingen ovänskap p.g.a. det inte (talesätt).

5 exflinkt – »extra snabbt»; troligen Topelius egen konstruktion, förekommer även i tolfte berättelsen »Prinsessan af Wasa», s. 1030, r. 11, och i Topelius dagbok 29/7 1839 (ZTS XXI).

6 herunter putzwech – jfr ty. herunter sein: vara förbi, ruinerad, på fallrepet, och putzweg: totalt borta.

7 vassera – minsann; förvanskning av vars herra tre, Vår Frälsares trä, d.v.s. korset.

8 rundarum nichts – Jfr jägarens svada med Larssons flödande rotvälska i första cykeln (t.ex. tredje berättelsen »Eld och Vatten», kap. 3 »Skattkammaren», s. 138) och Burchards i fjärde cykeln (t.ex. tionde berättelsen »Ödemarkernas vår», kap. 6 »En Decemberdag uti Wasa», s. 746).

9 cronique scandaleuse – (fra.) skandalkrönika.

10 krusflor – sorgflor.

11 rådrum – respit.

12 några år bortåt – för en tid.

13 mon enfant – (fra.) mitt barn.

14 air – (fra.) min.

15 domestiker – tjänare.

16 förskjutit – lagt ut, betalat i förskott.

17 Monsieur le comte – (fra.) herr greve.

18 gracer – bevågenhet.

19 vanbörding – ofrälse, person som inte tillhör adeln.

20 Molock – betecknar i Gamla Testamentet både Jahve och en avgud som dyrkades med människooffer.

7. Reduktionen.

– Reduktionen! upprepade grefvinnan Bertelsköld med en häpnad1, hvars orsak hon sjelf ej rätt kunde fatta. Hon kände alltför väl detta namn – hvem kände ej det? – men hon hade blott en oklar aning om fulla betydelsen af denna stora hvälfning, der tvenne störtsjöar, den ena från höjden, den andra ur djupet, slogo tillsamman öfver den svenska adelns hufvuden och hotade att straffa dess förmätenhet med en total tillintetgörelse af dess makt.

Grefven fattade sin makas hand och satte sig vid hennes sida. – Det är nödvändigt, sade han, – att du lär känna vår ställning och de faror, af hvilka vi omgifvas. Jag nalkas den ålder i lifvet, då skuggorna båda aftonens närhet. Jag kan gå bort en dag, och du står då ensam med tre omyndiga barn, utan något manligt stöd vid din sida. Men du är en klok qvinna, Ebba, om också stundom vilseledd; försynen har gifvit dig en stark själ, som af motgången endast skall vinna en ny spänstighet. Har du tålamod att höra mig? Men du är trött, du behöfver hvila. Låtom oss uppskjuta detta samtal till längre fram.

– Nej, inföll grefvinnan med sitt lynnes häftighet, – jag känner ingen trötthet. Säg mig allt, och säg det utan förskoning. Tror du väl, att jag kunde sofva under bördan af ett halft förtroende, med intrycket af okända faror, som hota hela vår framtid? Jag ber dig, jag fordrar det: säg mig hela sanningen. Ty du sade rätt, jag har styrka att bära den.

– Nåväl, svarade grefven. – Du vet, att familjen Bertelsköld är af ung adel; vårt sköldemärke daterar sig blott från 1636. Men drottning Christinas gunst, jemte vissa familjehemligheter, upphöjde tidigt min far i jemnbredd med rikets äldsta ätter. Vår grefvevärdighet är af 1650; våra första rikedomar voro dels krigsbyte från Tyskland, dels min moders furstliga hemgift. Dessa skatter skulle dock snart ha blifvit uttömda, ty nyheten af vår adel föranlät min far att söka i slösande prakt öfverbjuda de gamla familjerna. Men vid samma tid erhöll min far stora förläningar i jordegendomar, dels i Finland, dels i Liffland, och dessa förläningar ökades betydligt af konung Carl X, under polska kriget och efter tåget öfver Bält, der min far omkom. Så sträckte sig mina besittningar vid denne konungs död 1660 öfver fyra socknar i Finland med mer än 300 hela hemman, och mina gods i Liffland räknade mer än 12 000 lifegne.

– En furste var du i makt.

– Ja jag var. Men jag bör säga dig något, som jag hittills förtegat. Anse det för en barnslighet, om du så vill, men min far trodde derpå, och jag kan ej neka, att slumpen märkvärdigt rubbat min otro2 i detta hänseende. Öfver vår slägt hvilar den dubbla, stridiga makten af en välsignelse och en förbannelse. Denna hemlighet står i förbindelse med en ring, en amulett, hvars historia min äldste son en dag skall finna i ett konvolut bland mina hemliga papper. Nog af, denna ring bars en lång tid af konung Gustaf Adolf och kom sedan till min far. Så länge han bar den, följde honom en högst sällsynt, ja otrolig medgång i alla hans företag, men på samma gång frestelsen till en lika omätelig stolthet och ännu dertill olycka för hans närmaste. Denna ring förlorades. I en usel by på Jutland uppstod en duell, dervid två finger på min fars venstra hand blefvo afhuggna; fingren återfunnos, men icke ringen. Två dagar derefter omkom min far. Ringen förblef borta, och med den vek lyckan från vår slägt. Största delen af min lefnad har sedan varit en kedja af yttre motgångar och likväl en inre tillfredsställelse. Vid hofvet omgafs jag af intriger; ofta vid randen utaf mitt fall, upprätthölls jag af drottning Hedvig Eleonoras ynnest. Jag sökte äran under Turennes och Condés3 fanor; äran fann jag, men aldrig framgången. Nästan i hvarje strid blef jag slagen, och segrade den fana, under hvilken jag stridde, så kunde jag vara säker uppå att derförinnan genom en blessyr vara urståndsatt att deltaga i triumfen. Drottningen utverkade åt mig diplomatiska beskickningar till utländska hof. Jag vågar säga, att jag utförde dem skickligt och samvetsgrannt, men beständigt med motgång. Jag hade byggt på en suveräns ynnest: han dog. Jag hade en minister fullkomligt i mina händer: han föll. Jag var nära att utverka åt Sverige en lysande allians: slaget vid Fehrbellin4 gjorde allt om intet. Och under tiden smälte mina rikedomar tillsamman som snöhus i vårsolens sken. En del af mina besittningar i Liffland pantsattes och förlorades. En annan del uppslukades af reduktionens första hvirflar. Jag sörjde dem ej, ty kärlekens ljufva lycka återstod. Den sköna Ebba Sparre räckte mig sin hand. Förunderliga öde! Medan den yttre verldsliga lyckan gäckades med mig, i fullkomlig motsats till min far, syntes allt omkring mig blomstra af sällhet. Sjelfva detta Majniemi, fordom så olyckligt och förtrampadt i all sin prakt, gick gladare dagar till mötes under en trogen och menniskoälskande tjenares vård.

– Och likväl är det något, som smärtar dig? sade grefvinnan ömt. – Har du ej mod att försaka den yttre utmärkelsen för hjertats tystare fröjder?

– Mod! upprepade grefven dystert. – Du vet, att jag icke svigtat. Men mannen tillhör ej endast sig sjelf; han har högre intressen att lefva och kämpa för. Jag är indragen i en stor och på djupet af samhället rasande strid. Kanske har jag sagt dig, att min fars moder var en bondedotter från det bördiga, det sjelfständiga Österbotten. Denna min farmor hade en far, som hela sitt lif igenom kämpat för en idé, nemligen den, att all mellanmakt, som ställde sig mellan konungen och folket, vore ett förderf och ett oting. Försynen och hans egen ärelystnad fogade så, att just hans egna ättlingar, hans dotters barn inkastades bland adeln och måste genom sin ställning blifva adelns naturlige sakförare. Då förbannade den gamle bondekonungen sin egen slägt, adopterade en sin väns son och tog det heliga löfte af honom och hans efterkommande, att oförsonligt kämpa för adelns utrotande, för dess fullkomliga tillintetgörelse. Detta löfte har redan burit sina frukter. Skickelsen fogade, att denne Larssons barn, som sålunda inträdde i min fars morfars arf och åsigter, blefvo på en gång förmögne, redbare, högt aktade män och ännu dertill kloke partichefer. Så hände, att den ene blef riksdagsman för bondeståndet från Finland, den andre åter för borgareståndet. Desse män voro bland de verksammaste adelsfienderne vid 1680 års riksdag och bidrogo i sin mån till det stora förstörelseverket. Det är således mellan mig och dem ett ärftligt ståndshat, och de arbeta i denna stund på att i grund ruinera mig. Men jag bör säga till deras heder, likasom jag vet om mig sjelf, att personerna försvinna för de stora frågornas fall eller seger. Det gäller icke mig eller dem, det gäller om Sverige och Finland mera skola ega en adel utom den, som lismar i konungens förmak och för stat med hans nådegåfvor. Åh – man har ej sparat sina frestelser äfven för mig. Man har trott, att jag, såsom tillhörande en yngre familj, skulle ställa mig bland leden af dessa uppkomlingar, som bygga sin lycka på den gamla adelns ruin. Men man har misstagit sig. Af grundsats har jag ställt mig på högadelns sida; jag har oskiljaktigt knutit mig vid dess intressen genom min förbindelse med dig, och hvarken jag eller mina barn skola någonsin samtycka till ett otygladt folkvälde, en obunden konungamakt och en ofri, krypande tjensteadel.

– Och det är derföre ...?

– Ja, det är derföre jag skulle känna mig olycklig att förlora all makt, allt inflytande i den stora strid, som efter min öfvertygelse gäller rikets inre välfärd. Redan reser motpartiet med skadefröjd sina hufvuden, för att frossa vid anblicken af vårt fullkomliga nederlag. Men de triumfera ännu för bittida, dessa okunnige bönder, dessa snikne krämare, dessa skenhelige prester – de, som från predikstolarna offentligen förkunna att undersåterne icke äro annat än konungens trälar5.* Vår tid skall ännu komma, när vi återtaga från dem deras rof och tillbakavisa dem till deras mullvadshål! Och då ve denna påtrugade envålds- och pöbelmakt och dessa affällingar från adeln, desse Gyllenstjernor, desse Wachtmeistrar, denne Klas Fleming6 och allt deras anhang, och alla de parasiter, som solat sig i deras sken med Lindsköld7 i spetsen; – det skall, vid Gud, komma en efterräkning, och de skola se, att den gamla ekens hjerta ej finnes hvarken i dess rot eller i dess topp, utan i dess friska, märgfulla kärna allena!

Grefve Bertelsköld hade uppstått och mätte golfvet med häftiga steg, som röjde hans upprörda känslor. I stället för de väl högsinta och energiska, men alltför hatfulla och partiska drag, med hvilka han afmålade reduktionen, skola vi söka att i några korta ord ge en mera opartisk framställning af denna märkvärdiga hvälfning i Sveriges och Finlands inre tillstånd den tiden.

Sveriges och Finlands jord var delad, såsom den är det ännu i dag, i kronojord, frälsejord och skattejord. Genom sina egare och sina privilegier representerade den första konungen, den andra adeln, den tredje massan af folket. Mellan alla tre voro sedan urminnes tid ebb och flod, täflan och omflyttningar, än lagliga, än våldsamma, än långsamma, än plötsliga. Under medeltiden tog det s. k. andeliga frälset öfverhanden genom gåfvor till kyrkor och kloster. Gustaf Wasa indrog det allt, mer än 20 000 hemman, till kronan, som nu blef den störste jordegaren. Derefter begynte det adeliga frälset, gynnadt af krigen och statshvälfningarna, att få öfverhand och slå under sig större delen af rikets jord8, tills det störtades af Carl XI:s reduktion. I en nyare tid är det skattejorden – rättare bondeståndet, ty en del jords »natur»9 är numera oföränderlig – som beständigt utvidgar sig på bekostnad af krono- och frälsejord. Hvardera klassen har således haft sin tid och sin öfvermakt, som tyngt i vågskålen af statens inre angelägenheter.

I Sverige och Finland funnos år 1655 vid pass 65 000 hela hemman10 af alla slag. Af dessa hade Gustaf Adolf, Christinas förmyndare och isynnerhet Christina sjelf, dels sålt, dels bortskänkt 38 750 kronohemman med mer än en million daler i årlig inkomst, och nästan alla till adeln, så att adeln vid den tiden, sina förra besittningar inberäknade, egde mellan 40 och 50 000 hemman.11 Palmsköldska samlingarne12 redogöra för adelns förläningar i Christinas tid. Se här ett prof. Hela Österbotten var bortgifvet, utom Kronoby socken. Der funnos följande friherredömen: Stjernskiöldarne hade Kemi; Åke Axelson Natt och Dag hade Ijo och Pudasjärwi; Gyllenstjernorna hade Uleå; familjen Taube hade Carlö; Soopfamiljen hade Limingo; Brahe-slägten hade Kajana, Paldamo, Sotkamo, Salo, Brahestad, Siikajoki, utom Pielisjärwi, Nurmis, Idensalmi och Kuopio; Falkenberg och Nils Bjelke delade Pyhäjoki; Shering Rosenhane hade Kalajoki; Hornarne till Kankas hade största delen af Lochteå; Rosenholm hade resten, och hans enka fick på köpet Kelwiå; Banérerne hade Gamla Carleby; slägten De la Gardie hade Pedersöre och Jakobstad; Klas Tott hade NyCarleby, Lappo, Ilmola och hälften af Wörå som grefskap; resten af Wörå var Paikulls friherredöme; Oxenstjernorna hade Storkyro, Lillkyro, Mustasaari och Wasa; Bonde-slägten hade Malaks och Lajhela; riksrådet Helmfelt hade Lappfjärd. Och det var dock detta samma Österbotten, som så blodigt hade kämpat för folkfriheten ett halft sekel förut under klubbekriget13.

Hade detta förhållande ostördt fortgått, så skulle innan kort både Sveriges och Finlands fria, jordegande bondestånd blifvit förvandladt till adelns hyresgäster, åbönder14, torpare och inhyseshjon.15 Det var dit som högadeln syftade. Exemplet af Polen, af Danmark, af Liffland, af Estland, der adeln betydde allt och den lifegne bonden mindre än den häst, som svettades för hans plog, när han ej drog den sjelf – detta exempel var ju så lockande! Men deremot uppreste sig folkets urgamla sjelfständighet i förbund med ståndshatet och stundom lägre motiver, som på alla håll samlade hop en storm emot adeln. Konungarne hade ju ej rätt att bortgifva statens oförytterliga egendom. Statskassan var nära bankrutt. Bönderne buro dubbelt tyngre skatter och utskrifningar16 än adeln. Var det derföre de hade spillt sitt blod för rikets vinning i krigen! Skulle Sveriges ära innebära folkets träldom! Första stormen mullrade 1650 och brast ut 1655, då adeln gaf med sig en ringa del i den s. k. fjerdepartsräfsten17, som sedan flera gånger upprepades. Denna storm gick öfver, den mullrade ånyo 1672, leddes bort, stadnade af, men blott för att från år 1680 bortsopa två tredjedelar af svenska adelns omätliga egendomar.

Tillgången dervid låta vi grefve Bertelsköld måla – väl i partiets mörka färg, men ock till en stor del i sanningens.

– Denne kung, sade han, – tenderar alltför mycket åt enväldet. En Gud, en kung, en kyrka – ja väl; men här får ingen tro hvad ej kyrkan vill och ingen ega hvad ej konungen vill. Kring sådane furstar saknas aldrig de, som med rynkad panna och ögonbryn tala om skattkammarens vinst och det allmänna bästa, uppmanande att fördenskull taga undersåternes egodelar. De satte sig tillsamman emot oss; drängar och skrifvare voro deras rådgifvare; den störste bandhund i Sveriges rike var deras hufvudman*. De låtsade ingenting annat vilja, än lättnad i rikets nöd. Tasslare18 förde deras ord till ständerna; lejde smygskrifvare klappade på deras dörrar och framsmögo nidskrifter mot adeln. Så kom frågan å bane19, och bakom marionetterne logo de, som drogo på trådarna. Bland adeln funnos affällingar, som skreko så högt, att de ansågos för flertalet. Så blef der en omröstning, den vidunderligaste man någonsin hört; ty de, som hade mesta halsen och minsta samvetet, bedyrade, att alla voro af deras mening, och så gick ett beslut igenom, medan några af oss hade bortgått att klappa på konungens stängda dörr. Den dagen var den 29 Oktober 1680, och derifrån daterar sig Sveriges vanmakt. Ty inom sköldborgen var den makt bruten, som värnade medborgerlig frihet mot konunganycker, och utom borgen20 förvandlades Estlands och Lifflands ridderskap, som offrat så mycket för Sverige, till tiggare, tvungne att kasta sig i armarne på den förstkommande, som lofvade att återställa åt dem deras förlorade rättigheter. Der nedsattes kommissioner, som skulle granska kronans och undersåternes rätt och döma öfver båda, medan konungen stod bakom och tog; och der sutto män, dem samvetet icke besvärade och lagliga gåfvobref föga bundo. Och de togo allt hvad de kunde, först från de mäktigaste, derpå från de förmögne, slutligen ock från de ringaste. Och då uppstod der en veklagan bland dem, som hade blinde lupit i partimännens snara, ty de kände den nu kring sin egen hals, och den drogs så hårdt till, att sjelfva deras nödrop förqväfdes. Och medan några få blefvo rika och hoverade i sina röfvade skrudar, blefvo alla fattiga, och der uppstod öfver hela riket en sådan veklagan af utblottade familjer, af plundrade enkor och store, förtjente mäns barn, dem man beröfvade priset för fädernes blod, att dess like aldrig blifvit hörd, ej heller någonsin kommer att höras, der ej fienden härjar landets innersta.

Grefven teg ett ögonblick, och vi vilja begagna hans tystnad, för att ytterligare komplettera hans skildring från andra sidan.

Mellan Sveriges störste då lefvande häfdatecknare, Geijer och Fryxell, fördes för några år sedan en häftig strid om »aristokratfördömandet i svenska historien».21 Det kan vara vanskeligt att gifva den ene eller den andre uteslutande rätt. Men att Geijer i hufvudsaken trängt längre med sin historiska skarpblick, bevisa Fryxells egna, sednare utgifna arbeten, der han med berömlig oveld22, emot all den glans och de stora förtjenster, som onekligen måste tillerkännas isynnerhet sextonhundratalets aristokrati, tillika framställer de vådor, som hotade både konungamakt och folkfrihet genom adelns tryckning åt båda sidorna. Enligt Geijer, har det föresväfvat den svenska aristokratien på dess mest lysande höjd, från Gustaf Adolfs död och till Carl XI:s reduktion, ingenting mindre än att förvandla Sverige till ett annat Polen, med en vald, icke ärftelig konung, bunden af ett öfvermäktigt råd, och ett folk, som under lifegenskapens tyngd skulle ödmjukt kyssa de höge herrarnes fot. Man måste medge, att detta mål var nära att uppnås vid den tid adeln, med den mest lysande krigsära, med de mest öfvermäktiga privilegier, innehade två tredjedelar af Sveriges jord. Men Christina, som gjorde 17 nye grefvar och 46 nye friherrar*, vidgade derigenom en klyfta mellan högadel och lågadel, som söndrade ståndet inom det sjelf och, derigenom att högadeln föll i vanpris23 och derigenom att lågadelns afund retades till ytterlighet, klöf den starka aristokratiska makten i tu och gjorde det möjligt för de ofrälse stånden att nedifrån genombryta dammen. I sjelfva verket kom störtfloden uppifrån, ehuru fördold, lik en bergsflod, hvilken man ser oemotståndligt uppvälla vid klippornas fot och som likväl har sitt ursprung och sin kraft ifrån topparna. Resultatet blef emellertid en öfversvämning, som bortsopade först grefvepalatsen och baronierna24, hvilka alla från den tiden blefvo toma titlar, derefter de lägre feodalpalatsen uti dess väg, slutligen ringare boningar, till sist äfven kojorna. Reduktionen liknade verkligen ett dammbrott deruti, att den öppning, man trodde sig i början så noga begränsat, efterhand blef allt vidare, så att der voro månge, som i början ropade ja och juchhej25 och sedan med förskräckelse funno, att vågorna nådde äfven dem. Det är en lång sägen om alla de orättvisor, dem reduktionen begick, och somliga voro sådana, att de skriade mot skyn. Också de politiska följderna voro både onda och goda, men det står dock fast, att det stora flertalet, det allmänna intresset, folkets och statens, ännu i dag välsigna reduktionen uti dess hufvudsak, i statsverkets reglering, i egendomens fördelning, i folkfrihetens betryggande, i den allmänna välmågan och i bildningens nedgående till massorna, der den förut varit nästan en saga.

– Men, inföll grefvinnan, – du har ännu ej sagt mig, huru det blef möjligt för dig att under femton år, som förflutit sedan stormens utbrott, bevara vårt Majniemi, medan rundt omkring oss alla Christinas förläningar indrogos till kronan.

Grefven sade: – Det var en gång en fader, som gick en vinterafton i skogen med sina barn. Der omgåfvos de af vargar, och snart såg fadren, att förderfvet nalkades alla. Då, för att rädda de öfriga, kastade han ett af sina barn åt vargarne ...

– Så grym skulle aldrig en mor ha varit! utropade grefvinnan med fasa.

– Nej, sade grefven lugnt; – hon skulle kanske ha kastat sig sjelf till offer, och då hade likväl alla förgåtts med henne. Nå väl, vargarne, upptagne af bytet, lemnade vandrarne en stund i ro, men derpå kommo de åter. Då utkastade fadren sitt andra barn, och efter en stund det tredje. Men för hvar gång vanns endast ett kort försprång. Slutligen hade han blott ett barn qvar, och det var hans käraste. Då sade han: Nej, detta barnet kastar jag ej mera ifrån mig. Hellre må vi båda förgås ...

– Och sedan ...? frågade grefvinnan andlös.

– Ja, hvad som sedan hände, sade grefven dystert, – det skall den närmaste framtiden utvisa.

Fotnoter till detta avsnitt

* Historiskt.

* Johan Gyllenstjerna.

* Förut funnos endast 6 grefvar och 14 friherrar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 häpnad – bestörtning.

2 otro – misstro, tvivel.

3 Turennes och Condés – Henri de la Tour d’Auvergne de Turenne (1611–1675) och Louis II Condé (1621–1686), franska fältherrar som hörde till de främsta i sin tid.

4 slaget vid Fehrbellin – Det svenska nederlaget mot brandenburgska trupper vid Fehrbellin den 28 juni 1675 lockade Danmark att förklara Sverige krig (skånska kriget 1675–1679).

5 prester […] förkunna att undersåterne icke äro annat än konungens trälar – I föreläsningen den 5 maj 1865 behandlar Topelius införandet av enväldet 1680 och konsekvenserna av det. I summariska notiser ger han exempel på prästerligt kryperi: »Predikstolarna. – Vanligt: konungamakten från Gud. […] – Jak. Lang 1688: att kon:s höghet lyser klarast, när han ställes bredvid Gud – […] ’Edra söner skall han taga till sin vagn och till de åkermän, som hans jord bruka och hans säd uppskära skola. Edra bästa åkrar, vin- och oljogårdar skall han taga och gifva sina tjenare. Och I måsten vara hans trälar.’» Citatet återger Sam. 1, 8:11–17 i komprimerad form, Topelius uppger textstället och tillfogar: »Text i Sthms kyrkor. – Detta vidriga afguderi för makten rågade adelns missnöje och detta missnöje har färglagt en stor mängd skildringar.» (ZTS XV).

6 desse Gyllenstjernor, desse Wachtmeistrar, denne Klas Fleming – Johan Gyllenstierna (1635–1680), bröderna Konrad (1638–1684) och Christoffer Gyllenstierna (1639–1705), Hans (1641–1714) och Axel Wachtmeister (1643–1699), samt Klas Fleming (1649–1685) hörde till den kungatrogna falangen av adelsmän som understödde reduktionen. Som Karl XI:s förtrogna blev Fleming efter hand chef för hela finansförvaltningen.

7 Lindsköld – Erik Lindschöld (1634–1690), adlad 1669, kungligt råd och greve 1687, en av Karl XI:s gunstlingar som hörde till centralgestalterna bakom reduktionsbesluten vid 1680-talets riksdagar.

8 Sveriges och Finlands jord var delad, […] större delen af rikets jord – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 17 1852, s. 1–31.

9 »natur» – en jordbruksfastighets egenskap att vara krono-, frälse- eller skatteegendom.

10 65 000 hela hemman – jordegendomar vars sammanlagda skattekraft uppgick till 65 000 mantal.

11 I Sverige och Finland funnos år 1655 […] 50 000 hemman. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 17 1852, s. 30 f.

12 Palmsköldska samlingarne – den s.k. Palmskiöldska samlingen i Uppsala universitetsbibliotek, närmare femhundra volymer med avskrifter som arkivsekreteraren Elias Palmskiöld själv gjort eller låtit göra av dokument i riksarkivet med anknytning till Sveriges historia.

13 klubbekriget – bondeupproret i Österbotten, Tavastland och Savolax 1596–1597.

14 åbönder – åbor eller landbönder, som har besittnings- och nyttjanderätt till annan persons jord.

15 Hade detta förhållande ostördt fortgått, […] torpare och inhyseshjon. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 17 1852, s. 32.

16 utskrifningar – tvångsvisa rekryteringar.

17 fjerdepartsräfsten – reduktionsbeslut som fattades vid 1655 års riksdag och innebar att en fjärdedel av de s.k. icke omistliga godsen som hade donerats sedan Gustav II Adolfs död 1632 skulle återgå till kronan.

18 Tasslare – baktalare, ryktesspridare.

19 kom frågan å bane – aktualiserades frågan.

20 inom sköldborgen […] utom borgen – Syftar troligen på riddarhuset som sammanfattande beteckning på den introducerade adeln i Sverige och Finland (inom sköldborgen) och den mot Sverige lojala adeln i erövrade provinser (utom borgen), här Baltikum.

21 Mellan […] Geijer och Fryxell, […] strid om »aristokratfördömandet i svenska historien». – Avser polemiken som pågick från 1845 mellan historikerna E. G. Geijer och Anders Fryxell om adelns roll i den svenska historien samt, i ett bredare perspektiv, källkritik och vetenskapssyn (se kommentar till 222, 10–11 och inledningen, s. XXXV).

22 oveld – stavningsvariant av oväld: opartiskhet.

23 högadeln föll i vanpris – det gick inflation i de högadliga titlarna.

24 baronierna – friherrskapen; oegentligt använt om svenska förhållanden.

25 juchhej – (ty., juchhei) hurra.

8. Den otrogne tjenaren.

Då grefve Bertelsköld ej syntes böjd att ingå i några närmare förklaringar om det sätt, hvarpå han lyckats tills vidare behålla sitt Majniemi, undvek grefvinnan med en för henne naturlig takt alla vidare frågor derom* och vågade endast en skygg anspelning på gårdagens fest. Hon kunde ej, sade hon, inse något sammanhang mellan den och reduktions-frågorna.

Grefven sade: – Jag bör göra Carl XI den rättvisan, att personerna för honom betydt mindre än saken. Han började reduktionen mot sin fasters man och sin egen halfbror1, och han lät dess störtvåg med föga åtskillnad gå öfver vänner och ovänner. Men emedan han beherrskas af en idé, nemligen en rikshushållnings-mani, så beherrskas han tillika af sådana intryck, som stå i samband dermed. Konungen är nu allt, konungen är lag, konungen är samvete, konungen är god sed. Den enskilde åter är intet; hans gerningar få ej vara andra än konungens gerningar, hans ord ej andra än konungens ord och, om det vore möjligt, hans tankar ej andra än konungens tankar. Derföre måste numera all lefnad, alla seder, så långt de synas offentligen, foga sig efter konungens lefnad och konungens seder. Och konungen är en barsk, en strängt allvarsam, trumpen och sparsam herre. Derföre måste sammanlefnaden rundt omkring honom taga samma färg af granitens gråhet, och der får ej finnas en annan glans än stålets. Du mins, huru indraget vi lefde de sednaste åren i Stockholm, huru omsorgsfullt vi undveko ända till skenet af en ståt, som var konungen misshagelig. Blott derigenom lyckades jag, ehuru af ett mot reduktionen fiendtligt parti, stämma konungens sinne så blidt, att han tog blott det mesta och icke allt. Mitt friherredöme är indraget, men Majniemi står qvar, på den grund, heter det, att godset ligger i en »oförbuden» ort2 och att min far har erhållit det som ersättning för ett regemente af 1 000 man, som han år 1644 under Lennart Torstenson på egen bekostnad uppsatte i kriget mot Danmark. Men denna rättsgrund är föga att bygga på, sedan Åke Tott, som för samma orsak hade kungligt gåfvobref på finska kronogods, miste dem, utan att någon tänkte uppå att ersätta honom hans utlagda kostnader. Fyra gånger har Majniemi redan stått på reduktionens svarta tafla; fyra gånger har det åter strukits ut. Men ju längre reduktionen gått fram, ju mera den uppslukat, desto omättligare har den sett sig om efter nya rof, och desto mera har det ringa ännu qvarblifna, som kunde tagas, kommit i trångmål. För två veckor sedan rapporterade mina hemliga vänner i reduktions-kommissionen, att Majniemi för femte gången kommit i fråga. Gyllenborg är min bittraste fiende; Piper icke mindre; Lovisin vacklar, och mycket beror på Hastfer. Men på konungen sjelf beror till sistone allt, och lyckas man bevisa honom, att familjen Bertelsköld upplifvar förmyndaretidens lyx på Majniemi, så är denna sista återstod af en omätlig förmögenhet utan räddning förlorad.

– Men, sade grefvinnan med någon oro, – till denna aflägsna landsort tränga ej konungens blickar. Hvem skulle väl ha sagt honom ...?

– Hvem! utropade grefven ej utan häftighet. – Enväldet är alltid misstänksamt; det har ett öga i hvarje buske och ett öra i hvarje vägg. Der offentligheten är stum eller vänder blott en sida utåt, der förvrides det enklaste, der förbittras det oskyldigaste; der ser man i hvarje mygga en elefant. Konungen har sjelf utgifvit skrifter till reduktionens försvar, men vid straff af hans högsta onåd har ingen fått skrifva något deremot. Och du frågar ännu, hvem som skulle ställa oss i en förhatlig dager? Trehundrade menniskor ha varit vittne till festen i går, och du tror, du oerfarna, att ej ryktet derom skulle hinna till deras öron, som spana efter hvarje misstänkt ljud uti verldens fyra väderstreck! Dessutom vill jag säga dig en sak. Här måste finnas i vår närmaste omgifning en förrädare, en spion, besoldad3 af Gyllenborg.

– Är det möjligt! utbrast grefvinnan med häpnad.

– Jag är öfvertygad derom. Genom mina hemliga vänner erfor jag, att Gyllenborg kände dina fester i början på sommaren och förstått att i tjenlig dager framställa dem för konungen. I sammanhang dermed kom Majniemis reduktion ånyo i fråga. Nu förstår du anledningen till mitt bref. Än mer, din stora fest i går var bekant i Stockholm för en vecka sedan, ja innan den var känd ens i Åbo, och det var derföre jag skyndade hit, förrän jag ämnat, för att, om möjligt, förekomma den. Jag kom fyra och tjugu timmar för sent.

– Den var känd i Stockholm för en vecka sedan? Men det är omöjligt. Då visste jag knappast sjelf derutaf.

– Samla ditt minne, tänk efter, om du ej för vid pass två veckor sedan talat derom med någon af din omgifning.

– Jag kan ej påminna mig det. Kanske har jag skämtat med Sinclair derom. Men ... låt se, jag drar mig dunkelt till minnes, att jag för två veckor sedan talade med min hofmästare om några kostymer, som skulle göras i Åbo, i händelse här blefve ett slotteröl.

– Och hvad svarade han dertill?

– Han framställde så lifligt omvexlingen och behagen af en sådan fest i landtlifvets enformighet, att mitt beslut från det ögonblicket var fattadt. Jag tror till och med, att jag ungefär nämnde dagen och några andra detaljer.

Grefvinnan rodnade af blygsel vid dessa ord, och grefven sammanbet tänderna. – Det var förmodligen han också, som gaf planen till de öfriga festerna förut i denna sommar?

– Jag tillstår, att han var så uppfinningsrik, så skicklig och smakfull som arrangör, att jag ...

– Nog, min grefvinna, jag vet nu tillräckligt. Hvad tycker ni väl, när ni afreste från Stockholm, lofvade mig den mannen heligt med hand och mun att – naturligtvis med all vördnad för edra befallningar – iakttaga den yttersta sparsamhet i det, som angick hans tjenst, att hålla den strängaste uppsigt öfver den medförda betjeningen, med ett ord att undvika allt, som i någon mån kunde göra mitt slott bekant för ett slösande eller öfverdådigt lefnadssätt! Och när jag öfverraskar de mina midt under sommarnattens tystnad, hvad finner jag då! En ursinnigt slösande fest, hvars rykte i Carl XI:s tider måste gå land och rike omkring – flera hundrade menniskor kringsvärmande i natten – en drucken betjening – hånfulla ord på deras läppar – och sannolikt mina underhafvande bragte till tiggarstafven! Men mitt slott, det glänser rikare än någonsin af all den lyx, som ännu en utländsk köl burit till Finlands enkla bygder – silfver och guld och marmor och dyrbara drifhus – allt som skulle anstå en furste och en Bertelsköld för trettio år sedan, det finnes här i öfverflöd, medan egaren till all denna herrlighet går fridlös som en skugga i natten, trampande på de rosor, man utstrött öfver hans mark, med den känslan att han kanske i denna stund eger mindre än intet – ja mindre än intet, min fru, ty största delen af denna prakt är ett lån af hennes nåds hofmästare, af en skurk, som förråder oss alla! Ty nu är det klart: Janssen är Gyllenborgs spion, och allt detta är en öfverlagd plan, för att störta oss!*

Grefvinnan svarade endast med tårar, och denna anblick hade den vanliga verkan att något lugna grefvens upprörda sinnesstämning. – Tillåter du, att jag genast kallar Janssen i förmaket? sade han med något mildare ton. – Men – det är bättre om du ringer på din kammarjungfru och låter kalla honom, utan att han vet min härvaro förut. Torka dina tårar, Ebba; det är ett föga värdigt ämne att fukta så sköna ögon. Säg mig, du delar ju min tanke, att denne bof ej ett ögonblick längre bör stanna i vårt hus?

– Ja, ja! svarade grefvinnan beslutsamt och fattade ringklockan. Grefven steg bakom de vida förhängena af sin makas bädd, och man öfverenskom, att grefvinnan först skulle mottaga den förrädiske tjenaren.

Klockan var inemot fem på morgonen, och solen hade redan höjt sitt gyllene klot öfver björkarna vid Majniemis stränder. Nattsvärmarnes stoj hade tystnat i parken; hela slottet, hela trakten sofvo så djupt, som man sofver efter en dag full af mödor eller ett dygn fullt af tröttande nöjen.

Kammarjungfrun lät vänta på sig. Slutligen kom Kerstin, yrvaken, och frågade stirrande med sina dimmiga ögon, hvad hennes nåd befallde.

– Kalla genast hit min hofmästare! sade grefvinnan. – Nå, förstår du mig? Hit till förmaket.

Flickan blef af förvåning nästan vaken. – Hofmästaren? upprepade hon, liksom hade hon ej hört rätt. – Han sofver visst nu, och jag törs ej väcka honom, tillade hon.

Grefvinnan blef ond. – Gå, sade hon, – jag befaller dig det. Men väck ingen annan i slottet, klappa sjelf på hans dörr och säg, att jag önskar tala med honom om en sak, som ej tål uppskof.

Kerstin var en något framfusig och bortskämd kammartärna, men hon var sin fru uppriktigt tillgifven och tyckte sig böra våga en invändning mot hvad hon ansåg för en orimlig nyck. – Ers nåd, sade hon, – det är så godt som midt i natten, och hvad skulle folket säga, om ...

Det var för starkt för grefven att höra. Han steg fram. Kerstin skrek till af förskräckelse, när hon såg en lång karl framträda bakom förhängena. – Är det ej nog, näsvisa toka, att du hör din frus befallningar? måste du höra dem också af mig? Gå, men våga ej för ditt lif att yppa för någon min härvaro!

Flickan skyndade hastigt på dörren. – Grefven! utropade hon sakta för sig sjelf; – nu ville jag ej vara i Nils Janssens ställe.

– Ni hör nu sjelf, min fru, sade grefven, ånyo uppbragt, – ni hör nu följden af en tjenares gracer. Hvarje daler, gifven af honom, emottagen af er, har varit ett sandkorn i grafkullen öfver ert goda rykte. Så långt leder en obetänksamhet. Jag vill nu sjelf höra hvad ni har att säga honom.

Grefvinnan teg. En qvarts timme förgick.

– Han brådskar ej att lyda, er smakfulle arrangör, sade grefven otåligt.

Några minuter sednare hörde man dörren till förmaket öppnas, och grefvinnan gick ut, efter att ha ordnat sin toilett4. Dörren till sängkammaren förblef halföppen, så att grefven tydligt kunde höra hvart ord, som sades derute.

Hofmästaren måste, liksom Kerstin, ha ansett kallelsen för en af dessa nycker, som äro så vanliga hos dem, hvilka endast lärt att befalla och aldrig att lyda. Han kom, okunnig om faran, alldeles med en favorits sjelfförtroende, helt lugnt, litet vårdslöst, så att han ej ens brydde sig om att dölja sina gäspningar. Mycket ogeneradt frågade han, hvad grefvinnan hade att befalla.

– Huru mycket är jag er skyldig, Janssen? frågade grefvinnan med en röst, som skulle vara kall och stolt, men som likväl darrade af harm öfver det förödmjukande i den korta frågan.

Janssen hade snarare väntat få höra en kompliment för den lyckade fest, hvaraf han tillskref sig mesta förtjensten, men han fattade sig likväl genast och svarade med en ny gäspning: – Ers nåd behagar skämta. Jag har glömt alla andra förbindelser än min egen. Det är jag som är skyldig. Ers nåds godhet har gjordt mig för alla tider till dess tacksamme gäldenär.

Och dervid trädde han dristigt ett steg närmare.

När hofmästaren tog ett steg framåt, tog grefvinnan omedvetet ett steg tillbaka. – Är detta nog? utropade hon, ur stånd att längre hejda sin harm, och vid dessa ord kastade hon för hans fötter ett dyrbart juvelarmband, så hårdt, att ett par af de glimmande diamanterna flögo ur infattningen och trillade likt vattendroppar långs den turkiska matta, som betäckte förmaksgolfvet.

Hofmästaren tog tillbaka det steg, han nyss tagit framåt. Han hajade till, men blott en sekund. I nästa sekund hade han öfvertygat sig sjelf, att det gällde ett utbrott af dåligt lynne, som ej var något ovanligt hos den annars älskvärda damen. Han upptog armbandet, lade det på bordet och bugade sig, utan att svara ett ord.

– Hvad! sade grefvinnan, ännu mera uppretad af denna tystnad, som liknade besinningens öfverlägsenhet öfver passionen – ser ni ej, att armbandet är värdt minst sextusen daler? Är det ej nog att betala er? Vill ni ha mera? Se här! Och se här! Och se här – tag alla mina nipper5, begär hvad ni vill, men våga ej att anse er ha lånat något åt mig – ni, en simpel domestik6, som jag kan låta kasta på porten för hans obegripliga oförskämdhet!

Vid dessa ord tömde grefvinnan med blind häftighet en låda i sin byrå, hvari hon hade sina bästa nipper förvarade, och guldkedjor, ringar, äkta perlor och diamant-örhängen föllo utan åtskillnad för Janssens fötter.

Hofmästaren upplockade alla och lade dem, med en hållning, som ej anstod honom illa, på bordet. – Ers nåd, sade han aktningsfullt, – den minsta af dessa dyrbarheter är tillräcklig att betala den summa, hvarmed jag haft den olyckan att misshaga ers nåd. Denna ring – och han valde den minsta – skall jag, med ers nåds samtycke, emottaga som ersättning, och den skall beständigt hvila uppå mitt hjerta, såsom ett minne af den dyrbara gunst, ers nåd fordom behagat visa mig.

– Hvad ni bär på ert hjerta, sade grefvinnan, – är mig likaså likgiltigt, som hvad ni bär innanför hjertat. Gif hit mina skuldförbindelser. Har ni dem ej hos er, så gå efter dem – gå! gå! gå! – och grefvinnan stampade dervid sin lilla fot med sidenskon uppå mot den ljudlösa golfmattan.

Hofmästaren bugade, framtog en liten plånbok, som han alltid bar hos sig, och räckte sin herrskarinna en bundt små pappersblad, 15 eller 20 till antalet, som alla buro grefvinnans underskrift. – Jag lyder ers nåds befallning, sade han i samma ton som förut. – Behagar ers nåd se åt, om de äro riktiga?

Mannens hela hållning var så välberäknad, så skicklig, att grefvinnan mot sin vilja kände sig nästan afväpnad. För att dölja sin förlägenhet, låtsade hon genomse papperen, och derunder beslöt hon nedlåta sig till en list, för att demaskera hycklaren och komma till ett resultat, der hennes häftighet nyss hade visat sig vara så fruktlös.

– Tag ej illa upp, sade hon efter en paus. – Dessa sedlar ha oroat mig; jag ansåg beloppet vara större, än det är, och grefven tycker ej om, att jag lånar. Händelsevis dröjer han ännu någon tid i Stockholm. Tror ni väl, att man under tiden kunde arrangera en skördefest, när rågfälten mogna?

Hofmästaren var för slug att falla i snaran. – Ers nåds befallningar äro min lag, sade han undvikande, i det hans misstänksamma blickar sökte utspana hvad denna hastiga förändring innebar. Men grefvinnan förstod antaga en så otvungen uppsyn, att hans rekognoscering ej ledde till något resultat.

– Detta landtlif, fortfor hon, – är dödande enformigt; ständigt samma vyer, samma ansigten, samma snäckgång7 i alla ens sysselsättningar. Grefven är ej road af omvexlingar; det är naturligt, att man vid hans ålder mera älskar stillhet och allvar. Ni måste hjelpa mig, Janssen, att uppfinna något nytt, något rätt förtjusande roligt. Om vi bara hade närmare till Stockholm! Åbo är en småstad, allt hvad der finns ha vi redan sökt ut. Men tyvärr eger jag ingen i Stockholm, till hvilken jag kunde anförtro ett uppdrag att köpa hvad vi behöfva.

Hofmästaren tog ett halft steg närmare. – Det torde bli svårt, sade han försigtigt, – men ers nåds befallningar kunde kanhända göra det omöjliga möjligt. Jag har väl inga relationer i Stockholm, men befaller ers nåd, så vill jag försöka.

– Tack, Janssen, ni ensam förstår mig. I min ställning, ser ni, är man så bunden ... det finns fördomar, det finns nycker, och jag har aldrig älskat klosterlif. Men vi skulle ju tala om festen. Det är kanske bäst ändå att ej tänka derpå för grefvens skull?

Janssen tog ett helt steg närmare. Han tyckte, att för honom plötsligt uppgick ett ljus. Denna häftighet, denna vrede i början var då endast ett konstgrepp, en inledning till ... Hans djerfvaste drömmar syntes honom nära att förverkligas, och denna oväntade upptäckt förblindade honom så fullkomligt, att all hans klokhet svek honom. Han vågade falla på knä, och grefvinnan drog sig icke tillbaka.

– Nej, ers nåd, utropade han, – så mycken godhet skall icke vara förspilld på en otacksam. Tillåt mig här vid edra fötter bedyra min oinskränkta tillgifvenhet! Befall, och alla edra minsta önskningar skola uppfyllas! Jag skall lefva blott för er, jag skall dyrka blott er! Tala om denna fest, tala om allt, som gör er ett nöje, och allt vill jag uppfylla! Ni vet kanske ej, att lyckan står mig bi uti allt – men jag har en visshet derom, och om jag tviflade, skulle jag förstå det här vid edra fötter, ers nåd! Ni anser mig blott för en ringa tjenare, och det är sannt, jag är ju er slaf, sköna, förtjusande grefvinna! Men vid himlen, jag har mera makt, än ni tror. Jag har vänner, jag har gynnare, som förmå allt. Ett ord af er – och ni är fri från det tyranni, som förtrycker er, från den ovärdiga behandling, man vågat bruka mot er. Ett ord af mig, och jag bär ett namn och en vapensköld, värdiga er börd och er rang! Långt i den herrliga södern, omgifven af glans, nöjen och rikedom, skall ni beundrad ila från triumf till triumf, och er trogne, er dyrkande slaf skall för allt detta begära endast en blick från edra sköna ögon, ett bifallande ord från edra förföriska läppar, och jag skall glömma allt, för att minnas blott er, ja er ...!

– Och mig! utropade grefve Bertelsköld, som i samma ögonblick stod bakom Janssen, fattade honom hårdt i axeln och kastade honom så våldsamt tillbaka, att han stupade raklång på den mjuka sammetsmattan.

Det förgick en minut i tystnad, hvarunder grefvinnan kastade sig i sin makes armar, likasom för att söka skydd mot en så oerhörd förolämpning och mot det våld, hon nyss gjort på sin stolthet och sina känslor som qvinna.

Hofmästaren gäspade icke den gången. Han uppreste sig mycket blek, utan att svara ett ord. Hans vanliga fattning hade öfvergifvit honom, och han behöfde tid för att återvinna den.

Grefven mätte honom med en förkrossande blick af förakt. Derpå sade han kallt: – Plocka upp det der (två ringar lågo ännu på golfvet), och lägg det på bordet. Ni vet att grefvinnan ej tål någon vårdslöshet af sina domestiker.

Hofmästaren lydde mekaniskt.

– Och nu, fortfor grefven i samma ton, – vill jag se edra räkningar. Summan gör 6 200 daler silfvermynt. Är det allt?

– Det är allt, svarade Janssen mellan tänderna.

– Jag saknar likväl en revers af sednare datum, som bör ha stått i förbindelse med festen i går. Gif hit den.

– Jag har ingen sådan, herr grefve.

– Verkligen? Gif emellertid hit den ringen, ni skulle bära på ert hjerta. Ni kan, om ni vill, få en annan af kammarjungfrun. Grefvinnan tål ej, att lakejer smutsa ned hennes nipper, – och vid ert hjerta skulle sjelfva guldet förlora sin glans.

Det måste ha kokat i hofmästarens bröst, men vanan att alltifrån barndomen vara hans herres ögontjenare var likväl så stark, att han förvirrad stack handen i barmen och framtog en ring. I det han ville räcka den åt grefven, märkte han, att ringen var knuten vid en silkessnodd. Det var således ej den rätta. Med en hastig rörelse sökte han dölja sitt misstag och framräckte i stället den ring, som grefven begärt.

Bertelsköld märkte det genast, och mannens förvirring syntes honom förunderlig. Han fortfor likväl, som hade han ingenting märkt: – Gå, hemta grefvinnan en pall. Ni tycks glömma edra skyldigheter i hennes nåds presence8.

Hofmästaren tvekade, men lydde. I det han nedlade pallen för grefvinnans fötter i en ställning så olik den han nyss intagit, sökte hans blickar upptäcka, om denna förändring i situationen skett med eller utan hennes vetskap. Den stolta damens föraktliga min sade honom slutligen hela sanningen, och detta bestämde hans vidare handlingssätt.

Han uppreste sig trotsigt, blickade grefven djerft i ansigtet och sade: – Nu är det nog, herr grefve! Ni har lönat min långa tjenst på ett sätt, som frikallar mig från all vidare förbindelse till er. Från denna stund är jag icke mera er tjenare, som ni efter behag kan misshandla och förödmjuka. Jag är en fri man, och jag skall veta att bruka min frihet. Akta er, grefve Bertelsköld, ni känner för litet den man, ni vågat att förolämpa. Ni talar om edra skuldsedlar, men ni har glömt, att också jag är er något skyldig. Och det skall betalas en dag, och med ränta.

Grefvens blod brusade upp. – Jag känner, sade han, – en nedrig varelse, som jag uppfödt i mitt hus och öfverhopat med mina välgerningar, – hvars skurkstreck jag förlåtit, hvars försnillningar jag ej låtsat märka, ehuru de kostat mig ofantliga summor. Denne usling har betalat mitt förtroende med det svartaste förräderi, och till lön för sin herres nåd har han varit nog låg att förolämpa sin herres gemål och nog vansinnig, att ej genast begripa, huru blixten sväfvade öfver hans eländiga hufvud. Känner ni kanske något mera om den karlen, så säg, jag vill ännu ett ögonblick nedlåta mig att höra er.

– Jo, herr grefve, jag känner ännu något mera, svarade Janssen. – Det var en gång en faderlös gosse om fem år, god och oskyldig, som barn oftast äro, när de icke förderfvas. Han hade en mor, hvars enda barn han var, och som älskade honom öfver allt annat i verlden. Hon var lycklig i all sin fattigdom; hon hoppades, att hennes son en dag skulle blifva en redlig man, som hans fader varit. Men en dag kom der en man ridande öfver det frusna hafvet till ön Fyen i Danmark, och emedan han sade sig vara ett budskap om fred, som alla efterlängtade, så samlades kring honom en harmlös, godtrogen folkhop, som ville höra, om ej det olycksfulla kriget snart skulle få en ände. Bland denna folkhop stodo äfven gossen och hans mor. Då lemnade främlingen sin störtade häst, spände på fötterna ett par skridskor, och utan att någon anade minsta ondt, grep röfvaren, trolösare än vintern, som byggde bryggor åt landets fiender, den lille gossen i kragen, kastade honom på en kälke, ilade bort utåt det vida, blanka isfältet och försvann. Gossen grät och ropade på sin mor, och hon hörde hans klagande röst och sprang efter röfvaren på det vida hafvet, men hennes fot och hennes hjerta voro ej, som hans, utaf jern, – hon halkade, föll, stod upp, sprang åter, föll ånyo, stod åter upp och föll ånyo, tilldess hon icke mera stod upp och man fann henne andlös på isen med hjertat brustet i hennes bröst.

Bertelsköld teg dystert, och Janssen fortfor:

– Så liten han var, kunde gossen sedan aldrig förgäta de sista ljuden, han hörde ännu af sin moders förtviflan på isen. De ljödo i hans öron dag och natt genom hela lifvet, och om han blifvit en god menniska, skulle de kanske haft bättre följder för honom sjelf och andra. Men ur detta barnarof växte ej ett brott allena, utan otaliga. Denne gosse, ryckt från sitt hem och sin fädernejord, uppväxte, midt under krigets förvildning, bland råe soldater och alla slags laster; han blef för hela sin tid utan hem och fädernesland. Så drefvo de onda makterna fritt sitt spel med hans unga själ, och han blef – hvad han blef. En gång blef detta honom för tungt, och han beslöt att fly tillbaka till sitt barndomsland och blifva en bättre menniska; men när han kom dit, kände ingen igen honom mer, och man ansåg honom för en svensk spion och jagade honom bort. Då svor denne gosse, ännu helt ung, ett oblidkeligt hat mot dem, som vållat all hans ofärd ... och grefve Bertelsköld, ni vet nu hvad ni har att vänta, jag försmår att vidare ljuga för er. Det är jag som i många år plundrat edra skatter och gjort dem till mina. Det är jag som undergräft hela er välfärd. Det är jag som öfverlemnat er i reduktionens klor, och som ej skall sluta, stolte herr grefve, innan jag gjort er till en ärelös tiggare. Befall mig ännu en gång med den der högdragna uppsynen, som klär er så väl, att lyfta pallen under er grefvinnas fötter! Kalla mig ännu med den der grefliga tonen domestik och lakej! Det felades ännu något i min hämnd, och ni har gjort det om intet, men triumfera ej för bittida, ni har ännu ej sett slutet af den nemesis, som följer er faders brott, och jag är en man, som lyckas i allt!

Med dessa ord bugade hofmästaren ironiskt, och innan grefven tänkte på att hindra honom, var han försvunnen.

Då uppstod Bertelsköld, slog sig för pannan och utropade, betagen af en plötslig förfäran: – Ebba, min maka, vi äro förlorade! Den mannen har konungens ring!

Fotnoter till detta avsnitt

* Vi torde längre fram få kasta en blick i dessa och andra detaljer af reduktionstiden.

* Grefve Bertelsköld hade för sed att, alltid när han var uppretad, tala fransyska, hvarföre han då också tilltalade sin maka med ni. Vi ha likväl ansett bäst att återge hans ord på svenska.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sin fasters man och sin egen halfbror – Magnus Gabriel De la Gardie (1622–1686), rikskansler 1660 och den ledande gestalten i Karl XI:s förmyndarregering 1660–1672, och militären Gustaf Carlsson (1647–1708), utomäktenskaplig son till Karl X Gustav.

2 »oförbuden» ort – en ort där kronogods kunde förlänas.

3 besoldad – lejd.

4 toilett – klädsel.

5 nipper – smycken.

6 domestik – tjänare.

7 snäckgång – snigelfart.

8 presence – (fra.) närvaro.

9. Björnjagten.

Berättelsen går nu vid pass sju månader framåt – sju månader af bekymmer och pröfningar. Ju mera Carl XI:s kraftfulla regering led emot slutet, desto mörkare tätnade skuggorna kring dess afton och svartnade slutligen till en natt af dystra olyckor, i hvilken Carl XI:s stjerna gick ned och Carl XII:s gick upp.

Vi stå nu på svensk mark. Det är en för denna årstid ovanligt mild dag i Februari år 1696. Naturen syntes vid denna tid på ett förvånande sätt ryckt ur sin regelbundna gång. Var förra årets vinter öfver all jemförelse kall och hård, så var vintern 1696 likaså ovanlig genom en förtidig vårluft. Redan den 2 Februari hade man sett fingerslångt gräs vid vägarna i Stockholms grannskap, och den 17 Februari begynte Djurgården grönska. Vid samma tid töade Mälarens isar, och på dess kuster var slädföret redan i det närmaste slut.

På vägen, som från Sörmland gick åt Vestmanland förbi Arboga till Carl XI:s favoritställe, det ryktbara Kungsör, såg man bittida på morgonen tvenne slädar mödosamt sträfva norrut på de sista lemningarna af vintersnön. De hade härvid någon hjelp af en lindrig nattfrost, som glattade vägen och belade dess vattengölar med tunn, papperslik is. I den främre af slädarne, förspänd med tre hästar, sutto grefve Bertelsköld och hans äldre son Torsten; i den efterföljande, dragen af två hästar, satt yngre sonen, Gustaf Adolf, med sin mest afhållne jägare1 vid namn Daniel, yngre bror till mäster Pehr och yngste son till fader Johannes och mor Greta på Majniemi. Grefvens panna skuggades af moln; stundom betraktade han i dyster tystnad den mörkgröna barrskogen; stundom vexlade han några ord med sonen; stundom vände han sig om och gaf en missnöjd vink åt släden, som följde efter.

Orsaken dertill var, att tiden blef unge Gösta för lång. Än fattade han tömmarne och försökte på ett halsbrytande sätt öfver stubbar och diken köra fadren förbi. Än blef han varse en snöripa eller en hjerpe i småskogen, höll stilla, grep Daniels långa lodbössa och sköt, vanligtvis utan att träffa och med den påföljd, att hästarne skyggade och voro nära att skena. Än åter steg han af och roade sig med att försöka hålla släden tillbaka, medan hästarne drogo på med förenad kraft, ty den endast trettonårige gossen begynte att visa en jättestyrka, som redan mer än en gång kastat fullvuxne karlar till marken. Det var en småsak för honom, när släden sjönk in i ett dike, att ensam lyfta den upp igen.

Under tiden mulnade himlen, en häftig blåst uppstod, och med blåsten en snöyra, som innan kort kom de nyss så gråa vägarne att hvitna. Färden gick nu fortare, och kanske var det derföre grefvens mörka lynne något mildrades och hans tystnad oftare afbröts. Af de ord han dervid vexlade med Torsten kunna vi inhemta några upplysningar om familjens nuvarande ställning och afsigten med resan.

Familjen hade redan i Augusti förlidet år lemnat Finland och tillbragt hösten samt större delen af vintern i Stockholm. Nu hade grefve Bertelsköld och hans söner ledsagat grefvinnan och fröken Cecilia till Sparreslägtens familjegods uti Östergöthland, der grefvinnan hade nära anförvandter och ämnade tillbringa den vackra årstiden. Men grefven sjelf var för stolt att länge njuta af en gästfrihet, som i hans nuvarande läge syntes nästan förödmjukande. Han hade efter få dagar, tillbragta hos hans makas anhöriga, återvändt norrut, likväl icke direkt till Stockholm, utan, som vi finna af hans nuvarande marschruta2, till Kungsör. Orsaken dertill var hans önskan att få personligt företräde hos konungen, som just då tillbragte någon vecka på sitt älsklingsställe, och dertill åter hade grefven skäl, som för honom voro af högsta vigt.

Majniemi, hans sista sköna och rika fädernegods hade ändtligen, när det för femte gången hotades af reduktionen, blifvit uppslukadt af dess omättliga störtvåg. Förgäfves hade Bertelsköld och hans vänner användt hela återstoden af sitt inflytande. Förgäfves hade hans egna dyrbarheter och hans hustrus juveler uppoffrats i mutor åt visse af reduktionens handtlangare, som icke försmådde denna inbringande rörelse, äfven om de ej lyckades, eller kanske ej på allvar ville drifva åtgärden tillbaka. Liqvidationskommissionen hade ännu en gång för sken skull3 granskat grefvens rättsanspråk och funnit dem underhaltiga. Majniemi förklarades, som så många andra donationer, för kronans oförytterliga egendom, hvilken drottning Christina ej egt rättighet att bortskänka.

Men, invände Bertelskölds fullmäktig4, Majniemi är endast vederlag för det regemente, grefve Gustaf Bertelsköld uppsatt år 1644.

Må vara, sade reduktionsherrarne, då är det i alla fall en »ofruktbar» fordran. Ofruktbara fordringar kallades sådana, på hvilka kronan ej ansågs skyldig att betala ränta, och som sådana fordringar ansågos obetalda löner, förskotter, varor, förnödenheter, trupper m. m., dem enskilde hade att fordra af kronan; men fruktbara, d. v. s. räntebärande, ansågos endast kontanta penningelån af enskild man åt staten. När då under krigens penningenöd de flesta kronans skulder betalats med kronogods, och dessa sålunda bortkomne gods nu reducerades, d. v. s. drogos till kronan igen, så uppkastades frågan: har innehafvaren erhållit dem för en fruktbar eller för en ofruktbar fordran? I förra fallet fick egaren behålla godset så länge, till dess att dess afkastning ansågs motsvara hans fordran både till kapital och ränta, så att om årliga afkastningen endast motsvarade årliga räntan, så förblef godset oantasteligt; i annat fall drogs det in, när hela beloppet ansågs ersatt. I sednare fallet, der fordringsegaren endast skulle få en ersättning för kapitalet, räknade man ut, huru många års afkastning af godset borde motsvara detta kapital, och var den tiden förlupen, drogs godset in. Men ej nog dermed. Hade egaren utöfver den tiden dragit nytta af godset i den tro att det vore hans, så återfordrades nu icke blott sjelfva godset, utan ock så många års afkastning, som han ansågs ha olagligt åtnjutit deraf; ej nog således, att han miste sin egendom, han befann sig oförmodadt stå i skuld till kronan,5 och vanligen till ett belopp, som ruinerade honom desto säkrare, emedan det kom så oväntadt. Detta var just fallet med Majniemi. Familjen Bertelsköld hade nu egt det i 48 år, och kommissionen räknade ut, att 20 års afkastning bort vara tillräcklig att betala det uppsatta regementet. I följd häraf dömdes Bertelsköld icke allenast att lemna godset tillbaka, utan ock att ersätta kronan 28 års afkastning deraf, hvilken, beräknad till 10 000 daler om året, belastade honom med en oväntad skuld af 280 000 daler.

Dylika åtgärder voro vanligen fullgångna och okullkasteliga i samma stund de beslötos, ty hvad kronans jernarm en gång gripit, släppte den sällan eller aldrig numera tillbaka. Men emedan grefven besvärat sig öfver utslaget, behöfdes undantagsvis konungens bekräftelse, innan reduktions-domen kunde gå i verkställighet, och denna bekräftelse hade ännu ej blifvit utfärdad. Härpå byggde grefven sitt sista svaga hopp, att domen ännu kunde gå tillbaka, och det var derföre han hastade att personligen uppsöka majestätet i Kungsör.

Det var icke med lätt sinne den stolte grefven underkastade sig denna förödmjukande färd. Hans ridderliga själ hade mer än en gång med vedervilja nedlåtit sig till underhandlingar med reduktionens svampar6. Han var ej den man, som ville tigga af nåden hvad han ansåg sig böra fordra af rättvisan. Men det gällde för honom något mer än Majniemi. Det gällde hans barns enda arf, det gällde hans samhällsställning; ty utan Majniemi egde han ej qvar mer än klangen af sitt namn och minnet af sina rikedomar; och det gällde något mer än allt detta, nemligen försvaret af de aristokratiska principer, för hvilka han lefvat och hvilka han nu med hela öfvertygelsens värma sökte att inplanta hos sin äldste son.

– Det är på dig, Torsten, jag bygger, sade han. – Göstas lynne är annat; han blir en god soldat, jag är öfvertygad derom, en driftig landtbrukare, jag är säker derpå; men han blir ingenting mer. Du är ung, Torsten, men du visar en mogen mans beräknande klokhet. Du skall förvärfva dig kunskaper, erfarenhet; du skall ingå på statsmannabanan. Kanhända skall du en dag uppnå en plats, der dina ord ega en afgörande vigt i rikets rådkammare. Mins då, min son, att hvad än klokheten i öfrigt föreskrifver, du aldrig må köpslaga med din pligt, dina grundsatser och din öfvertygelse. Gör ej som någre af vårt parti, hvilka sökt afvända7 faran genom att concedera8 åt alla sidor och smickra det parti, som herrskar för dagen. Sök aldrig popularitet; det är en flägt, som ena minuten lyftar den lätta fjädern mot skyn, för att nästa minut kasta honom under hvar mans fötter. Stå fast, min son, vid det du anser för rätt, sannt och godt; stå fast, om än gunsten vill locka dig, eller skriket förkättra dig9. Buga dig aldrig för konungars nåd; för god är din sköld, för att tjena till en furstlig toffels stigbygel. Buga dig aldrig för hopens ynnest; när dagens fladdrande meningar skrika sig hesa och ropa: sanningen är här! sanningen är der! – så lägg handen på ditt hjerta och svara dem saktmodigt: nej, hon är här! Mins, att om jag ej skulle lemna dig något annat arf uppå jorden, så lemnar jag dig arfvet af en idé, och denna idé är upprätthållandet af en medlande makt mellan enväldet och mångväldet, mellan konungens absoluta rätt, som förnekar alla andras rätt, och hopens tygellösa makt, som upplöser allt i partier. Andra tider skola kanske finna en annan försoning mellan dessa evigt kämpande motsatser. Men för min tid och för din tid, Torsten, finns denna försoning blott hos en oberoende adel; – lofva mig, att du beständigt kämpar för adelns medlarerätt!

Torsten, af ett kallare och beslutsammare lynne än den hetsige, nästan svärmiske fadren, såg honom fast i ögat och sade: – Det är för litet. Min far gör adeln till ett mellanting mellan två makter, som båda två måste önska att störta den. Det är för litet. Adeln skall vara allt, och jag lofvar min far, att den skall bli det.

Grefven studsade för den bestämdhet, med hvilken den femtonårige gossen uttalade dessa ord. – Beständigt, sade han, – tror sig ungdomen göra verlden ny, och det är sannt, att deri ligger ungdomens makt. Men gif akt, Torsten, på erfarenhetens lärdomar. Jag har lefvat i Frankrike och jag har sett dess fordom mäktiga adel försjunka till en krypande skara af hofmän, täflande om en solblick af halfguden Ludvig XIV:s nåd, eller ett smålöje från helgonet Maintenons läppar. Jag har lefvat i Venedig och Schweitz, som kalla sig republiker och till grundsatsen erkänna folket som konung, och jag har sett det ena partiet efter det andra tyrannisera folket, sin herre. Jag har också lefvat i Polen ...

Grefven teg. Torsten förstod honom och sade: – Ja i Polen är adeln allt!

– Gå ej för långt, min son, sade Bertelsköld med en axelryckning; – noblesse oblige10. Intet Frankrike. Intet Polen. Intet Venedig. Men England efter 168811. Aristokrati och frihet. Konungen herrskar, men styr icke. Adeln styr, men herrskar icke. Folket lyder, men trälar icke. Förstör ej hvarken toppen eller roten, men låt kärnan utgöra trädets styrka.

På Torstens läppar sväfvade samma framtidsord »för litet», som ännu en gång var bestämdt att upplefva sin tid ett fjerdedels sekel derefter, då en oväntad händelse afbröt samtalet mellan far och son.

Yrvädret hade under tiden tilltagit i häftighet och betäckt vägarna med så ojemnt hopade drifvor, att hästarna endast med möda framskredo. Skjutskarlen hade då vändt af på en ginväg genom skogen, der blåsten var mindre och man kunde förmoda ett jemnare snöfall. Men här hade en fura fallit tvärsöfver den smala vägen, och man var tvungen att stanna. Medan unge Gösta och karlarna arbetade på att få trädet åt sidan, hördes plötsligt hundskall helt nära i skogen, och straxt derpå framluffsade gravitetiskt12 en stor slagbjörn, alldeles nedsnögad i sin yfviga, bruna pels. Hvar gång hundarne, snabbare än han, gjorde min af att kasta sig öfver honom, vände han sig om och visade, brummande, tvenne rader fruktansvärda tänder, alltid med den verkan att hundarne höllo sig på tillbörlig distans. Men anblicken af hästarne, slädarna och de resande tycktes icke behaga nalle. Kommen på vid pass 50 steg ifrån dem, gjorde han en tvär vändning och vek åter af inåt skogen, utan att synnerligen bry sig om sina förföljares gläfsande.

Denna nalles kryss åt vägen varade emellertid tillräckligt länge, för att sätta unge Göstas blod i den häftigaste rörelse. Utan att höra eller se något annat än björnen, grep han Daniels laddade bössa och sprang genom drifvorna efter nalle inåt skogen. Förgäfves varnade och hotade fadren. Gösta försvann bakom träden, och der var intet annat råd, än att skicka Daniel och kusken i vildbasarens spår.

Minut efter minut förgick under orolig väntan, och hvarken Gösta eller karlarne syntes till. Hästarne spetsade öronen och tycktes dela de resandes oro; man slapp13 hvarken fram eller tillbaka, och snön föll så tätt, att luften liknade ett utbredt hvitt lakan. Hundskallet aflägsnade sig, kom närmare, gick i halfcirkel och aflägsnade sig åter. Med ens öfvergick det till ett uthållande tjut, och straxt derpå hördes ett skott och så åter ett och åter ett. En paus uppstod, och derpå smällde ännu ett fjerde skott. Grefven var för gammal jägare, för att ej genast igenkänna knallen.

– Det fjerde var Göstas! utropade han.

De fyra på hvarandra följande skotten läto förmoda, att någonting var å färde i skogen, fastän träden och snöfallet skymde all utsigt för de resande på vägen. Vi gå derföre tillbaka till det ögonblick, när Gösta Bertelsköld med mera ifver än öfverläggning företog sig att ensam springa efter björnen mellan de lummiga14 granarna och de djupa drifvorna.

Gösta sjönk ofta ned öfver knäet, snafvade öfver stubbarna och sönderref sina kläder mot de nedhängande qvistarna. Men var hans väg mödosam, så syntes nalle icke mindre generad15 af den djupa snön, hvars årstid han annars brukade makligt sofva bort i sitt mjuka vinteride. Gösta begrep ej rätt, hvarföre björnen lemnat sin trygga fästning och begifvit sig ut på en så äfventyrlig färd; ty han hade hört, att skogens konung vanligen brukar försvara sig der till det yttersta och föga bry sig om fyrbente fienders retsamma, men oskadliga gläfsande. Om Gösta kommit att tänka på årstidens ovanliga, vårliga mildhet, så skulle han kanske ha gissat, att nalle var »veckovill»16. När han väcktes ur dvalan af hundskallet och snusade vårluft med sin breda nos, trodde han sig förmodligen ha lurat länge nog på sitt öra och ansåg sig vara i April, i stället för Februari. Så fick han lust att åter se, huru verlden såg ut efter hans långa middagslur och begrep sitt misstag, först när han fick att processa med de nya drifvorna.

Nalle hade snart nog af promenaden och tycktes, som försigtig fältherre, böjd att retirera till sin fästning igen. Men till hans synnerliga förargelse blef han varse, att reträtten var stängd af några jägare, som ringat17 idet och förgäfves sökt honom der. Brummande företog han sig en ny kryss inåt skogen, men det aflopp icke bättre, ty Gösta märkte, att en ordentligt organiserad jägarekedja hade kringränt den väldige skogsfursten, och för hvarje minut blef ringen trängre. Det förekom Gösta obegripligt, att jägarne ej sköto, ehuru björnen mer än en gång måste ha varit inom skotthåll. Man kunde nästan tro, att de sparade honom för värdigare kulor.

Och så var det verkligen. Knappt hade nalle, generad af sin starka motion, för andra gången närmat sig idet, innan ett skott small af bakom en yfvig gran. Kulan var väl måttad, men afståndet ännu för stort; det måste ha varit en ung och hetsig hand, som afsköt den. Ett ögonblick stannade björnen, ruskade på sig, likasom han afskakat en broms, och gick derpå vidare. Då small andra skottet på vid pass 60 steg, men äfven det förmådde blott obetydligt rispa den bruna, nedsnögade pelsen ofvanför högra frambogen.

Detta raljeri begynte slutligen reta nalles tålamod, så mycket mer, som hundarne fingo kurage af skotten och jägarnes närhet samt tjutande ansatte honom från alla sidor. Från sitt makliga lugn öfvergick han nu till en vresig förtrytsamhet. En vacker brun tik af engelsk race var den första, som fick erfara hans onda lynne. Qvickare, än någon anat, vände han sig om, och ett enda slag af hans breda ram sträckte den närgångna tiken död till marken.

Nu small det tredje skottet och träffade björnen midt i bringan. Det var för mycket för att vara ett narri18. Med ett förfärligt brummande reste sig nalle på bakfötterna, blodet sipprade utför hans ludna barm, och med af vrede gnistrande ögon sökte han sin dolde fiende.

Stället var mycket oländigt; der lågo kullfallna träd, täta snår och stora bullerstenar19 i vägen för den retade björnen. Det hade sannolikt varit lätt för jägaren att från sitt gömställe gifva nalle ett eller par skott till, men han tycktes förakta en så oridderlig strid. Gösta, som andlös krupit helt nära intill, såg med förvåning en helt ung man, nästan en gosse, liksom han sjelf, kasta den afskjutna bössan ifrån sig, gripa ett kort jagtspjut och springa fram till envigeskamp mot den väldige. Denna djerfhet var nära att kosta den unge jägaren dyrt. Björnen fattade spjutet mellan framtassarne och bröt det lätt som en leksak i små stycken. Jägaren steg tillbaka och drog sin hirschfängare20, men innan den ännu var dragen till hälften, kastades han omkull af den fruktansvärda, breda ramen och stupade i snön.

Ett rop af förfäran undföll de öfrige jägarne, som stodo bakom. Skjuta kunde de ej, af fruktan att träffa kamraten. Två af dem sprungo fram med sina spjut, men det var tydligt, att de skulle komma för sent, ty blott en enda sekund ännu, och björnen skulle ha krossat den smärte ynglingen under sina fötter så lätt, som en örn kramar sönder en hämpling i sina klor.

Sveriges, Finlands, Rysslands utseende skulle kanhända nu vara ett annat, om denna sekund gått utan räddning förbi.

Men knappt tio steg till höger derifrån låg Gösta Bertelsköld bakom ett stort vindfälle, och mynningen af hans bössa, stödd emot grenen, hade redan några ögonblick följt björnens hufvud, utan att han likväl vågade trycka af. Nu begrep han, att lif eller död berodde på en blink. I samma sekund som ynglingen föll och björnen för andra gången lyftade sin ram för att krossa den fallne – i samma sekund small Göstas skott.

Med ett vildt klagande läte tog björnen tre steg tillbaka, förde framtassen till sitt hufvud, balancerade ett ögonblick på bakfötterna och föll, tung, stel, rosslande. Blodet frustade ut genom båda hans näsborrar och färgade snön der han låg. Skogens starke konung sträckte ännu en gång ut sina jätteramar; derpå rörde han sig icke mer; han var död.

Jägarne störtade fram och uppreste varsamt den fallne ynglingen, som, döfvad af det förfärliga slaget, behöfde några minuter för att åter hemta andan. Knappt var han ånyo på fötter, innan han med hela ungdomens ifver kastade sig öfver sin stupade fiende, för att utröna hans bane. Det befanns, att en ganska liten kula af knappast en ärts storlek hade trängt in genom högra örat och sannolikt stadnat i hjernan samt derigenom vållat en nästan ögonblicklig död. En större kula hade stadnat i bringan och kändes utplattad der emot de inre delarna af höftbenet. Björnen var en af de största man sett och ännu i sitt fall ett föremål för jägarnes beundran och hundarnes stora förskräckelse.

– Det var mig en muskovit21! utropade ynglingen, på en gång både glad och ond, ty det kostade på hans ambition, att en annan skördat segern af hans djerfva bragd. – Jag tar er till vittnen, gode herrar, att det var min kula, som borrat det breda märket i baddarens yfviga pels. Men en annan gång, Fleming, måste du ge mig ett bättre spjut, och det skall vara af bok eller ek, ej, som den der pekstickan, af björk. Det var en försvarlig örfil han gaf mig; den föll öfver mig som ett berg, men jag slant tillika, och derföre föll jag. Tack skall du ha, Rosen, för sista skottet. Aldrig såg man ett vackrare stycke bly; jag hörde det pipa som en satunge tolf tum öfver mitt hufvud, och på fläcken tog det, annars hade jag aldrig spändt en hane mera. Här har du min hirschfängare, annat har jag ej att gifva dig. Men tala ej om för min far, att jag föll.

– Björnen har tolf mans styrka, svarade Rosen tröstande; – det är ingen skam att falla, en emot tolf.

– Tror du? genmälde ynglingen eftersinnande. – Godt, så skall jag lära mig att falla, om det behöfs, men vika – aldrig! Det måste ändå vara skönt att segra en mot tolf! Låt vara en mot tio – jag är icke högfärdig. Men hvad? ... Den kulan har ej lupit från din mynning, Rosen; dertill är hon alldeles för liten.

– Nej, sade Rosen något förlägen, – det var ej jag som skjöt sista skottet. Någon af ers höghets jägare var lyckligare än vi, som ej kunde skjuta, emedan ers höghet sjelf låg i skottlinien.

– Säg, fortfor den unge kämpen, – har du någonsin sett en så stor best stupa för en så liten kula? Man kunde tro honom vara skjuten med en ärt. Det är endast Norrlänningar och Finnar som bruka så liten kaliber, för att spara krut och bly. Hollah22, gossar, hvem af er skjuter björnar med sparfhagel? Fram med gevären! Fyra dukater i premie för sista skottet!

Gösta, utom sig af förlägenhet och glädje, vågade ej röra hand eller fot, oaktadt uppmaningen ganska tydligt gällde honom. Han såg jägarne samlas kring ynglingen, som kallades ers höghet och som han tyckte sig ha sett förut uti Stockholm. Han gissade genast på kronprinsen Carl, men honom hade Gösta beständigt sett i en oformligt stor peruk, som föll i långa lockar ända ned på axlarna å båda sidor om det fina, nästan qvinliga ansigtet. Den unge jägaren, som nu stod framför honom, bar kortklippt brunt hår under en mössa af bäfverskinn, en blå lifrock af groft kläde med ett läderbälte om lifvet och på fötterna storstöflar, som gingo lagom högt på benet, för att ej hindra gången. Hela gestalten var långtifrån kämpalik. Med den smärta växten, de milda blå ögonen, de mjellhvita, af kölden purprade kinderna och de mera spensliga, än starkt byggda lemmarna, kunde man ha tagit den unge jägaren för en förklädd flicka, derest icke rösten, som just var i målbrottet, hade haft någonting sträft och hela hans hållning någonting hurtigt, som visade vana att vistas i skog och mark.

Samtlige jägarne bedyrade sanningsenligt, att ingen af dem hade lossat skottet, ehuru alla påstodo sig ha ämnat göra det, om de ej blifvit förekomne. Medan man tvistade härom, närmade sig en trupp af sex eller sju ryttare skogsbrynet, så långt de kunde komma för den oländiga marken och snön, hvarpå en af dem steg af, trefvade fram till valplatsen och frambar konungens fråga hvad som vore å färde i skogen. Ett högt hurra var svaret; nalles tunga lekamen lades på en i hast hopflätad bår af unga björkar och bars i triumf, under stoj och jubel, ned till den väntande konungen.

Under tiden låg Gösta inkrupen mellan de täta lummiga grenarne af den kullfallna granen. Han hade hemligen både fruktat och hoppats att blifva upptäckt, men hans gömställe var bättre, än han trott. Hela skaran drog så tätt förbi, att den nästan trampade på honom, och likväl blef ingen under det allmänna jublet varse, att någon låg mellan grenarna.

Skamflat23, nästan harmfull, steg gossen upp och begaf sig i jägarnes spår nedåt vägen. Här mötte han Daniel och kusken, som förgäfves hade sökt honom och nu stodo gapande af förundran vid anblicken af jägareskaran, som dels till häst, dels till fots aflägsnade sig på vägen åt Kungsör.

Gösta Bertelsköld återvände till sin far och sin bror, som väntade honom med otålighet. Grefven var misslynt; i stället att helsas som segrare, fick Gösta uppbära skarpa förebråelser. Knappt vårdade sig grefven att göra en fråga om björnens öde; Gösta saknade mod att skildra den besynnerliga andel han hade deri som krypskytt, och så blef hans seger obekant för alla, utom för Daniel, i hvars sköte den okände segervinnaren nedlade förtroendet om sin framgång, sin blygsel och sitt missöde. Till Kungsör hade man ännu en dryg svensk mil, men innan man kom dit, hände sig något på närmaste gästgifvargård.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 jägare – här: betjänt.

2 marschruta – färdväg.

3 för sken skull – för syns skull.

4 fullmäktig – ombud.

5 Ofruktbara fordringar […] skuld till kronan, – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 17 1852, s. 123–134.

6 svampar – bildligt med tanke på svampars förmåga att suga upp vätska.

7 afvända – avvärja.

8 concedera – stavningsvariant av koncedera: ge efter, ge vika.

9 skriket förkättra dig – ryktet fördöma dig.

10 noblesse oblige – (fra.) adelskap förpliktar.

11 England efter 1688 – Den s.k. ärorika revolutionen 1688–1689 ledde till att enväldet avskaffades och en konstitutionell monarki infördes.

12 gravitetiskt – värdigt.

13 slapp – kom.

14 lummiga – här: yviga.

15 generad – besvärad, hindrad.

16 »veckovill» – vilse i fråga om tiden.

17 ringat – omringat.

18 narri – skämt.

19 bullerstenar – stenblock.

20 hirschfängare – lång jaktkniv eller kort (jakt)svärd med parerstång.

21 muskovit – ryss, med anspelning på den ryska björnen och uppfattningen om ryssar som vilda och krigiska.

22 Hollah – hallå, hör på (lystringsord).

23 Skamflat – skamsen, förlägen.

10. Kronofogden.

När de resande anlände till Mölna gästgifveri tre qvart mil från Kungsör, var gården uppfylld af folk, som hade församlats dels för konungens dervaro, dels för att betrakta den fällda björnen. En jägare höll som bäst på att uppläsa en kungörelse af innehåll, att den okände skytt, som kunde bevisa sig ha varit björnens baneman, egde att begära en nåd af konungen.

Många gissningar voro i svang och lupo från mun till mun. Berättelsen om det mystiska fjerde skottet hade redan fått en bismak af tidens vidskepelse. Några påstodo, att det kommit ur luften, andra att det knallat ur jorden. Somliga voro fullt och fast öfvertygade, att skogsrået och ingen annan vore den sannskyldige. Ännu andra trodde sig veta, att kronprinsen hade en tomte vid sin sida och stod i alla faror under hans beskydd, och ehuru tomten för det mesta behagade vara osynlig, funnos de, som påstodo sig ha sett honom i en grå jacka, röd mössa och röda vantar, hvaraf man slutade, att mycket blod skulle flyta under nästkommande regementstid. De slutligen, som ansågo sig vara klokare än andra, betraktade med en knipslug min konungens favoritjägare, gamle Håkan1, som vanligen brukade skickas vid farliga tillfällen att hafva öga på prinsen och som man nu i tysthet ansåg för björnens verklige baneman.

Men hvarken Håkan eller någon annan framträdde för att göra anspråk på den utlofvade belöningen. Konungen, sade man, var deröfver ganska missnöjd. De, som kände hans af naturen häftiga och misstänksamma lynne, begynte frukta, att om skytten länge dröjde att visa sig, kunde den kungliga nåden lätt förvandlas i kunglig onåd.

Bertelsköld anmärkte, att folkhopen på gården var ovanligt tyst och endast hviskade sinsemellan. Omkring tjugu hästar stodo sadlade för konungen, prinsen och deras svit. Men det sades att återfärden till Kungsör blifvit fördröjd. Konungen hade ridit för häftigt, kanske förkylt sig, och led af sin vanliga åkomma de sednaste åren, kräkning och hufvudvärk. Kronprinsen åter hade fått en hastig svindel. Man sade, att det tunga slaget af björnens ram hade nu först visat sin efterkänning och att prinsen hade en känsla, som vore alla ben i hans kropp sönderkrossade. Likväl funnos hvarken läkare eller medikamenter att tillgå, ej ens på Kungsör.2 Sådant föraktade Sveriges Carlar.

Under dessa omständigheter var ej att tänka på audiens, och grefven gick in i hållstugan, för att tålmodigt vänta på hästar. Han hade ej suttit der länge, då ett oväntadt sorl uppstod på gården. Fruktande att konungen möjligen vore illa sjuk, hastade Bertelsköld ut, för att fråga hvad larmet betydde. Men orsaken var en helt annan. En liten spetsfundig gubbe, berömd trollkarl från Wermlands finnskogar, hade råkat vara till hands och hört berättas om konungens sjukdom. I hopp att göra sin lycka, hade han dristigt trängt sig in ända till konungens rum och med stormodiga ord erbjudit sig att på ögonblicket läsa bort3 alla krämpor hos den höge patienten. Konungen hade en stund hört på honom och derpå, som god kristen, blifvit högeligen uppbragt öfver ett sådant tillbud, sprungit upp från sängen, fattat en käpp och med egen hög hand pryglat trollkarlen ut på dörren. Man tillade, att detta varit en verklig trollkur, ehuru i annan mening än dermed åsyftades, ty den häftiga vreden hade med ens jagat krämporna på flykten, och konungen kände sig åter stark nog att stiga till häst. Värre deran var prins Carl; ehuru konungen ingalunda var hård mot sina barn, när han ej ansattes utaf sitt mörka lynne, hade han en särdeles stor afsky för kroppslig svaghet och skonade hvarken sig sjelf eller andra. Prinsen var ganska blek och såg lidande ut. Men det halp4 icke. Inom få minuter satt hela sällskapet till häst (man hade förgäfves sökt öfvertala konungen att åka), och sjuke och friske galopperade i samma sporrsträck derifrån.

– Der rider envåldskonungen med sin förste slaf, hviskade Torsten Bertelsköld, som med sin nästan pjåkiga försigtighet om helsan var en fullkomlig motsats till kronprinsen.

– Taisez vous5, svarade grefven strängt. – Örnen lär sin unge flyga. Hvad det för resten blir af prins Carl, det står till Gud och framtiden, men ett är säkert, och det är att han blir hvad du aldrig blir, min son, – en god soldat.

Hästarne voro nu förspände, och de resande begåfvo sig åter på väg till Kungsör ett stycke efter det snabbt framilande kungliga jagtsällskapet, hvilket de ej gjorde ens ett försök att upphinna. Gösta Bertelsköld hade härunder högst vigtiga rådplägningar med sin Daniel. Hemligheten af det lyckliga skottet surrade i hans hufvud som en torndyfvel6 i en glasburk, och likväl vågade han ej släppa den lös. Men det var en vigtig öfverläggning hvad han borde begära, till huru högt pris han borde sälja sin hemlighet. Det var Daniel, som framkastade ordet »sälja», men det befanns icke i den lille ädlingens smak. – Jag handlar ej med kulor, svarade han förtretad; – men vill kungen utnämna mig till page hos kronprinsen, så vore det alls inte för mycket. Min far säger, att page hade jag bort vara långt för detta; men ser du Daniel, kungen och han äro ej riktigt goda vänner. Jag kan ej tåla somlige af de andra pagerna; de tycka sig vara grufligt förnäma, fastän de äro bara simpla adelsmän, och somlige af dem ha blifvit grefvar och baroner i förrgår. Men kronprinsen är en karl! Jag slår vad, att han är mycket starkare, än du tror, Daniel, fastän han ser ut som en flicka.

Daniel svarade med att gifva hästen ett rapp, och så nalkades man Kungsör en god halftimme efter jagtsällskapets ankomst. Kungsör ligger vid Arboga ås utlopp i sjön Galten vid Mälarens innersta fjärdar och har aldrig haft någon stor betydenhet, utom det vackra läget och Carl XI:s synnerliga tycke för stället. Till höger om ån var en obetydlig köping7, bebodd af bönder, stalldrängar, fiskare och några landthandlare. Till venster lågo vidlyftiga stall för det här anlagda stuteriet – hästar voro en af Carl XI:s svaga sidor – och närmare åmynningen såg man den egentliga kungsgården, en oansenlig byggnad af tegel med inalles 15 eller 20 rum, uteslutande bestämda för konungen och hans närmaste vänner. Följden var att konungen aldrig kunde bjuda de talrika resande och de många utländska sändebud, som här besökte honom, herberge på kungsgården, utan de voro nödsakade att, så godt de kunde, skaffa sig qvarter i köpingen på andra sidan om ån, der af denna orsak ett slags ganska medelmåttigt värdshus hade uppstått. Konungens fiender sade, att han af girighet bodde så trångt, för att ej behöfva undfägna dyra gäster, men rätta orsaken var sannolikt den, att han med sitt skygga lynne och ringa vana att representera kände sig generad af främlingars påträngande, hvarföre han helst ville vara hemma hos sig på egen hand, utan att nödgas underkasta sig en plågsam etikett.

Grefve Bertelsköld fann alla rummen på värdshuset upptagne af resande, ty konungens närhet brukade samla dit en mängd folk af alla stånd, som hade något att andraga eller bönfalla hos majestätet. Tilloppet nu var ovanligt stort, och grefven skulle ha varit tvungen att söka sig rum i de kringliggande kojorna, derest ej värden, en Stockholmare, skulle artigt ha upplåtit två af sina egna rum och inpackat sig och de sina i det tredje. Det var obeqvämt, men stod ej att hjelpa.

Tankfull, orolig, kastade sig grefven på en soffa. Hans ställning var icke angenäm. Han nalkades konungen för att söka en rättvisa, och likväl skulle det tagas som ville han söka en nåd. Konungen var sjuk, retlig, snäsig; borde väl Bertelsköld underkasta sig att kanske få smaka den kungliga käppen, hvilken likaså lätt kunde träffa en ädlings skuldra, som den simplaste tjenares? Vid denna tanke kom grefvens blod uti kokning. Majniemi var honom mycket kärt, det var nödvändigt för hans familj, det behöfdes till sönernas uppfostran. Men nu, när dess öde kanske berodde på en kunglig mages dåliga matsmältning, var det väl värdt att köpas för priset af en personlig förödmjukelse? Nej – Bertelsköld beslöt att våga hvad han borde våga, nemligen en audiens och en framställning af rättsgrunderna för sin sak, men också icke en hårsmån deröfver. Hända hvad hända ville, med stolt och upprätt panna skulle han framträda; med stolt och upprätt panna skulle han gå.

Han skickade att anmäla sig och erhöll, nästan emot sin väntan, det svar, att han skulle få audiens kl. 4 på eftermiddagen. Budet visste berätta, att hans majestät åter befann sig bättre och att man tillredde en björnfest på kungsgården.

Soffan stod framför en nu stängd dörr till gästrummen. Medan grefven hvilade ut i förväntan på middagen, som ingen efterlängtade högre än Gösta, förnam han röster i rummet bredvid och kunde ej undvika att höra följande afbrutna ord, som uttalades af personer, hvilka inkommo under ett häftigt samtal:

– Han afkläder oss inpå kroppen.

– Han fråntager oss frukten af många års mödor.

– Han rycker sjelfva jorden undan våra fötter.

– Städernas donationsjord! Oerhördt!

– Skogs-kommissionen! Ren galenskap!

– All skattejord kronans! Tyranni!

– Är ej Schillers galge8 färdig ännu?

– Det var ändå vi, som ....

– Ja, när det gällde att lossa på adelns pung ...

– Böra vi tåla en så grof otacksamhet?

– Hvad vill du göra? Han är enväldig!

– Men utan borgareståndet ...

– Men utan bönderne ...

– Tyst, tala saktare!

Ett föraktligt, spefullt löje krusade Bertelskölds läppar. – Nåväl, mina herrar borgare och bönder, sade han till sig sjelf, – ären J nu ändtligen komne derhän? Begripen J nu reduktionens klyftiga gåtor? Förstån J nu ändtligen hvad enväldet innebär? Huru sött, huru ljufligt har det ej smakat er, när J under edert stora nit för kronans och rikets bästa skjutit med båda händerna på det stora verket, som skulle bortsopa adeln, likt annat ogräs, från jordegendomen i landet! Huru lätt var ej då er möda! Huru kärt ert besvär! Huru patriotisk er ifver! Men bladet har vändt sig, det hungriga barnet börjar att uppäta fader, moder, ammor, jordegummor, faddrar och hela det fromma barnsöls9-sällskapet. Och J skratten ej mera! J nedkallen ej mera all himmelens manna öfver den stora egyptiska köttgrytan10, der hvar och en af eder hoppades fiska en fet stek! Men så ropen då hurra, ty ert verk har ju artat sig öfvermåttan väl, det har öfverträffat er djerfvaste väntan, det har uppslukat oss, och nu uppslukar det äfven er, J store, förträfflige patrioter för godt köp! Reduktionssoppan är färdig, och kockarne sjelfve förvånas deröfver. Vid himlen, det är superbt. Jag önskar er af hjertat en smaklig måltid och beklagar blott, att ej de helige herrar prester äro med om er uppbyggliga litania!

Se här några ord till förklaring öfver det, som grefve Bertelsköld kallade borgares och bönders litania.

Alla tre ofrälsestånden, i förening med småadeln11, hade med glädje samtyckt till Carl XI:s reduktion, i det trefaldiga hopp att rikets nöd dermed vore hulpen12, högadelns makt bruten och de sjelfve tryggade för tidens stormar. Det sista hoppet blef mot all förväntan sviket. Lågadeln, som hoppats få behålla gåfvogods under 600 dalers ränta, begynte redan 1682 få slå vantarne i bordet. Samma år väckte högadeln, brinnande af hämndlystnad, reduktionens hunger mot städernas donationsjord, som ock till en del blef indragen; 1686 och 1689 anställdes stränga räfster med borgerskapets bevillningar af skeppsparter, handelskompanier m. m., och man föreslog en förhatlig kontroll öfver både ärfd och förvärfd förmögenhet. 1687 indrog reduktionen presternas vederlag för s. k. gästning13, och 1695 blef alarm och oro, när förteckning infordrades öfver alla de inkomster kyrkor och presterskap åtnjöto af kronan. Men presterne, konungens gunstlingar och ifrigaste anhängare, sluppo dock för bästa köpet. Bönderne undsluppo bedragaren Schillers anslag, som var nära att genom en förfalskad urkund indraga till kronan 4 000 hemman. Men de ledo, jemte borgarne, af den s. k. skogskommissionen, som efter 1694 undersökte och åklagade alla olagliga inkräktningar på kronans skogar, sjöar och strömmar, och der gällde icke ens urminnes häfd. Vådligare än allt detta var den ofta uttalade satsen, att kronan vore rätte egaren äfven till skattejorden. Åsigten – enväldets yttersta konseqvens, från hvilken man endast hade ett steg till den satsen, att all egendom vore kronans – kunde, till rikets, frihetens och eganderättens lycka, aldrig genomdrifvas. Men efter 1693 begynte många skattehemman återgå till krono-, emedan detta var ett vilkor för hemmantalets förmedling vid indelningsverket14. I allmänhet grep reduktionen under konungens sista lefnadsår omkring sig på bredden. Osäkerheten tilltog. Konungamakten tätnade15, skattkammaren fylldes, men dess breda grundval på folkets skuldror begynte undergräfvas af fruktan och missnöje. Man frågade sig, om kronan ville ha allt, för att lemna åt undersåtarne det enda, som återstod, en spartansk fattigdom!

Dock, vi återgå till berättelsen.

Efter middagen roade sig unge herrarne Bertelsköld en hvar efter sitt lynne. Gösta gick att bese stuteriet och de sköna hästarna; Torsten satte sig att studera Hugo Grotius16. Grefven, deras far, iklädde sig den tidens hofdrägt, den ofantliga allongeperuken, den fina hvita spetshalsduken, den åtsittande, långlifvade17, blåa sammetsrocken med de oformligt vida nedhängande ärmuppslagen, den gula sidenvesten, som gick ned öfver midjan, de korta, blåa pantalongerna, de svarta sidenstrumporna, de upp till vristen gående skorna eller halfstöflarna, prydda med stora bandrosor18, den fjädrade19 baretten, den hängande, långa huggvärjan och hvad mera som hörde till en fulländad gentlemans yttre personlighet. Om värjan bör anmärkas, att den enligt franska modet borde vara helt spenslig och kort, men Carl XI tålde ej dessa pennknifvar, som han kallade dem,20 och det var naturligt, att hans hofmän, om också ogerna, följde exemplet.

Grefve Bernhard Bertelsköld, nu 56 år gammal, hade i yngre år varit en af svenska hofvets ståtligaste kavaljerer under förmyndaretiden. En fin belefvenhet, parfymen af Ludvig XIV:s tidehvarf, – denna utsökta smak, denna förfinade bildning, som då endast kunde vinnas under mångårig vistelse vid utländska hof och i närheten af sjelfva den man, som bländade seklet, – allt detta förenade sig hos Bertelsköld med en stolt, beslutsam hållning, mera en följd af de många faror och skiftande öden han genomgått, än af hans naturliga lynne, som var mildt och ursprungligen mycket vekt. Han var ej född för partihat; det grumlade blott hans annars klara blick, det förbittrade hans annars kärleksfulla själ. Likt Magnus De la Gardie, hade han eftersträfvat rollen af en högsint mæcenat, en ädling, lysande genom kunskaper och förtjenster, ej mindre än genom börd och rikedom. Men Bertelskölds ärelystnad gick ej så högt, den åtrådde icke makten, endast glansen, icke fruktan, endast kärlek, kanske stundom beundran, ty menniskohjertat är svagt. Om det berott på honom, skulle han ej egt några fiender, och likväl egde han många sådana. Känslan deraf hade plöjt fåror i hans panna och kommit hans fordom så sköna, blåsvarta hår att gråna; men ännu reste sig hans harmoniskt sköna gestalt ett halft hufvud högre än andra menniskor; ännu brann i hans blickar den intelligenta, milda glans, som tjusat så många qvinnohjertan, och hans stämma hade bibehållit hela sitt fordna intagande välljud. Tilläggom, att han de sednare åren, när han ej mer användes i diplomatiska beskickningar, tjenstgjorde vid hofvet som drottning Hedvig Eleonoras stallmästare, upprätthållen af hennes gunst, som likväl ej förmådde rädda hans förmögenhet. Ludvig XIV hade infört uniformerna bland militären, och de fleste regenter, äfven Carl XI, hade efter hand följt exemplet, men för civile tjenstemän fanns ännu ingen föreskrift i detta hänseende, och derföre bar äfven Bertelsköld den drägt, som allmänt brukades af svenska adeln och hofvet.

Sådan var den man, som nu skulle uppträda inför Carl XI, och man måste tillstå, att den spänning, som rådde mellan konungen och hans undersåte, var grundad på både inre och yttre motsatser i bådas lynnen, vanor och tänkesätt. Carl XI var en kraftfull ande, utmärkt af höga personliga dygder, dem ej ens hans bittraste fiender kunnat förneka; han var ock, när det gällde att uppfatta stora mål, såsom hans rikes väl, en stor regent, hvarföre månget af hans verk i sekler öfverlefvat stormarna och blifvit en välsignelse för slägte efter slägte. Men som menniska sjönk han stundom ända till litenhet; han saknade fullkomligt hvad man kallar ridderlighet och kunde t. ex. aldrig uppfatta Gustaf II Adolf, hvilken han och hans vänner, i mening att dermed antyda något högtspelande och äfventyrligt, brukade kalla kung Orre. Och likasom en Nemesis velat återgälda detta kungliga spenamn med ett dylikt efterträdarens gyckel öfver föregångaren, så är det bekant, att hundrade år derefter Gustaf III, hvilken lika litet kunde uppfatta Carl XI, som denne kunde uppfatta Gustaf Adolf, brukade kalla samme Carl XI Kronofogden21 – dermed antydande reduktionsväsendet, som i all sin riksgagnelighet ofta urartade till en småaktighet, ett trakasseri, en snikenhet, som voro Gustaf III:s afsky.

Efterverlden vet ej af furstesmicker!

Bertelsköld inför sin konung, det var Gustaf III:s framtid inför Carl XI; det var en kung Orre inför Kronofogden; det var riddaren inför statshushållaren; – motsatser, som aldrig kunde förlikas, lynnen, som af inre nödvändighet måste beständigt vara mot hvarandra fiendtliga.

På slaget 4 stod Bertelsköld i konungens förmak, ty kring Carl XI rörde sig allt med afmätt punktlighet. Den gången fick han dock vänta vid pass tio minuter. Man sade honom, att två Finnar, en borgare och en bonde, hade audiens hos konungen.

Två män om några och femtio års ålder kommo ut. Bertelsköld igenkände genast i dem sina gamla ovänner, f. d. riksdagsmännen bröderne Larsson, den ene köpman i Wasa, den andre bonde i Storkyro. Båda sågo nedslagne ut; deras ärende måste ha aflupit illa. De vexlade en styf helsning med grefven. Kanske flög i denna stund ett flyktigt löje öfver hans läppar – ett ofrivilligt löje öfver det sällsamma öde, som här sammanförde de två kämpande makterna: adelsvälde och folkvälde, bönfallande inför den tredje makten, enväldet, som uppslukat dem båda. Larssönerne, vane partichefer22, fattade straxt hans mening. – Herr grefve, hviskade bonden i förbigående, – om vi falle, faller icke derföre folket.

– Nej, sade grefven i samma ton, – det faller icke, det knäfaller!

– Mellantaket är borta, golfbjelkarne stå qvar, yttrade borgaren.

– Ja, svarade grefven; – derföre regnar det in genom takresningen, och golfvet tar röta.

Nu blef Bertelsköld inkallad, och den korta, men bittra ordvexlingen afbröts.

Carl XI tecknas i sednare åren af sin samtida Puffendorff på följande sätt23: Han är till växten mindre än medelmåttig; håret svart och krulligt, vårdadt med mycken flit intill 1687, då det i förtid grånade, hvarefter konungen lade sig till peruk. Hans panna är lagom hög, ögonen små och vänliga, näsan rak, kinderna röda, hakan spetsig, läpparne stora, skuldrorna breda, ställningen vacker, händerna stora* och fötterna små. Han haltar något, sedan han bröt sitt venstra ben, är mycket stark, skicklig i kroppsöfningar, outtröttlig i arbete och på resor, äter hastigt, dricker måttligt, sofver litet; är gudfruktig, sparsam, tapper i krig, älskar hästar och soldater, men är kallsinnig mot fruntimmer. Han har icke något förnämt utseende; man ser ingenting majestätiskt i hans person; om man ej kände honom, skulle man aldrig taga honom för en konung. Hans väsende är enkelt och okonstladt; dock kan han förställa sig. Hans själsgåfvor äro hvarken af de sämsta eller de bästa, men hans uppfostran har blifvit mycket vårdslösad, han talar hvarken latin eller fransyska och kan knappt skrifva sitt namn. Han har ett svårt uttal, stammar något och kan ej underhålla en konversation. Han kläder sig enkelt, bär ständigt en åtsittande rock och en lång värja ...

Vid grefvens inträde satt konungen vid ett stort skrifbord af ek, som upptog nära en fjerdedel af det ganska tarfliga arbetsrummet. Bakom den högkarmade, bruna läderstolen stod reduktionsmannen, apothekaresonen Jakob Gyllenborg, han, som ansågs för konungens onde genius25. Bertelsköld anade genast hvad han hade att vänta. Han bugade tigande, under väntan att blifva tilltalad.

Men konungen tycktes ha väntat detsamma och yttrade efter en tvär helsning och en kort paus: – Nå, hvad är det? Ni har besvärat er öfver Majniemis reduktion?

– Ja, ers majestät! svarade Bertelsköld lugnt.

– Det var onödigt. Med hvad rätt besvärar ni er öfver en laglig åtgärd, som endast har det fel, att den kommit femton år sednare, än den bort?

– Jag har i min inlaga utvecklat rättsgrunderna för mina anspråk och kommer för att personligen vädja till eders majestäts landsfaderliga rättvisa.

– Se åt hvad grefven har att anföra, sade konungen, vändande sig till Gyllenborg. Medan denne bläddrade i en stor portfölj, som innehöll löpande handlingar, genomgick konungen förra årets nyss inlemnade räkenskaper för Kungsörs stuteri, nedsatte med egen hand åtskilliga kronan påförde utgifter och nagelfor strängt med alla deri förekommande siffror. Stundom syntes hans sparsamhet råka i strid med hans passion för hästar; en redan öfverkorsad och ändrad siffra blef ånyo ändrad och förra ändringen korsad; en i randen tecknad anmärkning blef öfverstruken; ett lönetillskott blef tillagdt de bästa stalldrängarne.

Fördjupad i detta göromål, syntes konungen alldeles ha bortglömt Bertelskölds närvaro. Vare sig att de sökta handlingarne verkligen voro svåra att finna, eller, hvad som är troligare, att Gyllenborg ej ogerna lät den stolte grefven känna sitt öfvertag, alltnog, sökandet räckte länge nog, och Bertelsköld fick under tiden vänta stående under djup tystnad, blott då och då afbruten af konungens hosta eller ett halfhögt utbrott af hans missnöje med räkenskaperna.

Slutligen fanns det sökta papperet, och Gyllenborg resumerade dess innehåll: – Grefve Bertelsköld åberopar ett gåfvobref af drottning Christina, men enligt kgl. majestäts och ständernas beslut gäller intet kungligt bref till förfång för kronans oförytterliga rätt.

Grefven vill det oaktadt hafva godset ansedt som vederlag för en hans framlidne herr faders fordran hos kronan sedan 1644, stor 100 000 daler s. m.26; men kommissionen utreder, att i thy fall godset är att betrakta som pantegods, hvilket enligt 1686 års riksdagsbeslut, endast så länge bör åtnjutas, intilldess att det af kronan inlöses eller afkastningen betäckt kronans skuld jemte 5 procents årlig ränta. Alldenstund Majniemi afkastar 10 000 daler årligen, och således kronans skuld med ränta borde vara gulden27 efter 20 års förlopp, eller år 1667, har grefve Bertelsköld med rätta blifvit godset fråndömd och ålagd att till kronan återgälda hvad han derutöfver uppburit, nemligen 28 års afkastning, med 280 000 daler sagde mynt.

– Herr grefven* förgäter min underdåniga öfversigt af Majniemis afkastning de sednaste 30 åren, anmärkte Bertelsköld. – Deraf framgår ovedersägligen, att afkastningen endast tvenne år, nemligen 1682 och 1689, uppgått till det maximum, hvilket kommissionen antagit som medeltal. Jag har utredt, att afkastningen månget år nedgått ända till 3 och 2 000 daler samt att medeltalet icke med någon billighet29 kan beräknas högre än till 6 500 daler om året. Redan detta gör för kronans påstådda fordran under 48 års tid en afkortning af 168 000 daler.

– Det kommer oss icke vid att pröfva, genmälde konungen mulen. – Vi ha fördenskull en kommission, efter hvars pröfning ni har att rätta er.

– Och kommissionen, inföll Gyllenborg, – har ej kunnat taga i beräkning, att godset möjligen någon tid blifvit vanskött och afkastningen minskad derigenom. Kronan bör ha sitt.

– Ers majestät, svarade Bertelsköld, utan att bevärdiga reduktionsmannen med en blick – jag har ej kommit hit för att upptaga min konungs dyrbara tid med enskilda räkenskaper. Jag vädjar till andra och högre skäl, som icke gälla min fördel, min ruin, det vore ett ringa ting, utan allas väl och rikets. Eders majestät har för Sveriges makt och välfärd gjort hvad få konungar hafva gjort tillförene30. Törhända har eders majestät rönt ringa tack derföre härintills, men efterverlden skall förstå, att eders majestät har velat en sak framför allt, nemligen landets och folkets väl. Fördunkla icke den storhet, som breder sin glans öfver så ädla mål, genom små åtgärder, som kunna inbringa staten några hundra tusen daler, men som kosta den och kosta eders majestät hvad som ej kan uppvägas med millioner, nemligen det som är högre, oförytterligare än sjelfva kronans, folkets och eders majestäts egen fördel: rättvisan! Tro ej dessa krypande gunstlingar, som intala eders majestät, att kronans vinning är någonting annat än undersåtarnes! Om rikets nöd har rättfärdigat reduktionen, så låt det nu vara nog: många tårar komma slutligen sjelfva silfret att rosta. Riket är räddadt, dess makt betryggad, dess upplysning befordrad, dess skattkammare fylld, dess här och flotta i aktningsbjudande skick. När eders majestäts regering burit så lysande frukter, låt det vara tillfyllest, begär icke mera, gif ej eders majestäts fiender och belackare vapen i händerna! Adelns makt är bruten; var mild, ers majestät, var klok! Trampa icke på den redan fallne, pressa icke sista skärfven ifrån den redan fattige! Eders majestät är enväldig konung: på den stora makten tynger ett lika stort ansvar, och hvad än ständerna besluta, eller kommissionerna pröfva, eller sjelfgjorda lagar döma, det återfaller allt på eders majestät och dess rådgifvare för Guds dom, för folkets tro, för samtid och efterverld. Jag besvär eders majestät vid alla de höga dygder, som verlden beundrar hos Carl XI (här böjde grefven ett knä för konungen), lyssna till sanningens röst från en man, som redan offrat sju åttondedelar af sina besittningar åt staten och som ej kommit att tigga om nåd för den sista återstoden, allenast om rättvisa, ej blott för sig, men för alla! Sätt en damm för reduktionens vidare efterräkningar! Upphäf deras sednaste orättvisor! Afskeda dessa män, som sälja eders majestäts ära för en spottpenning! Akta på försynens varningar! Lyssna till hungerns nödrop och de förorättades klagan! Var stor, eders majestät, var ädel! Och varaktigare än på den slema31 vinningens grund skola eders majestäts rykte och rikets väl byggas på den evärdeliga grunden af rättvisan, ädelmodet och ett helt folks odelade kärlek!

Bertelsköld uppstod, afbidande hänförd32, nästan ödmjuk, verkan af sina ord, dem Gyllenborg ett par gånger förgäfves sökt afbryta.

Konungen, förvånad öfver ett språk, som han ej på länge hört, hade tigande låtit den djerfve undersåten tala till slut. Men han hade uppstått från sin plats, en mörk rodnad betäckte hans annars bleka panna, och han hade fattat Gyllenborg så hårdt i armen, att denne gjorde en grimas af smärta. När Bertelsköld slutat, kommo först endast några afbrutna ord öfver konungens läppar. En storm var i annalkande.

– Ansvar! utropade han. – Ansvar? ... Hade jag ej rätt ... de skola uppresa sig mot sin herre och konung! ... De ha förtryckt mitt folk! ... Småkonungar! ... De ha frossat på sina fester med rikets guld ... Franska apor! ... och nu ställa de mig till ansvar ... Vanvettige! Rebeller ...!

Och konungen gick med hastiga steg kring rummet, sökande sin värja, som lyckligtvis nyss vid hans sjukdom blifvit aflagd. Utom sig af vrede, när han icke fann värjan, rusade han ut, uppslog dubbeldörrarne och ropade, pekande på Bertelsköld, till tvenne drabanter, som stodo på vakt med sina långa musköter: – skjut den hunden!*

Bertelsköld afspände sin värja och nedlade den tigande för konungens fötter. I hans ansigte förändrades icke ett drag; lugn, högrest, vördnadsfull qvarstod han på sin plats, och blott hans mörka, glänsande blickar betraktade konungen på en gång mildt, sorgligt och förebrående.

Gyllenborg stod af häpnad orörlig. Drabanterne visste af förskräckelse ej hvad de skulle företaga sig. Den ene af dem föll på knä, den andre höjde geväret, men tvekade ännu att vidröra tryckpinnen ... En paus uppstod, hotfull, oviss, plågsam för alla.

Konungen gick åter några steg häftigt fram och tillbaka, likväl utan att förnya befallningen. Derpå stannade han tvärt framför Bertelsköld, som stod der orörlig, med samma sorgsna blick, såg honom skarpt i ansigtet och sade: – Är ni ej rädd?

– Nej, svarade Bertelsköld. – Vid Warschau och Köpenhamn under ers majestäts herr fader, och vid Lund under ers majestäts eget befäl, har jag lärt mig den svenska seden att icke frukta.

Carl XI stampade i golfvet. – Men jag vill det jag, att man skall frukta Gud och konungen! sade han.

Bertelsköld svarade icke. Han böjde helt litet, men med en åtbörd af vördnad, sitt vackra grånade hufvud och fortfor att betrakta konungen med denna obeskrifliga blick, hvars milda glans kunde röra ett hjerta af sten.

Det är svårt att säga, hvilka makter i detta ögonblick kämpade om konungens själ. Kanhända vägde han mellan två stridiga känslor: den ena manade honom att låta nedskjuta rebellen, den andra frestade honom att trycka rebellen i sin famn. – Gå er väg! sade han ändtligen med en röst, som skulle vara sträng, men som långt mera förrådde striden mellan de båda fiendtliga intryck, som kämpade om herraväldet i konungabarmen.

Bertelsköld märkte detta, men ville ej spänna strängen högre. – Må Gud allsmäktig upplysa och bevara eders majestät i alla edra lifsdagar! sade han ödmjukt och aflägsnade sig med lika fasta steg, som han inträdt i det kungliga arbetsrummet.

Dörrarne stängdes efter honom, och drabanterne återtogo sin post, glade att saken aflupit så, som den gjorde. Då, när konungen blef ensam med Gyllenborg, säges, att han häftigt vändt sig till denne och sagt: »Det är ni som skall svara inför Guds dom för allt det onda man säger om reduktionen!»* Och hvad Gyllenborg dertill svarat, vet man icke, men visst är, att reduktionen ändock hade sin gång allt intill konungens lefnads slut.

Medan detta tilldrog sig i kungsgården, hade unge gref Gösta företagit sig att jemte konungens stalldrängar rida hästarne att vattnas till ån, som redan afkastat sitt istäcke. Stalldrängarne hade af elakhet gifvit honom en ung, ännu ej inriden fåle, i hopp att se honom hastigt och lustigt kastad till marken. Men Gösta var ej den, som lät taga tygeln af sig. Utan sadel, med blotta betslet, redde han sig så, att fålen efter några fåfänga stegringar nödgades erkänna hans öfvermakt och villigt lät rida sig både fram och tillbaka. Prins Carl hade råkat se det och med kännareöga förundrat sig öfver den främmande gossens skicklighet. Detta tillfälle tog den trogne Daniel i akt, smög sig till värdshuset efter bössan och yppade, med beviset i händerna, för prinsen, huru saken hängde ihop med björnen. Följderna blefvo afgörande för Gösta Bertelskölds hela framtida lefnadsbana.

Prinsen ville dock ännu en gång pröfva den unge ryttarens mod, satte sig derföre till häst och red i sporrsträck emot de kommande. Knappt mötte han dem, innan han företog sig att rida tvärt inpå sidan af Göstas fåle, i afsigt att rida honom omkull, – en något våldsam och vådlig lek, som konungen hans fader ofta brukade. Men detta misslyckades. Gösta, ehuru oberedd, vände så flinkt åt sidan, att prinsen endast snuddade lätt förbi, hvarpå denne genast kastade om, fattade gossens hand och sade: – Jag ser du duger både att rida och skjuta, du! Vill du bli hos mig, så skall du få en bra bössa och en god häst.

– Ja det vill jag visst! svarade Gösta, utom sig af glädje.

– Topp!35 sade prins Carl.

En timme sednare erhöll grefve Bertelsköld, jemte sin värja, som återsändes med en af konungens adjutanter, af Carl XI följande egenhändiga bref, hvars skrala orthografi mer än tillräckligt uppvägdes af det kungligt ädelsinnade i dess innehåll:

Herr Greve

Wj sende herhoss36 Edhor Wärja medh önskan at J thensame en widhare i Wår tienst medh ärone bruka wile. Edhor Mainemj ståår för laghsens skuldh ej til at hiälpa – ewad therutöwer är edher påfalland37 wele Wj thet nu ok altidh efterskiänka. Til Bewis af Wår kgl. Nådhe wele Wj herhos utnämna Edher till Wår kgl. ambasaddör i Berljn sampt Edhor Son Göstaff till pasje hos Wår kjäre Son h. furstl. Nådhe Printz Carl. Wj befalle Edher Gud Allsmächtig nådheligen.

Kongsöhr 24 Febr 1696.

CAROLUS.

Fotnoter till detta avsnitt

* Skapade enkom för att taga mycket, sade hans fiender.24

* Gyllenborg blef adlad 1682 (?)28, friherre 1689, grefve 1695. Det gick fort den tiden.

* Historiskt. Händelsen passerade med öfverste Liewen.33

* På sin dödsbädd säges Carl XI ha hvälft detta ansvar på Gyllenborg.34

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 konungens favoritjägare, gamle Håkan – Jfr Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 216, där det berättas att Karl XI ibland endast stod ut med »en gammal vaktmästare vid namn Håkan» under sin sista sjukdomstid.

2 Konungen hade ridit för häftigt, […] ej ens på Kungsör. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 212 f.

3 läsa bort – fördriva genom att läsa magisk formel.

4 halp – hjälpte.

5 Taisez vous – (fra.) var tyst, tig.

6 torndyfvel – formvariant av tordyvel.

7 köping – (mindre) handelsplats.

8 Schillers galge – Johan Schiller (d. 1731) tjänstgjorde i reduktionen och blev landsförvisad för att med förfalskat dokument försökt styrka ett reduktionsyrkande 1690 (Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 17 1852, s. 242–248).

9 barnsöls – dopfest.

10 egyptiska köttgrytan – överflödet, vällevnaden; jfr 2 Mos. 16:3.

11 småadeln – lågadeln.

12 hulpen – hjälpt.

13 gästning – kungars och ämbetsmäns rätt att på resor få husrum och mat hos personer i trakten.

14 hemmantalets förmedling vid indelningsverket – nedsättning av hemmanets skyldigheter i underhåll av den indelta militären.

15 tätnade – växte.

16 studera Hugo Grotius – Den nederländske humanisten Hugo Grotius (1583–1645) mest inflytelserika skrifter behandlar folkrätt och rättsfilosofi. Här avser Topelius troligen Grotius viktigaste verk De jure belli ac pacis (»Om rätten i krig och fred», 1625) som behandlar rättsförhållandet mellan suveräna stater (jfr Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 151).

17 långlifvade – som är lång i livet (om klädesplagg); SAOB har detta belägg av Topelius.

18 bandrosor – runda rosetter av fina band.

19 fjädrade – försedd med en eller flera fjädrar.

20 Om värjan […] pennknifvar, som han kallade dem, – Jfr Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 19 1853, s. 2: »De så kallade spatservärjorna kunde han [Karl XI] aldrig tåla; utan bespottade dem med namn af ’fransyska knifvar’.»

21 Gustaf II Adolf, […] kung Orre. […] Carl XI Kronofogden – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 236.

22 partichefer – partiledare; här: politiker.

23 Carl XI tecknas i sednare åren af sin samtida Puffendorff på följande sätt – Topelius avser antagligen den vitt spridda samlingen Les anecdotes de Suède, som har tillskrivits juristen och svenska rikshistoriografen Samuel Pufendorf men troligen är författad av ämbetsmannen och diplomaten Johan Olivekrantz (Björn Asker, »Johan L Olivekrantz», Svenskt biografiskt lexikon); samlingen utkom 1822 i en svensk översättning som Topelius ägde (Museiverkets förteckning över Topelius boksamling).

24 Skapade enkom för att taga mycket, sade hans fiender. – Jfr Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 19 1853, s. 1 om Karl XI:s stora händer: »Det synes, sade man, att de blifvit skapade för reduktionen.»

25 genius – ande.

26 s. m. – silvermynt.

27 gulden – gäldad.

28 Gyllenborg blef adlad 1682 (?) – Jakob Volimhaus (1648–1701) blev adlad Gyllenborg 1680. Han var anhängare av enväldet, ledamot av reduktionskommissionen 1680–1687, och president i likvidationskommissionen 1685–1701 samt i reduktionsdeputationen 1687–1701.

29 billighet – rimlighet, rättmätighet.

30 tillförene – tidigare, förut.

31 slema – usla.

32 hänförd – svärmisk.

33 Historiskt. Händelsen passerade med öfverste Liewen. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 19 1853, s. 6. Bernhard von Liewen (1651–1703) blev överste vid livgardet 1686 och senare general av infanteriet.

34 På sin dödsbädd […] Gyllenborg. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 218.

35 Topp! – överenskommet.

36 herhoss – härjämte, tillsammans med detta.

37 är edher påfalland – har drabbat er.

11. Stora hungersnöden.

– O Wasa, du stolta, du ärorika namn, det främsta på nordens vapensköld – du strålande stjerna, till hvilken seklerna skådat upp – du starka fana, kring hvilken hjeltar ha blödt – du fredliga kärfve af ax, som lofvade odlingens skördar – det är då här, som du funnit en tufva i geografien, der du kunde sätta din fot uppå och der du kunde hoppas att lefva från slägte till slägte ännu sedan kronornas glans förbleknat! Jag har rest genom verlden: Europa var fullt af ditt rykte, och det har öfver oceanerna gått till Nya Sverige1; men jag har ej funnit en hydda, som burit din inskrift öfver sin dörr, ej en sten, som skulle ha burit ditt namn, om icke Schwedenstein2, der din störste kämpe föll. Jag har rest genom Sverige och alla dess provinser rundt kring Östersjön, hvilken de famntaga som en brud; allt Sveriges rike var berusadt af din ära, som tillika var dess, så att det för din skull glömde sina blödande sår och sina söners hvitnande ben på en främmande jord; men förgäfves har jag letat på dess kartor och sport på dess vägar, jag har ej funnit mer af ditt namn, än en liten bondgård i Skeptuna socken och nu denna obetydliga fläck vid Bottenhafvets kust. Är då storheten så ödmjuk, att den på en gång kan uppfylla verlden och nöja sig med några alnar jord till sin grift och några hundrade fots bredd till sitt namns förherrligande! Lyckliga lilla Wasa, hvar finnes en stad på den vida jordens ring, som du skulle afundas och som ej afundas dig! Rom, Alexandria, Konstantinopel, verldens hufvudstäder, bära med stolthet sina hjeltars namn, och det namnet tillhörde dock en enda. Men ditt namn, du gömda fristad för hågkomsten af det stora, det bär i sitt sköte en hel rad af minnen, hvilka historien älskar och folken beundra, och dör också du sjelf, så var viss, att ditt namn icke dör, det kommer att lefva från sekel till sekel evinnerligen!3

Dessa ord undföllo grefve Bertelsköld, när han, åtföljd af sin förvaltare mäster Pehr, på kustvägen genom Malaks och Solw närmade sig Wasa, och den lilla staden med dess trånga gator och rödmålade hus täckt utbredde sig för hans ögon i solskenet. Det var nu i början af Mars år 1697. Orsaken hvarföre vi nu finna grefven i Finland, då vi likväl känna, att konungen utnämnt honom till sin ambassadör i Berlin, var i korthet den, att Bertelsköld undantagsvis och af kunglig nåd fått anstånd med Majniemis afträdande till nästa fardag4 d. 14 Mars 1697 och i följd deraf begärt och fått permission att resa öfver till Finland, för att ordna sina angelägenheter och taga farväl af sitt fädernegods. Orsaken åter, hvarföre grefven nu befann sig i nejden af Wasa, sammanhänger med en af de dystraste hågkomster förflutna sekler qvarlemnat i norden, – de såkallade hungeråren, eller stora hungersnöden åren 1695, 1696 och 16975.

Slutet af Carl XI:s regering hemsöktes af en lång rad missväxter, förorsakade af ovanliga rubbningar i årstidernas regelbundna gång. Alltifrån 1688, då den första missväxten inträffade, och sedan i jemnt stigande alla de nästföljande åtta åren syntes naturen likasom bragt ur sin jemnvigt. Sommaren 1689 var ovanligt het och hösten så torr, att säden förtvinade och folket ofta måste färdas flera mil, för att vattna sin boskap och mala sin säd. Derpå följde en mycket sträng vinter med sådan hungersnöd i Dalarne, att stora skaror utvandrade derifrån, för att söka nya och bättre hemvist. Båda åren 1689 och 1690 hemsöktes af farsoter och skogseldar. År 1691 kom våren tidig och brådstört; redan den 28 April plockades mogna smultron i Stockholm. Under sommaren hörde man mycket stark åska, hagel och störtregn omtalas. År 1692 i April kom en så hård köld, att man dess like aldrig mindes på den årstiden. Man åkte då utåt isarna långt till hafs. Många menniskor fröso ihjäl. I mellersta Europa föll en ovanlig mängd snö, hvarpå följde öfversvämningar och jordbäfningar. År 1693 var vintern mycket kall, våren och sommaren mycket heta. Ofantliga svärmar af gräshoppor härjade Ungern och Tyskland; vulkanerna blefvo oroliga: Etna och Hekla sprutade eld. Förebuden hopade sig. I Sverige föll hög snö i Maj, men derefter kommo torka och hetta hela sommaren igenom. Säden blef småväxt, sädesprisen stego till 20 daler tunnan6.

Åren 1687 och 1688 hade Finland haft missväxt, men de derpå följande åren till och med 1693 hade gifvit god, stundom ymnig afkastning, så att det berättas, när man sedan såg tillbaka på »den gamla goda tiden», huru spannmål då fanns i sådan myckenhet, att sädeslassen ofta fingo stå flera dygn på torgen i städerna, utan att finna köpare. Men alla lefde för dagen, ingen tänkte på framtiden. Inga allmänna magasiner7 funnos,8 inga förråder upplades; himmelens fåglar åto den utspillda säden, och menniskorna gjorde sig glada dagar, utan att lyssna till naturens anande suckar och redan börjande varningar rundt omkring. Och så kom ofärden tung, hastig och oväntad öfver nordanländerna.

År 1694 inträffade täta jordbäfningar i södern, dyr tid och hungersnöd i mellersta Europa. I det lysande rika Paris skola det året 92 000 menniskor ha omkommit af svält och sjukdomar. Hagel förstörde grödan i den ena af Sveriges kornbodar, Pommern. I den andra, i Finland, blef knapp skörd, och förra årets förråder hade nätt och jemnt räckt till. Redan nu grep man till trädens bark, och redan nu såg man stundom ihjälsvultna menniskor ligga döda vid vägarna.

År 1695 gick in med en vinter så kall, att man ej visste dess make sedan 1658, då Carl X tågade öfver Bält. I Tyskland voro floderna belagda med så tjock is, att katholikerne fingo i några orter äta kött under fastan, emedan ingen fisk stod att fås, om den uppvägdes med guld9. Många fröso ihjäl; Finlands kyrkoböcker omtala, huru vargarne angrepo menniskor hemma i husen. I Portugal och Spanien dog en tredjedel bland boskapen af brist på foder. På denna vinter följde en sen och kall vår, som vi redan sett uppå Majniemi, så att vårsädet ej hann slutas, förr än vid midsommar, och på denna vår följde en kall och regnig sommar. Säden kom ej till mognad; på åkrarna sågos några få gröna strån och för öfrigt svarta jorden, hvarföre detta år var kändt under namn af stora svartåret. I Nyland blommade rågen först i slutet af Juli, och i början af September gjorde frosten slut på den halfmogna växten. Nöden tog till. Rågtunnan kostade 10 riksdaler10, ett oerhördt pris! Herremän och förmögnare bönder begynte afskeda hälften af sitt tjenstefolk, för att slippa att föda dem. Konungen lät förbjuda utförsel af spanmål och införskref sådan från utlandet. Sju skeppslaster förgingos under höstens stormar i Qvarken.

Året 1696 ingick med helt olika, men ej mindre ovanliga förebud. Vintern blef så mild som en vår. Redan d. 2 Februari såg man vid Stockholm fingerslångt gräs.11 Omkring d. 20 Februari försvunno isarna, i Halland infunno sig svalorna, och mången begynte redan sitt vårsäde. Men d. 7 Mars kom kölden tillbaka, alla sjöar och fjärdar isbelades ånyo så starkt, att man åkte öfver dem fram och tillbaka. Vårsädet var förstördt, höstsädet hade multnat i jorden. De få, som ännu hade något att så, bedrogos ändock i sitt hopp. Sommaren blef kylig. Natten mot den 8 Augusti var i somliga trakter af Finland en så stark frost, att sädesaxen funnos om morgonen öfverdragne med tjock is. Fyra nätter å rad efter d. 22 Augusti kom en ny frost, som gjorde slut på återstoden. Deremot blef hösten så mild, att man i Stockholm åt mogna smultron d. 1 September och friska hallon d. 10 Oktober*. Skörden blef nästan ingen. Från det året omtalas i Mäntsälä kyrkobok, att harar och en del fåglar, såsom göken, försvunno, tuppen upphörde att gala, det annars så skygga lodjuret trängde in i byarna, råttor kommo uthungrade i grufveliga hopar, der man aldrig vetat utaf dem förr, och förtärde allt hvad de öfverkommo. I Kesälaks berättas, att okända utländska fåglar visade sig i skogarna.

Nu först begynte Carl XI märka enväldets tyngd, ty allt folk kastade ansvaret för sin nöd på honom, som hade hela makten och ville hafva hela egendomen. Redan 1696, när i Norrland och Finland så många soldater hungrade ihjäl, att regementena knappt hade halfva antalet i behåll, fanns mången, som påminde sig, huru dessa trupper varit konungens stolthet, och man liknade honom vid konung David, hvilken Gud straffade, för det han af högmod lät räkna sina folk13. Konung Farao, sade man, hade dock en Josef, som tydde hans varnande drömmar;14 här gingo många tecken förut, men ingen Josef hade förstått dem. Sådant gick konungen mycket till sinnes. På de två åren 1695 och 1696 undsatte han folket till lågt pris med 110 682 tunnor säd, men det förslog icke långt.

Ty nu – från Michaëli15 1696, hela året 1697 och inpå det följande – blef en sådan hård och allmännelig nöd i hela norden, att man dess like aldrig upplefvat, ej heller, med Guds bistånd, någon tid torde komma att upplefva en gång till. Den, som vill se hvad ett folk kan bära utan att förgås, ja färdigt att två eller tre år derefter ånyo besegra halfva Europa, – han följe oss.

Ingen af Sveriges provinser, om icke möjligen Skåne, undgick den tidens vedermöda. Lindrigast hemsöktes södra Sverige; dernäst Pommern; dernäst mellersta Sverige. Norrland led mycket, Estland och Liffland än mera, Finland troligen mest af alla.

Följande voro de skepnader, under hvilka nöden allmännast visade sitt bleka ansigte – allt blekare och förskräckligare ju längre det led framåt våren 1697. Först begynte husbönderne afskeda sina tjenare, och tjenarne, jemte inhysingar, öfvergifva husbönderne, der desse ej mera kunde skaffa dem uppehälle. Hopar af sådant löst folk sökte sig till städerna; arbetslönerna, låga redan förut, föllo till mindre än intet, så att man för blotta maten fick flera arbetare, än man behöfde, och unge karlar trängdes om krigstjenst. Men de flesta städer, utom några, såsom Stockholm, Åbo, Riga, Reval, voro sjelfva fattiga, nära brödlösa, och de, som ej voro det, blefvo det innan kort. De hopar, som strömmade dit från landsbygden, funno hvarken arbete eller bröd, utan drefvo omkring under jemmerligt tiggande och omkommo slutligen till större delen af hunger och allt slags elände. Fryxell anför en berättelse från Stockholm af d. 24 April 1697: »Många tusen fattige hafva från landet begifvit sig till hufvudstaden. De vackla, krypa, eller ligga öfverallt på gatorna. Ingen vill taga dem i sina hus. Sålunda måste dessa arma olycksoffer tillbringa de ännu vinterkalla nätterna under bar himmel, liggande än här, än der vid väggarna. Många stå aldrig upp igen, och om morgnarna kommer stadsvakten och för bort de döda kropparna, hvilka kastas i stora gropar och der på en gång jordfästas.»16

Det var således den lösa befolkningen*, som först hade känning af nöden. Men snart gick den längre. Den jordegande, eller dock jordbrukande bonden med sina torpare grep snart till barken; ty den var, icke ens under vanliga år, något sällsynt i Finland och norra Sverige. Denna bark (furubark) maldes till mjöl och gräddades till bröd, eller ock höggs den sönder, hackades fin, stampades17, kokades med vatten till ett slags välling eller gröt och åts utan vidare sofvel18. Anrättningen var ingalunda smaklig eller helsosam, men den gick dock med19, så länge man hade att blanda deri något råg- eller kornmjöl. Dock allt tunnare blefvo mjölnyporna; slutligen försvann denna tillsats hos de fleste alldeles. Nöden såg sig nu om på andra håll. Det rena barkbrödet var svart och hårdt som sten. Man försökte då tillblanda stampmjöl20 af torra, uttröskade råg- eller kornax, och detta var ännu en läckerhet. När det tröt, så följde i ordningen malde agnar, sådor21, halm, mäsk. Också de togo slut, och nu försökte man gräs, nässlor och andra växter, hvaribland rötter af missne (calla palustris). Sådant bröd var svårt att tillreda, det föll sönder vid minsta vidrörande och brändes lätt till aska i bakugnen.22 Bonden var van vid sitt jästa spisöl (kalja)23, men nu fanns icke malt. Man försökte då brygga dricka än på halm, än på enbär eller porsris24, men det ficks ej i jäsning, blef osundt och illasmakande. Rofvor och kålrötter voro en tid någras tillflykt; potäterna25 kände man ej ens till namnet – denna välsignade amerikanska rotväxt, som nu ger finska bonden nära hälften af hans föda och mer än något annat gör återkomsten af ett nytt 1697 nära omöjligt. I skärgårdarna och en del insjötrakter stod man sig bättre, emedan man åtminstone hade fisk, och det är icke antecknadt, men sannolikt, att denna vattnets skörd har räddat många tusende från undergången. Ty boskapens mjölk och kött räckte icke långt; foderbrist hade sällat sig till hungersnöd; en dubbel anledning att bortslagta ladugårdarne, så att slutligen blott de rikaste hade ett kreatur att utsläppa på betet under 1697 års sorgliga vår.

När kringströfvande uthungrade menniskohopar anträffade ett lefvande kreatur, slogo de på stället ihjäl det, sönderrefvo det, drucko dess blod och åto dess kött, utan att ens gifva sig tid att koka det. Skogsfågeln var sällsynt, emedan dess yngel förgåtts under de kalla somrarna. När hornboskap, svin och får begynte tryta, kom ordningen till hästar, hundar och kattor, råttor, kråkor, djurhudar, störtade kreatur och allt slags afskräde. Det stannade icke dervid. Sägner, för hvilka menskligheten ryser, berätta, att föräldrar förtärt sina döda barn och att barn i förtviflan stillat sin hunger med sina döda föräldrars kroppar26.

Från bondens stuga fann nöden en väg till prestgårdarne, de aflägsnaste först, andra derefter. Barkbröd och stampmjöl dukades upp på fattiga kaplansbord. Sist kom äfven den hårda tiden till städerna, uppstäderna27 förr, sjöstäderna28 sednare. Isarne stängde deras hamnar, stormarna dränkte deras skepp. Hungrande landtfolk förtärde dem, likt råttorna ätande allt hvad de öfverkommo. I sjelfva Stockholm plundrades en bagarebod. Konungen lät undersöka hvarje hus; hvem helst som hade ett större förråd, än han oundgängligen behöfde, måste sälja det. Men ingenting förslog. Rågtunnan kostade 15 till 20 riksdaler. Också det sista tog slut på våren. Danske ministern kunde ej få köpa så mycket säd, som hans hushåll behöfde för några veckor, utan måste efterskrifva den särskildt från Helsingör. I de mindre städerna var det fast29 värre. Hela riket hungrade, från den lägste dagsverkaren allt upp till de högste i samhället.

Af detta allt, af hungern, af allt slags umbärande och af de osunda födoämnen, man var tvungen att tillgripa, uppstodo kraftlöshet, sjukdomar och död. De friske blefvo så svage, att de med möda höllos på sina fötter, än mindre kunde något uträtta. Hos många svullnade kroppen och blef alldeles styf; hos andra förtorkade lemmarne, huden blef mörkbrun, ansigtet oigenkänneligt. Öfverallt såg man menniskor vanka omkring som skuggor,30 tills omsider den barmhertiga döden gjorde slut på deras lidande, ofta helt plötsligt i kyrkan, på gården, på vägen, vid arbetet. Tiggarens hand förstelnade, i samma ögonblick han sträckte den ut; moderns röst förstummades midt under det hon sökte med vaggvisor söfva sitt hungrande barn. Farsoter följde nöden i spåren; mordengeln rasade utan hejd öfverallt.

På 11 mil norr om Stockholm, säger ett samtida vittne, sågos vid vägarna högst få lefvande menniskor, blott här och der utmärglade varelser, hvilka sutto vid ihjälhungrade djurs kroppar. »Jag ryser ännu», säger en samtida i Dorpat, »när jag tänker på allt elände, jag nödgats bevittna, nemligen huru utsvultna menniskor, unga och gamla, dagligen kröpo kring gatorna med sina af hunger skrynklade och svarta ansigten.»31 De dogo så hoptals, att man slutligen ej hann begrafva dem, utan de kastades hoptals öfver hvarandra på kyrkogårdarna. »Vid den tiden», – säger H. Forsius i sin år 1755 utgifna beskrifning öfver Helsingfors,32 – »blef den på Kampen varande begrafningsplatsen invigd till de dödes hvilorum, såvida stadsens kyrkogård ej var tillräckelig att inom sina gränser berga de många från landet inkomne menniskor. Kan väl någon utan blödande sinne höra af våra gamle berättas, att folk, då de gingo på gatorna, måste i brist af födan stupa på hvarandra? Kan väl någon utan smärta påtänka, då man hörer, huru mången då gick till grafven, att der afbida sin annalkande förlossning? De sågo sjelfve det stället, hvarest deras matta ben skulle få hvila. Deras söndriga slarfvor33 bli deras svepduk och likkista. Tvenne svaga ben blifva nu deras likebår och en hungrog maga34 deras medföljda process till det tysta. Låtom oss ej läsa detta, utan att kyssa Herrans hand, som i långliga tider bevarat vårt Svea från en sådan hungersnöd!»

Intet fullständigt bokslut öfver den stora förödelsens siffra har kunnat uppgöras. Man beräknar, att i Estland och Liffland 50 000 menniskor hungrat ihjäl35. För flera orter af Finland saknas uppgifter, af orsak att så många den tidens kyrkoböcker dels förstördes kort derpå under stora ofreden, dels bergades undan till Sverige eller på annat sätt förskingrades. Hvad man vet är dock tillräckligt, för att i någon mån mäta förödelsens vidd.

I Mars 1697 säges konung Carl XI på en gång ha mottagit sex poster från Finland. De innehöllo, att 80 900 menniskor der lidit hungerdöden, att nio socknar voro utdöda och deras kyrkor stängda*. Fjorton dagar derefter fick konungen samma underrättelse om fem andra kyrkor der i landet. I en enda socken hade på en enda dag 156 personer svultit ihjäl. Det sades, att nästan alla soldaterne vid Nylands regemente dött af svält. Från den 1 September 1696 till samma dag 1697* hade i Åbo stift på detta sätt 60 371 menniskor omkommit, inom Österbotten ensamt 19 540, inom Nylands och Tavastehus län 28 248, snarare lågt, än högt räknadt. Inom det sistnämnda blefvo 857 hemman öde.38 Följande siffror tjena till prof. Lojo räknade inom nämnde tid 840 döde, Karis 436, Janakkala 1 152 och 69 främmande tiggare, Tammela 658 och 124 dito, Sääksmäki 789 och 116 dito, Nådendal 401 och 178 dito, Raumo 370, Björneborg och Ulfsby 716, Hvittis 671 och 173 främmande, Letala 373 och 71 dito, Tyrvis 865, Kangasala 1 304, Birkala 789, Orihvesi 840, Ruovesi 1 017, Längelmäki 685 och 150 främmande, Messuby 873 och 25 dito, Uleå stad och socken 1 592 (staden ensam 713), Limingo 895 och 122 främmande, Kalajoki 1 238 och 66 dito, Brahestad 484 och 38 dito, Kemi 676, Paldamo 1 612, Sotkamo 1 584, Gamla Carleby 814, NyCarleby 514, Pedersöre 1 026 o. s. v.39 Blott i Maj 1697 jordades i Åbo 165 döde.40

För Borgå stift41 saknas summan. Man vet, att i Borgå stad och socken år 1697 afledo 2 294, i Helsinge 439, i Sibbo 533, i Perno 815, i Hollola 1 906, i Orimattila 540, i Elimä 670, i Hauho 1 266, i Lampis 1 165 o. s. v.*. I rundt tal uppskattas Finlands hela menniskoförlust under det enda året 1697 till 100 000 och för alla tre hungeråren till minst 150 000 döde, eller 7 till 8 gånger mer än under vanliga år. Allt detta medan Finlands hela folkmängd sannolikt ej steg högre än till vid pass tredjedelen af dess nuvarande, eller omkring en half million menniskor.

Så svåra försynens straffdomar gingo ej öfver utan sår och ärr. Odlingens, ljusets stora eröfringar afstadnade, ödemarken återtog sina nyodlingar och trängde odlaren på lifvet, frånryckande honom de fält, den förlorat för sekler tillbaka. Stundom lossnade samhällsordningens band; i trakterna af S:t Mickel plundrade allmogen herrgårdarne (1696) och ihjälslog kronans uppbördsmän. Ytterlig nöd gör menniskan sjelfvisk, och sedan man länge delat sin skärf med behofvet, slappades eller nöttes stundom genom vanan och nöden kärlekens band, så att den, som hade råd att gifva, han gaf icke mer, och den, som hade krafter att taga, han tog, och jemrens tårar runno spårlöst i sanden, och förtviflans suckar ljödo utan mensklig bönhörelse bort i rymderna. Der sutto ju de fleste, som Forsius säger43, och betraktade sin egen graf!

Men Guds makt lät allt detta vara blott en tid, och äfven derunder bar folket i sin helhet sin olycka med manligt mod. Hela samhället kunde ha gått sönder, men här höll det ihop. Der mången stupat eller förtviflat, der stod Finnen ännu upprätt, jernfast, seg, förtröstansfull. Bästa beviset derpå är den snabbhet, med hvilken förödelsens spår, om icke utplånades, dock mildrades. Ett öppet haf, en bättre tillförsel, en gynnande årsväxt 1698, 1699, och plogen begynte åter plöja framtidens mark, och hoppet kom åter, och menskliga förhållanden redde sig ånyo till samband44 och klarhet, och finska folket hemtade andan så djupt, att det i närmaste framtid förmådde bära, med en större ära, en större tyngd än någonsin. Hvilken lärdom för alla tider! Så sannt är det, att »förlorad är blott den, som sig sjelf förlorar!»45

Fotnoter till detta avsnitt

* Öfverallt gamla stilen12.

* Hvad man nu förstår med proletärer fanns egentligen icke den tiden. Dagkarlen, tjenaren, inhysingen, backstuguhjonet ansågo sig under vanliga förhållanden tillhöra husbondens familj eller jord.

* Enl. Fryxell.36 Torde ej få tagas alldeles efter bokstafven. Kyrkorna kunde äfven stängas, till följd deraf att deras presterskap dött eller af nöd och brist tvungits att bortflytta.

* Enligt andra, från Michaëli 1696 till midsommar 1697.37

* Tillgängliga uppgifter finnas sammanställda i statsrådet Pippings »historiska underrättelser om boktryckeriet i Finland» (F. Vet:s-Soc:s Handl. 1846)42.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Nya Sverige – svensk koloni etablerad 1638 vid Delawarefloden i Nordamerika. Den skans som kolonisterna anlade fick namnet Fort Kristina efter drottningen, den sista regenten av ätten Vasa. Efter stridigheter med den holländska kolonin Nya Nederländerna gick kolonin förlorad 1655.

2 Schwedenstein – (ty.) »svenska stenen»; klippblock i Lützen med inskriften »G. A. 1632» till minne av Gustav II Adolf som stupade där.

3 O Wasa, du stolta, du ärorika namn, […] evinnerligen! – Den panegyriska hyllningen till namnet Vasa i detta stycke skall läsas som en kommentar till händelser i Topelius samtid. Vasa stad förstördes i en brand 1852 och tre år senare fick det nya Vasa, till följd av ett opåkallat medborgarinitiativ, namnet Nikolaistad till minne av den avlidne Nikolaj I. Topelius motsatte sig namnändringen och framförde på detta sätt sin åsikt i följetongen i Helsingfors Tidningar den 9 maj 1855 (Pia Forssell, »Fältskärns förvandlingar» 2009, s. 124; även Eliel Aspelin, »Z. Topeliuksen muisto» 1898, s. 722 f.).

4 fardag – dag då avtal om hyra eller arrende upphör att gälla.

5 stora hungersnöden åren 1695, 1696 och 1697 – Sakuppgifterna i resten av detta kapitel baserar sig till stor del på Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 199–211 och »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697» i Åbo Tidningar 16–30/9 och 14/10 1793.

6 sädesprisen stego till 20 daler tunnan – I Stockholm var spannmålspriset nästan dubbelt så högt 1693 jämfört med de föregående åtta åren. Priset höll en liknande nivå även 1694 och 1696–1699 (Göran Hansson, Såld spannmål av kyrkotionden, Tabell- och diagrambilaga, 2006, tab. 50a).

7 allmänna magasiner – spannmålsmagasin som tillkom på kronans, socknens eller enskildas initiativ för att vid missväxter tillhandahålla spannmål, särskilt utsäde för nödställda bönder.

8 ymnig afkastning, […] Inga allmänna magasiner funnos, – Efter Åbo Tidningar 16/9 1793 (samma skildring finns även i Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen 1827, s. 115).

9 om den uppvägdes med guld – om den så betalades med guld [av samma vikt som fisken].

10 riksdaler – Under perioden 1681–1715 var 1 riksdaler värd 2 daler silvermynt.

11 Redan d. 2 Februari […] fingerslångt gräs. – Textstället är en upprepning från kap. 9 »Björnjagten», s. 413, r. 10–12. Följetongsavsnitten ingick i Helsingfors Tidningar den 18 april resp. 9 maj 1855.

12 gamla stilen – julianska kalendern, på 1600-talet tio dygn efter den gregorianska (nya stilen) som Sverige övergick till 1753.

13 konung David, […] räkna sina folk – I Gamla Testamentet berättas att Gud gav David valet mellan hungersnöd i tre år, förödelse genom fienders anfall i tre månader och Herrens svärd och pest i landet i tre dagar; David valde det sista (1 Krön. 21).

14 Konung Farao, […] hade dock en Josef, […] varnande drömmar – Josef, den näst yngste av Jakobs tolv söner som av sina bröder blivit såld som slav till Egypten, tydde Faraos drömmar så att de varslade om sju hungerår för landet (1 Mos. 41:1–36).

15 Michaëli – S:t Mikaels dag firades den 29 september fram till 1772, då den flyttades till närmast efterföljande söndag.

16 Fryxell anför […] en gång jordfästas.» – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 210.

17 stampades – uppmjukades (med stöt eller klubba).

18 sofvel – sovel, mat som åts med bröd eller (senare) potatis.

19 gick dock med – gick dock åt.

20 stampmjöl – mjöl av krossad dålig eller orensad säd.

21 sådor – kli: avfallsprodukter vid förmalning av spannmål.

22 Denna bark (furubark) […] aska i bakugnen. – Efter »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697», ÅT 23/9 1793.

23 jästa spisöl (kalja) – spisöl: svagt öl.

24 porsris – porsbuske eller dess ovanjordiska risiga delar.

25 potäterna – Den numera vardagliga pluralisformen potäter var den korrekta enligt Dalins Ordbok öfver svenska språket (1853).

26 föräldrar förtärt sina döda barn […] föräldrars kroppar – Efter »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697», ÅT 23/9 1793.

27 uppstäderna – städerna i det inre av landet, även de som hade rätt att bedriva handel och sjöfart endast inom landet.

28 sjöstäderna – städerna belägna vid insjö eller hav, även s.k. stapelstäder som hade rätt att bedriva utrikeshandel.

29 fast – mycket, långt.

30 af hungern, af allt slags […] vanka omkring som skuggor, – Efter »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697», ÅT 30/9 1793.

31 »Jag ryser ännu», […] svarta ansigten.» – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 206.

32 säger H. Forsius […] beskrifning öfver Helsingfors, – Henrik Forsius två avhandlingar om Helsingfors från 1755 resp. 1757, den förra på latin och den senare på svenska, ingick i tidskriften Suomi 1842, förra delen översatt av F. J. Rabbe. Citatet återfinns i den senare delen, Suomi 1842:5, s. 25. Topelius använde uppgifterna i Forsius avhandlingar redan i Hertiginnan af Finland.

33 slarfvor – här: slitna kläder.

34 hungrog maga – hungrig mage.

35 i Estland och Liffland 50 000 menniskor hungrat ihjäl – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 207.

36 Enl. Fryxell. – Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 207.

37 Enligt andra, […] midsommar 1697. – Syftar av allt att döma åtminstone på »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697», ÅT 30/9 1793.

38 Från den 1 September 1696 […] hemman öde. – Uppgifterna om Österbotten finns i »Kårt Beskrifning öfwer Wasa Stad», Blandade Afhandlingar, Såsom et Bihang Til de Af et Sällskap i Åbo utgifne Tidningar, för År 1785 [1785], s. 52 f., de övriga i Åbo Tidningar 14/10 1793 och Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 208.

39 Lojo räknade […] Pedersöre 1 026 o. s. v. – I huvudsak efter Åbo Tidningar 30/9 1793 och i några fall efter »Kårt Beskrifning öfwer Wasa Stad», Blandade Afhandlingar, Såsom et Bihang Til de Af et Sällskap i Åbo utgifne Tidningar, för År 1785 [1785], s. 53.

40 Blott i Maj 1697 jordades i Åbo 165 döde. – Efter Fredr. Wilh. Pipping, »Några historiska underrättelser om boktryckeriet i Finland. Tredje stycket. (Meddeladt Vetensk. Societ. d. 24 Apr. 1846.)», Acta Societatis Scientiarum Fennicæ III 1852, s. 673.

41 Borgå stift – En anakronism eftersom Borgå blev biskopssäte först 1723. Hos Pipping, som är Topelius källa, står det Borgå län, som dock upphörde 1620. På 1690-talet omfattades de uppräknade socknarna av Nylands och Tavastehus län.

42 Pippings […] 1846) – Fredr. Wilh. Pipping, »Några historiska underrättelser om boktryckeriet i Finland. Tredje stycket. (Meddeladt Vetensk. Societ. d. 24 Apr. 1846.)», Acta Societatis Scientiarum Fennicæ III 1852, s. 676.

43 som Forsius säger – Henrik Forsius, »Om Stapelstaden Helsingfors. Sednare Delen», Suomi 1842:5, s. 25.

44 samband – sammanhållning.

45 »förlorad är blott den, som sig sjelf förlorar!» – Topelius citerar här sig själv, »Höstens vanmakt» i Ljungblommor III (1854). Om hoppet och tillförsikten som han ville förmedla, se Carola Herberts kommentar i Ljungblommor, ZTS I, s. 481.

12. Familjen Larsson.

När grefve Bertelsköld, för första gången i sin lefnad, åkte in i det lilla Wasa, förvånades han att finna spåren af ett visst välstånd, blandade med stort, omisskänneligt armod. Vid de små, vackra, rödmålade byggnaderna med deras dubbla portar, grannt utsirade af händige träsnidare, såg man här och der en utmärglad tiggare stöda sig mot väggen eller famla mot porten; – och det, som mest förvånade grefven, var, att alla dessa portar voro stängda. På gatorna rådde en dyster tystnad, afbruten endast af hungerns klagan; men i grefvens spår följde en larmande svit, som han ej kunde hindra. Bland alla hans resas tusende svårigheter var detta kanske den värsta. Öfverallt hvar han for fram skockades uthungrade menniskor i hans väg, och när han ingenting hade mera att gifva, hände sig, att somliga kastade sig för hästarnes fötter, för att hindra hans bortresa, medan alla de öfriga, när han ändtligen kom lös, sprungo andlösa efter hans släde, tills de af trötthet neddignade.

Bertelsköld hade hoppats undkomma dessa nedslående uppträden, när han nalkades Wasa-trakterna, som med rätta ansågos för Finlands kornkammare. Det var dock något bättre i Nerpes och Malaks, emedan man der hade fisk sedan fjolåret. Men till Wasa trängde sig hela skaror från de inre och fattigare trakterna, Ilmola, Lappo, Ruovesi. Dessa vandrare betäckte alla vägar i stadens grannskap så tätt, att de resande med möda kunde tränga igenom, och der såg man sjelfve den godsinte mäster Pehr förlora sitt tålamod och omildt bortskuffa dem, som ställde sig på medarna eller hängde sig vid hästarnas tyglar, ropande med sönderslitande röst sitt »leipä! leipä!»1 Men desse uslingar2 läto hvarken af böner eller hotelser bortvisa sig; de följde den främmande, ståtlige herrn beständigt i spåren, och så intågade Bertelsköld i staden med ett skrikande följe af minst 60 eller 70 tiggare.

Knappt hade han hunnit till torget, innan ett bullersamt uppträde gaf en ny och förskräckande bild af hungerns fasor. En stor, lurfvig björnhund3 hade, drifven af svält, vågat sig ut på gatorna. Hans åsyn gaf signalen till en allmän hetsjagt. Alla störtade sig efter honom; sjelfva den vanmäktige tiggaren fick nya krafter vid detta oväntade byte och lyckades få sina domnade ben i rörelse. Den arma hunden jagades från gata till gata, från gård till gård, mer nitiskt än vargen i skogen. Stundom vände han sig om och visade tänderna; men förgäfves, hopen aktade ej derpå; ny flykt, ny jagt! Sist råkade den stackars förföljde i en trång smyg utan utgång mellan tvenne hus. Här angreps han med käppar, stenar, isbitar. En stund försvarade han sig med förtviflans mod; slutligen dukade han under, drogs fram i triumf, fördes på torget, slagtades, stektes och åts – allt inom få ögonblick.

Det var dock en grad högre i mensklighet, ty Bertelsköld hade vid dylika tillfällen sett villebrådet förtäras rått på stället. Sorgsen vände han sig bort och frågade efter köpmannen Larssons hus. Man visade honom ett af de prydligaste husen vid Köpmangatan, utmärkt genom sina större fönsterrutor och sin ovanligt rikt utsirade port. Men denna port var stängd liksom alla de andra, och de flesta fönsterrutorna tillskrufvade4. Grefven bultade på.

Efter lång väntan hördes slutligen en röst innanför porten ropa: – Gå er väg. Vi ha ingen säd att sälja och intet bröd att ge bort.

– Helsa er husbonde, att grefve Bertelsköld är hitkommen enkom för att träffa honom, ropade grefven utanför till svar.

En stund förgick, och derpå såg man ett rödblommigt flickhufvud titta ut från en vindsglugg, nyfiket begapande främlingarne från hufvud till fot.

– Nå, ropade grefven ånyo, vill fader Larsson5 låta mig resa nära 40 mil för att träffa honom och derpå stänga sin port midt för mina ögon.

Flickan drog sig tillbaka, åter förgick en stund, och derpå öppnades porten. Husets egare trädde grefven till möte, ej utan förlägenhet och med många ursäkter för det ohöfliga mottagandet. – Vi lefva som i krigstid, sade han; dag och natt belägras våra hus af hungrande menniskor, och stängde vi ej portarne, vore gården inom en timma utplundrad. Stig ändå in, herr grefve, och håll till godo hvad ett fattigt hus förmår i en brödlös tid.

Den, som så välkomnade grefven, var en man af omkring 54 år, klädd i en åtsittande ylletröja, vadmalsknäbyxor och pjexor6 efter allmogens bruk. Hans person hade något på en gång af bonde och herreman; dagliga vanor hade ej alldeles förmått afnöta en viss sjelfständig hyfsning i sättet, inlärd under den tid, den rike borgaren som riksdagsman och folkledare såg sig fjäsad7 af höge och låge i rikets hufvudstad. För öfrigt vittnade intet i husets inre om den fattigdom hans ord läto ana. Den raska borgaremor, en välfödd, tjuguårig pojke och ett par dugtiga rundkindade flickor, döttrar i huset, vittnade med hela sitt yttre, att familjen åtminstone icke lidit brist på det nödvändiga. Bordets anrättningar, som straxt uppdukades för gästerne, jäfvade ej denna förmodan. Man fann der något ytterst sällsynt den tiden, nemligen rent rågbröd, dock icke färskt, ty ingen hade vågat baka på länge, af fruktan att färskbrödslukten skulle bringa tiggarne på gatan till förtviflan. Ännu sällsyntare var kanske den rökta fårskinka och den mugg öl, man framsatte till grefvens undfägnad. Aldrig hade den förnäme aristokraten med uppriktigare andakt läst bordsbönen.

Bertelsköld, mån om att utplåna minnet af sitt sednaste fiendtliga möte med Larssönerne i konungens förmak, sade familjen en artighet öfver deras fryntliga utseende. Det gladde honom så mycket mer, tillade han, som han under två veckors tid ej sett annat än bleka, förtärda8 ansigten, och hvad bordet angick, ville han uppriktigt bekänna, att han sedan en vecka ej ätit sig mätt, ehuru han rest från prestgård till prestgård, ty barkbröd, salt strömming och stundom litet spisöl voro alla de läckerheter, de stackars presterna haft att erbjuda.

Vid dessa ord kastade värden och värdinnan förlägna blickar omkring sig, likasom för att förvissa sig, att ingen hörde detta beröm i otid öfver husets välmåga. – Ja, herr grefve, sade Larsson, – man tjenar ej sin nästa med att sjelf svälta ihjäl. Vi ha gett, så långt vi kunnat, men något litet ha vi skrapat ihop för oss sjelfva från spanmålslårarnas botten. Gå och se åt, Maja lilla, om porten är väl stängd. Onda tider, herr grefve, ingen säkerhet, landstrykare rundtomkring. Man får tacka sin lycka, att ej brödet ryckes ur munnen uppå en.

– Vet ni hvad, bästa herr Larsson9, sade grefven, – vore dessa uslingar härutanföre ett annat folk, än de äro, så skulle det föga hjelpa att stänga er port. Ha ni militär och polis uti staden?

– Gudbevare! På Korsholm bo några vaktkarlar, men här finnas icke mer än tre stadstjenare10, af hvilka den ene är halt, den andre är döf och den tredje ej duger till annat än att slå aftontrumman.

– Och ha här inga oordningar egt rum? Jag menar verkliga, allvarsamma oordningar, så att gårdar blifvit plundrade och menniskor ihjälslagne?

– Gudbevare, så grefven talar! Det har visst icke händt.

– Nå väl, sade grefven med värdighet, – på det att ni ej må tänka sämre om vårt folk, än det förtjenar, vill jag säga er, huru det tillgår i andra länder, mäktigare och rikare än vårt, när stor nöd drifver menniskor till förtviflan. En gång var jag vittne till ett upplopp i London, framkalladt af hungersnöd. 34 bagarebodar plundrades, omkring 200 menniskor dödades eller sårades. År 1683 såg jag ett dylikt uppträde i Cartagena i Spanien: folket ropade på bröd och antände guvernörens palats; först sedan större delen af staden var plundrad, återställdes ordningen med kanoner. Samma år och af samma orsak rasade i tre veckor ett blodbad i Palermo. Kort derpå hade jag olyckan bevittna dylika uppträden i Köln; stadens borgare trädde under vapen, blod flöt ymnigt, och ett helt qvarter uppbrändes. År 1693 om våren voro natt och dag flera tusen man trupper under vapen i Paris, för att hindra utbrotten af folkets förtviflan, och likväl förgick knappt en dag utan mord, mordbrand och vilda, blodiga handgemäng, i hvilka mer än tusende menniskor tillsatte lifvet. Märk väl att alla dessa stora städer stödde sitt försvar mot nöden på vapenmakt. Och här, hvad uppställen J till värn emot en befolkning af flera hundrade, ja tusende hitströmmande menniskor, som dö för edra ögon af hunger? Tre invalider och en stängd port af trä, som första eldbrand kan antända. Men desse tiggare, bragte till det yttersta, nöja sig med att jaga hundarne på edra gator. De dö framför edra fönster, och icke en hand höjer sig mot er port! En resande, som jag, far mer än trettio mil genom ett förtvifladt land, och icke en pistol har jag behöft blotta till mitt värn. Hvad skulle ha hindrat dessa skaror, som ständigt omgåfvo mig uppå vägarna och som, redan halfdöde, uppgjort sin räkning med lifvet, att plundra eller döda mig utan räddning, hundrade som de ofta voro mot en? Men de gjorde det icke. Der, här, öfverallt, ännu i yttersta nödens stund, när alla menskliga pligter syntes svigta för den första af alla naturdrifter – sjelfbevarandets rätt – då höllos dessa menniskor ännu tillbaka af samhällsordningens band, af den sedliga känslans orubbliga öfvervigt, och en nöd, som öfverallt i Europa skulle ha bragt öfver landet våld, mord och brand, den nöjer sig här med att utsträcka en bedjande hand, att stanna för en stängd port, att digna till marken, ofta utan ett klagande ljud, och dö! Vid Gud, det är stort, det är beundransvärdt, och vore vårt folk så mäktigt i handling, som det är hjeltemodigt i lidandet, så hade det ej sin like på jorden!

– Ni har rätt, sade Larsson rörd. – Förlåt mig dessa uttryck af missmod, som nödens anblick nyss aflockade mig. Ser ni, jag är en man af folket, ni är en förnäm herre, och derföre går det mig till hjertat, när ni talar godt om en fattig allmoge. Jag kan blott dertill svara: Gud bevare landet och konungen!

– Ja, bevare dem Gud! sade grefven. – När bättre tider randas, då skall det bli en lärdom att veta hvad båda förmå. Det är er sats, Larsson, att det skall vara ett folk och en konung och ingenting deremellan. Godt, jag vill ej nu tvista derom. Men erkänna vi folkets ära, så låtom oss äfven erkänna konungens. Att en så stor, så beundransvärd fri laglydnad, som nu i denna nödens tid, varit möjlig, derföre ha vi att tacka, näst Gud och folket sjelf, den fasta, lagbundna samhällsordning, som Sveriges konungar gifvit oss, och främst konungarna af huset Wasa. Evärdelig ära för denna skänk åt Gustaf Wasas ätt! Hvad Finland är, för det har det till stor del att tacka detta konungahus, hvars fredliga minnen lefva ännu längre än segrarnas. Tror ni, att denna tacksamhetsskuld någonsin kan förgätas?

– Aldrig, svarade Larsson.

– Men till saken, fortfor grefven. – Ni gissar ju redan mitt ärende? Jag har hitkommit för att köpa spanmål af er.

– Kunde tro det, svarade Larsson, bekymrad.

– Och, på det ni ej må undra derpå, så bör jag säga er, att jag rest öfver till Majniemi för en vigtig angelägenhet – kort sagdt, godset skulle afträdas åt kronan, och der skulle bli syn. Ni känner sådana syner; jag måste sjelf vara tillstädes, om jag ej ville se allt hvad min far och jag nedlagt på godset gå fullkomligt till sköflings. Men der regerade nu en mäktigare myndighet, än sjelfva det kungliga påbudet. Hungern var konung; nöden var hans exekutionsbetjent. Jag behöfver ej skildra för er den sorgliga anblicken. Hälften af mina underhafvande hade redan omkommit af brist. De återstående närde sig blott med den fisk, de lyckades hemta ur det islagda hafvet. Ingenstädes, ej ens i Åbo, fanns spanmål till salu, ej om den uppvägdes med guld. Då sade jag till min förvaltare: vårt enda hopp är Österbotten, res dit, Larssönerne äro redlige män: just för det att vi varit ovänner, skola de hjelpa oss, och om det skulle kosta mig allt det ringa jag ännu eger, så vill jag ej, att det sista minne, Majniemi har af familjen Bertelsköld, skall vara det, att dess fordne herrar låtit sitt folk hungra ihjäl.

– Jag förstår: förvaltaren vågade icke, inföll Larsson.

– Nej, han vågade icke. Han sade mig: ni känner ej nödens ytterlighet. Om jag finge säd i Wasa eller Storkyro, skulle jag aldrig kunna transportera den hit. Man kan ej visa brödet för tusende, som äro nära att dö af hunger, och begära af dem att de fredligt låta ett lass med spanmål passera. Nåväl, sade jag, så följer jag dig, och vi skola påfinna något medel att icke låta tiggarne på vägen ana hvad vi föra der med oss. Och nu är jag här, fader Larsson; kan ni och vill ni sälja mig säd till hvad pris som helst?

– Kan icke, svarade köpmannen. – Jag eger ej mer, än hvad vi sjelfva behöfva till midsommar.

– Då måste ni ge mig anvisning på någon annan, sade Bertelsköld. – Omöjligt kan ni låta mig göra denna långa, besvärliga resa förgäfves.

Larsson teg. Men unga Maja, som med synnerlig välvilja trakterat den hygglige förvaltaren med allt hvad huset förmådde, lät dristeligen undfalla sig de orden: – Farbror i Storkyro har nog, om han vill.

Det var icke sed den tiden, att barn talade i föräldrarnas närvaro, utan att tilltalas. Fadren hade ett strängt ord på läpparna, då modren, intagen af beundran öfver den förnäma herrns artighet och nedlåtenhet11, tog hans och dotterns parti. – Om Lasse skulle följa herr grefven till Bertila? sade hon ödmjukt frågande. Lasse var nemligen sonen i huset.

– För grefvens skull må det vara, genmälde Larsson dröjande. – Men icke är det värdt att räkna så säkert på Bertila.

– Det återstår intet annat, sade grefven. – Om ni tillåter, så bege vi oss genast på väg.

Värden föreslog för syn skull, att grefven skulle hvila här en dag öfver. Inom sig var han kanske nöjd, att bjudningen ej mottogs. Men ogerna sågo familjens qvinliga medlemmar de resandes bortfärd och försågo dem dervid med en matsäck, som i dessa tider kunde kallas furstelig.

Samma qväll kl. omkring 7 åkte de resande in på Bertila gård i Storkyro. Under de sextio år, som förflutit, sedan berättelsen sist var der, hade gården ansenligt utvidgats. Hufvudbyggnaden var ännu densamma, i hvilken bondekonungen Aron Bertila fordom herrskade; men vid dess sida hade en hel rad sidobyggnader och magasiner uppstått; skog och ödemark hade dragit sig långt tillbaka, så att de bildade en mörk rand vid horizonten, och hela denna bördiga sträcka, så långt ögat nådde, var gårdens egor och nyodlingar, vittnande om att Bertila var den sädesrikaste gård i den sädesrikaste socken i Finland. Också Bertila hade förlorat mycket på reduktionen; man hade fråntagit det flera underlydande hemman, skänkta af Carl IX till Aron Bertila för de tjenster denne gjort under klubbekriget, och skogskommissionen hade hållit en sträng räfst med hvad den ansåg inkräktadt på kronans skogar m. m. Men lyckligtvis drabbade ej dessa förluster gårdens hufvud-egor, och gården fortfor derföre ännu med rätta att anses för den rikaste i socknen.

Det var ej utan rörelse, blandad med nyfikenhet, som grefve Bertelsköld nu för första gången inträdde i denna boning, hans faders barndomshem. Husbonden Lars Bertila (ty efter ortens sed bar han här namn efter gården) hade just satt sig till aftonmåltiden med sin talrika familj, sin hustru, fyra fullvuxne söner, tre döttrar, sex drängar och fyra pigor. Alla dessa 12 män och 8 qvinnor, jemte två rotfattige12 och två inhysingar, inalles 24 personer, gingo i hungerårets hårdaste tid till ett välförsedt bord med rent rågbröd, färskt smör, salt fisk och gröt, – en läckerhet nästan utan like den tiden i Finland.

Grefve Bertelsköld hade god tid att fägna sig åt denna ovanliga syn, ty vid hans inträde rörde sig ingen. Yngsta dottern, tio år gammal, läste just bordsbönen, som alla stående och tyste, med en andakt högeligen manad af tiden, efterstafvade. Först när bönen var slut och de öfrige satt sig, trädde värden fram för att välkomna sin förnäme gäst, medan hans folk ostördt begynte måltiden. Man såg, att der var allt ännu en viss demokratisk anda qvar på Bertila; dessa rike och sjelfständige bönder krusade hvarken för rang eller börd.

Om också vanornas makt och mensklig svaghet i början gjorde grefvens stolthet känslig för detta emottagande, så försvann detta intryck efter hand, när han begynte förstå sin omgifning. Hvarken i södra Sverige eller i södra Finland, der bonden direkt eller indirekt stod under de stora adliga godsens inflytande, hade grefven lärt känna denna frimodighet, som utmärker bonden i Österbotten, der denne sjelf egt sin jord sedan urminnes tid och der ännu i dag högst få herregods finnas af någon betydenhet. Grefven begynte ana, att den från Aron Bertila utgångna satsen om en konung och ett folk utan adel var något mer än blott enskilda hugskott; han begynte inse, att denna sats fastmera innerligt sammanhängde med dessa trakters hela lynne, vanor och åskådningssätt.

Döljande en för honom ovan förlägenhet under ett lätt skämt, skakade Bertelsköld hjertligt den mötande värdens hand och sade: – god qväll, fader Bertila. Här ser ni mig som en fisk uppå torra landet, ty jag har hört sägas, att kräftor och adelsmän trifvas ej uti Österbotten. Men det är en glad syn ni bjuder mig på genast vid inträdet. Jag lyckönskar er, käre far, att den gode Guden välsignat ert hus mer än de fleste i denna tid, och hoppas att ni beständigt må ha den hugnaden att försörja så mycket raskt folk.

Grefven aktade sig att vidröra kapitlet om sin faders hem; ty denna gård skulle ju tillhört honom, derest icke gamle bondekungen gjort dottersonen Gustaf Bertelsköld arflös. Kanske var det minnet deraf, blandadt med minnet af riksdagsstriderna, som gjorde Lars Bertila, en rask och vördig gubbe om vid pass 60 år, än mera förlägen än hans gäst. Han helsade grefven höfligt, men fåordigt och något kallt. Utan mycket krusande bereddes plats vid öfra13 ändan af bordet, och medan gårdsfolket ostördt fortsatte måltiden, begynte grefven sin vid värdinnans sida. Hans okonstlade sätt, hans stora menniskokännedom och förmåga att lika ledigt umgås med alla samhällsklasser tillvunno honom så småningom detta folks hjertan, isynnerhet qvinnornas. Söner och döttrar presenterades; man frågade efter nytt ifrån kungen, man talade om den hårda tiden, men grefven framdrog ej ännu sitt egentliga ärende, ty det moln, som hvilade öfver värdens panna, syntes snarare lofva afslag, än bifall. Efter måltiden hölls gemensam aftonbön, och derpå begaf man sig till hvila. Innanför stora stugan voro blott två kamrar, desamma som fordom bebotts, den ena af Aron Bertila, den andra af hans dotter Emerentia. Den sednare kammarn, der värd och värdinna14 annars såfvo, utrymdes nu för den främmande gästen, och Bernhard Bertelsköld tillbragte således natten i sin milda, olyckliga farmors rum, kanhända i samma bädd, der hon fordom hvilat.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 »leipä! leipä!» – (fi.) bröd! bröd!

2 uslingar – nödställda, tiggare.

3 björnhund – hund som dresserats till björnjakt, särskilt jämthund.

4 fönsterrutorna tillskrufvade – fönsterluckorna tillskrufvade.

5 fader Larsson – fader använt som hedersam titel till bonde eller borgare, före egennamn, inte patronymikon. Topelius anakronistiska användning av Larsson som släktnamn har påpekats av bl.a. Eirik Hornborg (»Fältskärns berättelser» 1943, s. 3).

6 pjexor – stavningsvariant av pjäxor: snörda skodon i motsats till stövlar.

7 fjäsad – överdrivet uppmärksammad.

8 förtärda – avtärda.

9 Vet ni hvad, bästa herr Larsson – ändrat till det mera tidsenliga »Fader Larsson» i sjunde upplagan från 1883; jfr kommentar till 444, 5.

10 stadstjenare – underordnade tjänstemän, ibland med uppgifter som ett slags ordningspoliser.

11 nedlåtenhet – vänlighet i umgänge med personer av lägre social rang.

12 rotfattige – fattighjon som underhölls av gårdarna i roten i tur och ordning.

13 öfra – övre.

14 värd och värdinna – husbondfolket.

13. Veteranen från Breitenfeld.

Grefve Bertelsköld hade blott vid förbifarten hunnit kasta en blick på Korsholm, der hans mor suttit fången. Detta rum, der han nu hvilade och som, efter hans faders beskrifning, måste ha varit hans farmors, fängslade lifligare hans inbillning. Med dess minnen förenade sig alla sägnerna om de två fiendtliga makter, som kämpade om hans slägts öden. Han, som fordom bebodde rummet nästintill, hade slungat öfver namnet Bertelsköld en morfaders förbannelse från slägte till slägte. Hon, som fordom bebodde denna kammare, hade ställt deremot, lik en värnande sköld, en mors välsignelse. Och dunkelt inväfdes i dessa nattens halfvakna drömmar den sagolika, hemlighetsfulla traditionen om konungens ring. Det förekom grefven, som sträcktes mot honom i mörkret en svart hand och räckte honom den förlorade ringen åter. Med begärlighet grep han efter sin skatt, men då ljöd i natten hans farmors sorgsna, varnande röst: – tag honom ej tillbaka, tag honom ej! Och den svarta handen med ringen försvann, och der blef åter tyst, – blott en aflägsen suck dog bort uti natten.

Slutligen tog dock tröttheten ut sin rätt, och grefven föll i en djup och stärkande sömn. Vårmorgonens tidiga sol sken in genom det lilla fönstret och skimrade öfver hans än i åldern sköna hufvud; kanske var det hans farmors ande, som såg på honom så moderligt ömt och så strålande klart. Det var ej sonen, det var sonsonen, som ärft hennes hjertas mildhet.

Straxt derpå väcktes Bertelsköld af en sång i rummet bredvid. Det var en gubbes darrande stämma, som sjöng en svensk psalm, icke en af de nya, som Spegel och andre kraftige andans män författat i den nyss utkomna psalmboken1, utan en af Luthers gamla, som redan lefvat igenom fem eller sex generationer. En ofrivillig rysning genomilade Bertelsköld. Han stod ännu under inflytande af nattens och rummets intryck: han hade i drömmen hört sin farmors hulda röst, och nu förekom det honom, som hörde han den gamle jernhårde bondekonungens stämma i rummet bredvid.

Nästa ögonblick log grefven sjelf åt sin inbillning, klädde sig med en omsorg, hvilken han aldrig försummade, och gick ut i stugan. Der voro redan alla församlade till morgonbönen, som lästes af husfadren sjelf och föregicks och efterföljdes af en psalmvers, hvaruti alla deltogo*. Ingen lät störa sig utaf grefvens inträde.

Men öfverst vid högsätet stod nu ej husbonden, utan en liten, krokig gubbe med snöhvitt hår, stödande sig med venstra handen på en käpp och insvept i en tjock fårskinnspels, oaktadt stugan var ganska varm. Bertelskölds blickar följde gubben med ett intresse, som kanske var en följd af hans fantasi nyss förut, när han hörde psalmen. Ett ögonblick var han frestad att fråga, om verkligen gamle Aron Bertila ännu intog sin fordna hedersplats ... men denne var ju en jätte till kropp och själ, och den lille gubben, som stod här, såg godsint och något afsigkommen ut, som ett barn på nytt.

Husbonden Bertila tycktes ana grefvens nyfikenhet. Efter bönens slut och den höfliga frågan, huru grefven sofvit, ledde han sin gäst till den gamle och sade på svenska: – Försök, far, om ni kan gissa, hvem den herrn är.

Gubben blundade med ena ögat, som ej rätt ville tjenstgöra mera, och mönstrade grefven med barnslig nyfikenhet. – Känner inte, känner inte, sade han, skakande på hufvudet. – Har sett många förnäma herrar i mina dagar och varit i ärliga napptag med dem, men nutidens gossar ha vuxit ifrån mig ... Ståtelig karl, tre alnar och tre tum2 så visst som en. Jag trodde, att det slägtet vuxit bort numera, ty nutidens folk är bara hackor, bara hackor, ej så mycket värdt som en gammal stigbygel ... dig undantagen, Lasse, dig och bror din. Hvem är den herrn?

– Är detta verkligen er far, min fars gamle vapenbroder? hviskade grefven med synbar öfverraskning till Bertila.

– Han sjelf, svarade husbonden i samma ton. – Räkna ej så noga med hans ålderdomssvaghet; Gud allena vet, huru den af oss ser ut, som lefver till nittionio år.

– Nittionio år! upprepade Bertelsköld.

– Ja, och 8 månader ännu dertill. Far är ej så bofallen3, att han ej kan hålla ut hundratalet fullt, om vår Herre vill.

– Men, sade Bertelsköld, i det han med rörelse tryckte gubbens venstra hand (hela högra armen var bortvissnad i följd af gamla blessyrer) – finns då ingenting hos mig, som skulle påminna er om någonting från er ungdom – någon likhet med personer, som fordom med er delat både goda och onda dagar?

Gubben höll handen öfver ögat. – Så mycket ser jag, sade han, – att der är fint blod i gunstig junkern, men icke är det Hornarnes blå ögon, eller Flemingarnes breda panna, eller Wredarnes örnnäsa, eller Stålhandskes björnramar, eller Wittenbergs sammanbitna läppar – kroaten ride mig, om junkern är hvarken svensk eller finsk, utan tysk är han, bayersk race, någon liten nunna – Gud förlåte mig gamle dragon, jag kommer så in i de tiderna, att ... blitzdonnerpapp... der är en, som jag känner igen i den förnäma underläppen och i det der djupa mörka draget öfver ögonen, och det var den skönaste qvinna vår Herre skapat ... näst mor din, Lasse ... Men hvem är då den junkern?

– Bernhard Bertelsköld, son till Gustaf Bertelsköld, er gamle vapenbroder!

– Bertel-sköld ... sköld? efterstafvade gubben. – Jaså, jaså, Bertelsköld? Bertels son är du? Och icke mera lik far din, än en ungersk fåle liknar en holsteinsk häst! Men det är detsamma, kom, låt mig omfamna Bertels son, du är goda två tum längre än far din, pojke! Ja ja, den lille Bertel har jag burit på mina armar, och vi ha mer än en gång klappat kroaterna bruna och blåa. Hvar hade du varit, min junker, om jag ej kommit i rättan tid, när bayerske bönderne höllo på att steka far din lefvande? Dam!4 jag lät stänga dörrarna och ... nej då hade vi gladare äfventyr, min son! Mins du den der julnatten i Würtzburg, när vi stängde den skurken jesuiten i hans egen skattkammare, och när du narrade mig att dricka bläck, och när jag messade latin för munkarne och vi redo bort med flickan midtför deras näsa? Jo, min gunstig junker, tillstå att du tog långa steg den gången öfver borggården! Och blitzdonner, vid Lützen, när du fick det der rappet af Pappenheims huggvärja tvärs öfver venstra tinningen, och när de bofvarne ryckte mig af hästen och drucko ut allt mitt vin ... Gud signe kungen! en sådan kung drar aldrig mera svärd ur bälte ... och ... men hvarför har du ej låtit höra af dig så länge, min lille pilt? Bara kärleksgriller, jo jo, ungdom rasar och ålderdom karbasar5 ... Lasse, gif mig tjärnmjölksstopet!

På en gång lifvad och mattad af sina minnen, nedsjönk den lille gubben, hemtande andan, på bänken, medan sonen räckte honom hans älsklingsdryck. – Käre far glömmer, sade han, – att general Bertelsköld är död för 40 år sedan och att detta är hans son grefve Bernhard, som ej heller är något barn numera.

– General Bertelsköld? Grefve Bernhard? upprepade den gamle mekaniskt. – Jaså. Känner icke de herrarna. Men väl mins jag en afton här i stugan ... när gamle Aron skänkte oss gården ... herre, om ni är Bertels son, så bör ni veta, att jag bjöd far eder gården tillbaka, när bondekonungen lade sina ögon till, efter det sved mig i hjertat att taga från min stridsbror hans rättmätiga arf, men han lät helsa tillbaka med Nils Kristerson6, den hurtige sergeanten, som ljög sju stugor fulla på en aftonqvist, att han tagit sju eller åtta furstendömen i Tyskland för egen räkning, och att jag gerna kunde behålla mullvadsgropen i Storkyro ... basta, efter så är, sade jag, så behåller jag den ...

– Vill ni ha godheten visa mig min farmors graf! afbröt grefven, angelägen att komma ifrån det kinkiga ämnet, som redan samlat ett moln öfver husbondens panna.

Jag skall sjelf följa herr grefven, svarade Bertila, glad att i rättan tid komma från gubbens pjoller. – Men vi ha dit en fjerdedels mil, och medan hästarna spännas före, kan herr grefven hålla till godo litet husmanskost.

Verkligen rykte redan en varm välling på det stora bordet i stugan, och grefven lät icke länge bedja sig, i det han då och då vexlade ett vänligt ord med den äldste Larsson, hvilken så kommit in i de fordna tiderna, att han glömde allt annat omkring sig, till och med den stränga gudaktighet, som fordrades i detta hus och som i långa år hade bortskymt de förra lättsinniga tankarne i den gamle dragonens själ. Så stark är dock minnets makt, isynnerhet för den ålder, som lefver blott i det förgångna, att godt eller ondt från en sednare tid, om än aldrig så omsorgsfullt inlärdt, viker för den, och den gamle kämpen utsträcker hänförd sin domnade arm – hans krycka blir ett svärd – hans timglas skummar af fordna bägares must!

Storkyro kyrka är byggd år 1304. Redan vid tiden för vår berättelse stod den lik ett vördnadsvärdt minne från fordom på den bördiga slätten invid Kyro elf. Seklerna tycktes omärkligt ha halkat ned utför dess spetsiga branta tak; förgångna tider blickade ut genom de små fönstren, der ännu mången ruta satt målad qvar från katholska tiden.

Rundt omkring hade man inhägnat de dödas gård. De förnämligare begrofvos under kyrkans golf. Bondekonungen Aron Bertila hade likväl för sig och sin slägt afsagt sig denna utmärkelse. Stolt under lifvet, var han i döden ödmjuk. I nordvestra hörnet af kyrkogården hade han valt sig en särskildt inhägnad plats. En slät sten med bokstäfverna A. B. och årtalet 1638 var hans enda minnesvård. Till höger om sig hade han en sten med den enda bokstafven E.; det var hans dotter Emerentia, Bertelskölds farmor; till venster visade en tredje sten med bokstäfverna L. L. den förste Larssons hvilostad. En stor, redan femtioårig gran bredde sina lummiga7 grenar öfver dessa hjertan, som fordom klappat så högt i lifvets strid och nu ej klappade mera.

Bertelsköld böjde sig ned och kysste den mossiga stenen öfver hans ättemoders graf. Derpå stodo båda männen en lång stund tysta. Grefven upptog sin plånbok8 och aftecknade stället, »på det att hans barn», sade han, »aldrig skulle förgäta, att de härstammade från en bondedotter».

Nu yppade Bertelsköld afsigten med sin resa, Majniemis nöd och sin önskan att köpa säd till hvad pris som helst. Bertila teg. Vid det de gingo ut från den ännu till hälften snöbetäckta kyrkogården, pekade Bertila på ett mörkt föremål, som låg ej långt ifrån kyrkodörren. Bertelsköld ryste. Det var en qvinna, som tryckte i sin stelnade famn två döda barn – alla tre omkomne af hunger vid trappan af nådens och barmhertighetens tempel.

– Ni ser nu sjelf, om jag kan, om jag bör gifva er något af hvad än finnes qvar, sade Bertila.

Detta argument var gripande. Bertelsköld svarade ej derpå. Dystre återvände båda till gården.

Men här möttes båda af en oväntad syn. Det största magasinet var öppnadt. Drängarne voro sysselsatte att lasta sex lass med rågsäckar, hvilka de med mycken omsorg kringstufvade med gamla linnelumpor, så att lassen hade utseende af lumplass, hvilka stundom afgingo härifrån till Åbo och derifrån till Stockholm, ty den tiden fanns ej ett enda pappersbruk i hela Finland9.

– Hvem har understått sig detta? utropade Lars Bertila vid denna åsyn, utom sig af vrede.

– Det har jag gjort, Lasse! svarade den lille hundraårige gubben, i det han framlinkade så grå af damm, att man kunnat taga honom för en magasinsråtta, eller åtminstone för en tomtegubbe, som bevakade magasinets skatter. – Ja, det har jag gjort, upprepade han: – grefvens förvaltare har berättat mig, huru saken hängde ihop. Hvad betyda sex lass råg för dig, Lasse lilla? Vill du då, att min vän Bertels son skulle resa hit, för att återvända med toma händer?

– Ha vi råd att föda utsocknebor, när våra egna dö af svält? genmälde Bertila, i det han hviskade några ord i örat åt en af drängarne.

Den lille gubben syntes i hast föryngrad. – Jaså, sade han och trädde sonen närmare; – du ämnar ej lyda far din, pojke! Blitzdonner, en otacksam slyngel är du och har icke ruter för två öre i kroppen på dig. Tänk uppå att allt hvad du eger och hela gården och allt hvad vi här se, det skulle ha varit Bertels rättmätiga mödernearf, och det skulle nu ha tillhört Bertels son i fädernearf, om icke gamle Aron i tiden skänkt det åt oss. Och nu kommer den samme Bertels son och vill köpa säd af dig för hårda silfverpengar, emedan hans stamgods svälter ihjäl – och då skäms du ej, dumma pojke, att tala om utsocknebor och vägra att sälja hvad du borde ha bjudit honom utan betalning – fy, Lasse, jag blygs för dig, du har aldrig varit soldat, en mullvad är du, som borrar i jorden och ej förstår dig att leben och leben lassen10, som en ärlig kavaljer11. Gå nu in och knystra12 icke pojke; jag skall besörja om hela transporten.

– Far är galen af ålderdomssvaghet, mumlade den sextioårige »pojken»; men så stark var hans vördnad för fadren, att han icke gjorde vidare invändningar, utan följde grefven in och lät pålassningen hafva sin gång. I god tid på förmiddagen voro fororna13 i ordning. Bertelsköld erbjöd betalning efter 20 riksdaler tunnan och frågade, om Bertila önskade mera. – Nej, sade denne; – jag har sagt, att jag ej säljer säd, men jag skänker er den.

– Och jag mottager ej någon skänk, svarade grefven stolt. – Här äro penningarne.

Den rike bonden var ej känslolös för blänkande silfver. Men han vägrade envist. Slutet blef, att köpesumman skulle tillfalla Storkyro sockens fattige.

Bertelsköld åt ännu middag i sin faders barndomshem. Derpå bytte han drägt, förklädde sig till bonde och begaf sig på väg, med förvaltaren mäster Pehr och några lejda karlar, hvilka alla skulle passera för folk, som förde lumpor till Åbo. Skilsmessan från gården var höflig, om också ej hjertlig. Den siste som skakade grefvens hand var den gamle dragonen. – Farväl, Bertels son, sade han. – När du far, tycker jag mig se ett sekel fara bort med dig. Blitzdonnerkreutz-pappenheim, nu är det tid för den gamle salbrutne14 dragonen att söka upp sina kamrater på Breitenfelds åkrar och i Lützens diken. Gud bevare konungen och fäderneslandet, hurra!

Fotnoter till detta avsnitt

* Storkyro socken är finsk, således skedde allt på finska, men bröderne Larsson talade äfven svenska. Bertelsköld, likasom hela den tidens adel i Finland, både förstod och talade finska fullkomligt.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 nyss utkomna psalmboken – Then Svenska Psalm-Boken 1697.

2 tre alnar och tre tum – knappt 190 cm.

3 bofallen – skröplig; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 Dam! – fördömt.

5 karbasar – pryglar, piskar.

6 Nils Kristerson – jfr Bengt Kristerson i andra berättelsen »Svärdet och Plogen», kap. 2 »Han blyges för bondenamnet», s. 90, r. 19, och kap. 4 »Bonden, borgaren och soldaten», s. 101, r. 34.

7 lummiga – här: yviga.

8 plånbok – anteckningsbok i fickformat med sådana blad att skrift lätt kunde utplånas från dem.

9 den tiden fanns ej ett enda pappersbruk i hela Finland – Topelius misstar sig: Finlands första pappersbruk inledde sin verksamhet 1667 i Tomasböle, Pojo. Det verkade förmodligen till 1713 när Åbo intogs av ryssarna under stora ofreden (István Kecskeméti, »Papperskvarnen i Tomasböle» 2009, s. 13 f.).

10 leben och leben lassen – (ty.) leva och låta leva.

11 kavaljer – riddersman.

12 knystra – knysta; användes i svenskan i Finland.

13 fororna – de lastade kärrorna, vintertid slädarna.

14 salbrutne – sadelbrutne: skröplige; SAOB har detta belägg av Topelius.

14. Majniemi slott.

Grefve Bertelskölds resa genom landet med de sex spanmålslassen var, som förvaltaren anat, ej utan vådor: om de uthungrade skaror, som mötte de resande öfverallt, hade misstänkt hvad som doldes under lumporna, så hade frestelsen troligen blifvit för stark. Den största försigtighet måste iakttagas, och ingenstädes vågade man stadna, der större folkhopar kringsvärmade. Blott i enstaka gårdar vågade man stundom rasta. Och så fortgick resan lyckligt, ehuru under stora besvärligheter.

Oaktadt grefven gjorde allt för att skynda på färden, var det honom omöjligt att hinna fram till Majniemi förrän på eftermiddagen d. 14 Mars, då godset skulle afträdas. De få timmar han dröjde öfver tiden kostade honom dyrt. Han kände icke vid sin afresa förrättningsmannen, som å kronans vägnar skulle öfvertaga godset, anställa syn och värdering, jemte ortens domare, och i allmänhet bevaka kronans rätt. Till sin häpnad erfor han det nu. På vägen ett stycke från gården mötte honom en trasig, förvildad, af hunger förtärd gestalt, i hvilken han med möda igenkände Lampi-Maths, densamme som alltifrån barndomen bar ett så outsläckeligt hat till bondeplågarne. – Ni kommer i lagom tid, ers nåd, för att se Nils Janssen sköfla er egendom, skrek karlen emot honom. – Vill ni, så vänder jag om med er och kramar korpen ihjäl midti hans rof?

– Nils Janssen! utropade grefven.

– Ja just han är nu höga kronans ombud, svarade Lampikarlen. – Ers nåd kan tro, att han sköter sin sak med besked. Jag har ännu aldrig sett en rackare så förnöjd. Han riktigt gnuggar händerna af glädje; han vore i stånd att äta hela Majniemi med Lampi och Arvio byar som stek och gurka. Kör på bara; syn har redan gått öfver slottet, och nu går den öfver byarna.

Mannen hade rätt. Der hade en mörk fiendtlig makt dragit fram öfver slottets herrlighet. Ingenting var förstördt, ganska litet var flyttadt, skenbart var allt sig likt, men der lyste ett kainsmärke, ritadt med krita, på alla föremål, utvisande att löst och fast blifvit värderadt, och det i flygande hast. Grefven tog en hastig öfversigt af fiendens framfart; när han kom till stora vapensalen, stannade han betagen af vrede och förödmjukelse: öfver hans faders porträtt i kroppsstorlek och öfver Bertelsköldska vapnet derinunder var skrifvet med höga bokstäfver: 15 daler silfvermynt!

Vi ha mer än en gång sett, att grefve Bertelsköld hade ett hetsigt och ett eldfängdt lynne i arf, ehuru han ofta förstod att beherrska det i rättan tid. Men denna gång blef han så uppbragt öfver den fordne tjenarens beteende, att han öfverskred sjelfva klokhetens gränser.

Han lät borttaga alla kritmärkena från sitt värderade lösörebo och afbidade1 med skenbart lugn Nils Janssens återkomst från synen i byarna. Denne kom först mot aftonen och trädde modigt in, åtföljd af ortens domare med Åbo hofrätts fullmakt. Grefven mottog honom sittande i den s. k. gröna salen af nedra våningen. Vare sig af gammal vana, eller af den vördnad, som den stolte ädlingens hållning ovilkorligen ingaf – alltnog, Janssen stannade vid dörren och tvekade ett ögonblick. Utan att bevärdiga honom med en blick, vände sig grefven till domaren och anmärkte, att synen i hans frånvaro vore olaglig, emedan rättegångsbalken stadgar att, derest endera parten vid syn uteblifver, domaren må utfästa annan dag, då syn må för sig gå, derest ej laga förfall mellankommer.

Janssen skyndade sig att svara härpå, det Majniemi allaredan i Mars förlidet år vore dömdt att som pantegods till kronan återgå och att, sedan kgl. majestät beviljat dermed ett helt års uppskof, intet vidare dröjsmål kunde komma i fråga.

Domaren bejakade detta. Grefven anmärkte vidare, allt vänd till domaren, att syn å jordegendom enligt lag borde hållas mellan Walborgsmessotid och Allhelgona, eller dock vid bar mark, följaktligen icke nu, när marken ännu till en del var snöbetäckt. Janssen invände häremot, att samma skäl gällde, som mot förra anmärkningen och att grefven dessutom icke besvärat sig, ehuru han fått del af synetiden. Härtill jakade domaren som förut.

Grefven anmärkte slutligen, att då kgl. majestät efterskänkt kronans förmenta fordran af godsets afkastning tillförene2 och grefven således, i det han afträdde jordegendomen, hade full eganderätt, utan afkortning och vidare skuld, till all här befintelig lösegendom, såsom ock till slottsbyggnaderna, dem hans salig fader af egna medel uppfört och han sjelf förökat, vore allt slags utmätning eller värdering af annat än jorden och nödiga åbyggnader obefogad och skulle icke af honom tillåtas; ja han ville ock fordra ansvar, för det man under hans frånvaro inträngt i hans hus och der på ett otillständigt sätt åsatt märke å saker, med hvilka kronans rätt ej hade att skaffa det ringaste.

Detta hade Janssen utan tvifvel väntat, ty han framdrog med illa dold skadeglädje ett nyss uppsatt koncept till syneinstrument, hvaraf utreddes, att egendomens skog sedan 1644 minskats till hälften ...

– ... Men detta, inföll grefven med häftighet, – har skett till det mesta för nyodlingar; och det måste väl räknas mig till godo, att egendomens odlade mark sedan nämnde år blifvit nära fördubblad.

– ... Och dessutom, fortfor den oblidkelige exekutorn, – har en betydlig sträcka mark blifvit inhägnad till jagtpark, utan all nytta för egendomen, samt en mängd andra här specificerade försummelser blifvit upptäckta, hvilka allt måste rubriceras som vanvård af pantegods med thy åtföljande ersättningsskyldighet; i följd hvaraf det komme att på kgl. hofrättens utslag bero, huruvida ej härtills vordne disponenten af Majniemi vore skyldig att med en ganska betydande summa ersätta kronan för missvårdandet af dess jord. Och har exekutor derföre, med domarens bifall, pröfvat skäligt vara, att tills vidare, och intill dess målet utredt blifvit, belägga med qvarstad grefvens här befintliga lösegendom samt densamma förslagsvis värdera, allt under förbehåll af rättspröfning som vederbör ... Och – tillade Janssen försmädligt – torde grefven, i följd häraf, finna det billigt3 att, till betryggande af höga kronans rätt, alla rummen i slottet genast förseglas, hvaremot kronans ombud ej ville förmena gårdens tjenare att tills vidare bebo sina rum, äfvensom grefven att ditflytta, om han så funne för godt ... ej heller ville exekutor vägra grefven att ur slottet medtaga nödige gång-, säng- och linnekläder, jemte matvaror, hvilket dock allt borde ske i rättens fullmäktiges närvaro ...

Var det Janssens mening, att verkligen spänna bågen så högt, att den måste brista, så vann han sitt ändamål. Sedan Bertelsköld hört honom till slut, fattade han en ringklocka. Mäster Pehr trädde in, och i dörren bakom honom syntes Lampi-Maths. – Kasta den der oförskämda karlen utför trapporna och kör honom på porten! lydde grefvens korta befallning.

Den verkställdes i ögonblicket – oaktadt Janssens, oaktadt domarens protester »på höga kronans vägnar». Det sägs till och med, att Lampi-karlen bastonerat4 kungliga ombudet Janssen med en vidja.

Sådana qvarlefvor af feodaltrots emot kronans makt brukade under Carl XI:s regering med största stränghet beifras. Landshöfdingen i Åbo hade i detta afseende stränga instruktioner, och det dröjde ej längre än till middagstiden dagen derpå, innan ett kommando militär af 50 man, på Janssens reqvisition, stod utanför de stängda portarne af Majniemi slott, för att skaffa den verkställande makten behörig åtlydnad.

Det är möjligt, att grefve Bertelsköld ångrade sitt förhastande. Men hellre än att underkasta sig den fordne tjenarens öfvermod, beslöt han att våga det yttersta. Han beväpnade sitt folk, tolf eller femton honom oinskränkt tillgifne män, och lät en parlamentär gå ut med tillsägelse, att han öfverlemnade slottet endast med det vilkor, att ingen finge vidröra hans lösegendom, med hvilken, efter lag och rätt, kronan hade ingenting att skaffa. Svaret blef, att grefven borde gifva sig på nåd och onåd.

Nu var slottet väl ej hvad man kunde kalla en fast5 plats, isynnerhet emedan trädgården, omgifven blott af en låg mur, sträckte sig ända inunder fönsterna af façaden åt sjösidan. Men i fönstren placerade grefven skarpskyttar under mäster Pehrs befäl, medan hufvudstyrkan försvarade den af stenhus på tre sidor kringbyggda borggården, som på fjerde sidan hade en hög mur med en hufvudport och två gångportar, en på hvardera sidan. De belägrande voro till antalet tre gånger starkare, men deras öfverlägsenhet minskades af fruktan för landtfolket i Lampi och Arvio byar, som lydde under godset och der grefven var högeligen älskad, isynnerhet sedan han hemtat spanmål till lindring i den svåra hungersnöden. Större delen af denna spanmål hade han qvällen förut låtit utan ersättning utdela i båda byarna. Knappt visade sig soldaterne, innan en ung gosse, utskickad af byamännen, smög sig in genom trädgården och förde till grefven det budskap, att 40 män, beväpnade med yxar och liar, voro färdige att angripa militären i ryggen, om den försökte att storma slottet.

På denna beskickning svarade Bertelsköld så, som man af hans ädla tänkesätt kunde vänta. Bönderna förmanades strängeligen att hålla sig stilla i sina hus och icke utan gagn draga ofärd öfver sig. Denna tvist rörde icke godset, ty det vore numera utan gensägelse kronans; den rörde allenast grefvens enskilda person, som ej kunde mot lag och rätt skymfas genom seqvestrering6 af hans egendom, der det icke vore utredt, att han stode i någon skuld till kronan. Med detta besked affärdades budet. Likväl hade Bertelsköld den försigtigheten, att med samma lägenhet7 skrifva till landshöfdingen i Åbo, baron Creutz, och, så godt tiden medgaf, redogöra för tvistens orsak, samt anhålla om hans mellankomst, för att undvika blodsutgjutelse.

Nils Janssen deremot såg sina planer lyckas den ena efter den andra: det behöfdes nu blott att få våldsamheter i gång, tvinga grefven till väpnadt motstånd mot kronans myndighet och sålunda göra honom saker8 till högmålsbrott. Fördenskull lät han samla så många stegar, som kunde åtkommas, och medan några af hans folk fingo ordres att företaga ett låtsadt anfall mot hufvudporten, skickades hufvudstyrkan i trädgården, för att på stegarna komma upp till fönstren i nedra våningen, sönderhugga fönsterluckorna, som voro af trä, och på denna väg intränga i slottet.

Men grefve Bertelsköld, som utstått mången värre belägring under sin skiftesrika lefnad, genomskådade sin fiendes plan och beslöt att förekomma den, om möjligt, utan blodspillan. Han hade några år förut från Holland hemfört en den tiden ny uppfinning, tre stora brandsprutor för slottets behof. Dessa lät han uppföra i tredje våningen och rikeligen förse dem med iskallt vatten ur slottets brunnar. Den lilla garnisonen förändrades så, att blott tre man bevakade gården och hade befallning att vexla lösa skott med de angripande, medan hufvudstyrkan, understödd af slottets qvinliga invånare, placerades dels vid sprutorna, dels i fönstren af andra och tredje våningen, som saknade luckor.

Först kl. 6 på aftonen voro de belägrande i ordning och ryckte fram. Janssen uppläste utan verkan dithörande §§. af Missgerningsbalken*: »Hvilken som upphissar9 och styrker meniga man till olydno mot konungen eller then som å Öfverhetens vägnar bjuder och befaller; miste lif sitt. Kommer ther af uppror; hafve förverkadt både lif och gods. Samla sig män tillhopa och sätta sig upp mot Konungens eller thes Befallningshafvandes bud; tå straffes upphofsmannen som förr är sagdt, och af the andra miste, efter lott, hvar tionde man lif sitt, och plichte the öfrige hvarthera med fyratio par spö, eller en månadhs hächte vid vatten och bröd» etc. Hvarpå de tredskande ännu en gång uppmanades att gifva sig på nåd och onåd.

Då härpå intet svar följde, företogs stormningen. Fördelningen utanför porten larmade, skrek och sköt i luften, medan de tre slottskarlarne, under Daniels befäl, sökte med lika larm dölja sin ringa styrka. På gifven signal rusade hufvudstyrkan in i trädgården, reste opp stegarna och redde sig att sönderhugga luckorna. Men under detta arbete kom ofärden öfver dem i skepnad af iskalla duscher likasom fallna från skyn. Sprutorna gjorde sin sak förträffligt. Deras strålar, nedåt riktade, voro så starka, att de bortsopade man efter man från stegarna, och lungvåte10, svärjande och skamflate smögo sig de stormande en efter annan sin kos.

Nära nog hade hela den fruktansvärda belägringen upplöst sig i löje och stickord. Der vankades föga artigt skämt från den segrande garnisonen, isynnerhet dess qvinliga garde. – Mera soppa, mera soppa åt kronans svältingar11! Törstig går ingen från Majniemis port! Kältringar12, som ni ären, pysslingar13, hedningar, ha ni nu blifvit döpta? Se åt, kamrat, om du är torr bakom öronen! Grymta lagom! Stick in spettet, rofskalare, eller stick dig sjelf på spettet, färdigskållad som du är, utsvultna kronobest! Du trodde väl att det gick lika lätt uppför Majniemis stegar, som upp till tösernas loft om lördagsqvällarna!

Med dessa ord och dylika komplimenter trodde man sig ha affärdat den retirerande fienden. Men Nils Janssen var ej den man, som stannade vid halfgjordt arbete. – Och det kan du tåla, du? hviskade han till en soldat, som svärjande retirerat bakom en gammal ek. – Mesar ären J och inga ärliga knektar, om J låten alla tokar huttla med er. Ser du gynnaren i fönstret af andra våningen? Det var han, som ...

Soldaten, våt och förargad, behöfde ej mer än ett halfqvädet ord. I blinken grep han geväret, stödde det mot eken, sigtade och sköt. Skottet träffade Lampi Maths i axeln.

– Blef någon sårad? ropade derinne grefve Bertelsköld, som igenkände den välbekanta musiken af en kulas hvinande.

– Nej, svarade Lampi-karlen, bitande hop tänderna. – Nils Janssen har skickat en ärt mot fönstret; han skall få en böna tillbaka.

– Vid ditt lif – intet bly i mynningen! befallde grefven.

– Bly! genmälde karlen, grinande af smärta. – Ers nåd har ju varit så nådig och gifvit oss salt! Grefven hade verkligen gifvit dem krut och gevär, men endast groft salt i stället för kulor och hagel. Lampi Maths var dock för gammal skytt, för att ej vara bättre försedd, och smusslade oförmärkt ett par kulor i sitt gevär.

– Nå, skräm honom då, om du så vill!

– Skall ske, ers nåd! – paff, och för skottet damp, icke Janssen, utan soldaten, som i samma stund lutade sig fram om f. d. hofmästaren.

– Olycksfågel, hvad har du gjort? ropade Bertelsköld.

– Bom ers nåd! Jag sigtade på en korp och fällde en gök. Hvad skulle jag fuska fan i handtverket? Allt svart vill han hålla för egen räkning. Och dermed linkade karlen bort att förbinda sin axel med ett gammalt förkläde. Orolig för följderna lät Bertelsköld afväpna de minst pålitliga af karlarne och skickade ut att fråga om skottets följder. Man svarade, att soldaten blifvit skjuten genom bröstet och sannolikt ej hade många timmar att lefva. Ingen sömn kom den natten i grefve Bertelskölds ögon.

Janssen hade emellertid vunnit sitt ändamål. Sedan han tagit vittnen uppå, att soldaten blifvit skjuten från ett af slottsfönstren, drog han sitt folk tillbaka utan vidare anfall och tog nattqvarter uti prestgården.

Följande dag på förmiddagen infann sig landshöfdingen baron Creutz på stället och underrättade sig noga om förloppet. Soldaten lefde ännu. Bertelsköld lät genast öppna slottets portar. – Min baron, sade han på fransyska, – ni är en rättskaffens ädling; jag anförtror utan fruktan min sak i edra händer. Undersökningen skall dessutom utvisa, att första skottet lossades af soldaterna.

– Jag beklagar er uppriktigt, min grefve, svarade baron Creutz på samma språk. – Hvad lagen förmår, skall ej underlåtas, men – här sänkte veteranen sin röst – ni vet så väl som jag, att en enväldig konung aldrig kan ha orätt. I en så ömtålig sak, som en reduktionsfråga, fruktar jag att den, som vågat motsätta sig de exekutiva myndigheterna, måste draga det kortare strået. Det gäller här mer än er och mig och, tyvärr, mer än sjelfva lagen, det gäller den princip, som nu sitter vid styret – och ni är anklagad för myteri, min grefve! Jag är tvungen att arrestera er och alla edra tjenare.

– Jag följer er, svarade Bertelsköld. Här är min värja. Obefläckad lemnar jag den, och jag lemnar den i den ädlaste hand, jag under dessa omständigheter kunnat hoppas.

Man kan föreställa sig den bestörtning, som uppstod på Majniemi. Slottet öfverlemnades i Nils Janssens händer, likväl sedan vissa rum, dem grefven önskade, blifvit förseglade med landshöfdingens sigill. Bertelsköld tilläts att medföra allt hvad han önskade. Alla manlige tjenare, som deltagit i slottets försvar, mäster Pehr icke undantagen, samlades, för att föras till Åbo slott, likväl utan bojor och band.

Medan detta föregick, närmade sig Janssen sin fordne herre, bugande med en låtsad ödmjukhet, som i ett sådant ögonblick innebar det bittraste hån. – Ers nåd, hviskade han, – ni ser, att er ödmjuke tjenare är en ordhållen14 man. Jag har gjort er till tiggare; nu vanhedrar jag er och för er, min nådige grefve, så nära schavottens15 rand, som det är möjligt för en så högboren och förnäm herre som ni. Var lugn, jag har sörjt för ert bästa; jag skall äfven sörja för er familjs. Påminner ni er den natten, då ni på ett så höfligt sätt affordrade mig den der vackra bundten af skuldförbindelser, dem er nådiga grefvinna hade godheten utfärda åt »lakejen», som ni behagade uttrycka er? Er triumf var ej så fullständig, som ni trodde, ers nåd! Det återstod ännu en liten, helt obetydlig pappersbit, som är alldeles tillräcklig att blotta vissa husliga förhållanden, och att låta ana ännu mera – om det der »smutsiga hjertat», ni vet. Se här, läs sjelf – det är ju er grefvinnas egen hand, ej så?

Och Janssen höll framför Bertelskölds ögon ett litet pappersblad, på hvilket stod att läsa:

Janssen har att fordra 400 daler i silfver. Qvitteras. Ebba Christina Bertelsköld, född Sparre.

– Skurk! Hvad ämnar du göra? sade grefven uppbragt.

– Lagsöka grefvinnan naturligtvis. Derefter kommer ordningen till edra barn ... O min mor, du skall bli hämnad intill tredje och fjerde led! tillade mannen, med förändrad ton, så dyster och skarp, att en ofrivillig rysning genomilade Bertelskölds leder.

– Och denne bof har konungens ring! utropade den olycklige grefven, som ej förmådde värja sig från sin tids vidskepelse.

– Ni vet det således? sade Janssen med låg röst. – Nåväl – ni vet då också min makt. Ah, grefve Bertelsköld, tror ni på det, som menniskorna kalla försyn? Lika godt – öde eller slump; vill ni veta, huru förunderligt vedergällningens frö faller i missgerningens spår? Fem år gammal, satt jag gråtande, hopkrumpen i en vrå af den jutländska bondstugan, samma qväll er far hade röfvat mig bort från min mor. Man hade gifvit mig ett hvetebröd: för det priset ville man köpa utaf mig hågkomsten af det förflutna ... jag åt, ty jag var ett barn, men när jag ätit, grät jag igen, ty min mors klagan ljöd ännu beständigt i mina öron. Vid det jag då mindes, huru hennes hjerta brast, uppstod ett häftigt gräl mellan de förnäme herrarne i bondstugan; två af dem drogo sina svärd och höggo af alla krafter till, för att förgöra hvarandra. Jag gömde mig förskräckt ännu längre i vrån, jag darrade, jag blundade med ögonen, för att ingenting se ... då flög någonting i min famn. Jag tog med handen derefter ... det var ett blodigt, afhugget finger, och på fingret satt en ring utaf koppar. Barn äro nyfikna; jag drog ringen af, jag gömde den, oaktadt jag hörde den eftersökas. Så liten jag var förstod jag att bevara den; med den förenade sig minnet af en förskräcklig dag. Först långt derefter fick jag veta dess makt; det var ni, herr grefve, som yppade den; jag lyssnade på er en dag, när ni berättade dess historia som en sannsaga för en af edra älskarinnor. Då förstod jag, hvarföre röfvarens blodiga finger föll i min famn, och jag märkte redan, att jag ovetande haft känning af ringens makt. Jag lyckades i allt ... och jag skall ännu framgent lyckas, min nådige herre! Ser ni – och Janssen visade ringen – så här ser han ut, den lilla tingest, på hvilken er slägts öde beror! Ni ville köpa den tillbaka med hälften af er återstående lefnad ... Ah, förlåt, jag glömde, att ni är anklagad för uppror emot er herre och konung. Lycklig resa herr grefve!

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskären begick här en anachronism, ty han citerade efter 1734 års lag.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 afbidade – inväntade.

2 tillförene – tidigare, förut.

3 billigt – rimligt.

4 bastonerat – pryglat.

5 fast – befäst, motståndskraftig mot anfall.

6 seqvestrering – beslagtagande.

7 lägenhet – tillfälle att sända något med bud.

8 saker – skyldig.

9 upphissar – upphetsar.

10 lungvåte – genomvåta.

11 svältingar – girigbukar; SAOB har detta belägg av Topelius.

12 Kältringar – kanaljer, lymlar.

13 pysslingar – moraliskt lågtstående personer.

14 ordhållen – ordhållig.

15 schavottens – ställningen där brottslingar utställdes till allmänt beskådande eller livdömda avrättades.

15. Konungens ring.

Nära sex veckor hade förflutit, och man befann sig nu i slutet af April 1697. Grefve Bertelsköld bebodde som fånge tvenne vackra rum, dem baron Creutz låtit för honom inreda i Åbo slott, och den ridderlige höfdingen hade icke ens affordrat honom hans hedersord, oaktadt grefven hade frihet att gå och komma hvar han behagade inom slottets område. Bertelsköld begagnade föga denna frihet. Hans lynne var sorgset och förstämdt; han hade ej på mer än en månad haft underrättelse från de sina i Sverige, ty postgången öfver Ålands haf var då sämre reglerad än nu, och det var ej sällsynt, att fyra till sex veckor förgingo, höst eller vår, utan någon direkt förbindelse mellan Sverige och Finland.

Grefvens och hans tjenares process handhades som bäst af hofrätten, och landshöfdingen hade, med de mildrande omständigheter saken medgaf, derom inrapporterat till konungen. Målet berodde till någon del uppå den skjutne soldatens lif. Blessyren var ganska vådlig; karlen hade fått båda kulorna i bröstet, och blott den ena ficks ut. Mot allas förmodan stod han dock bi, och efter att länge ha sväfvat mellan lif och död, begynte han småningom åter repa sig. Häraf fördröjdes målet ytterligare. Under tiden sutto någre af grefvens tjenare häktade i slottet, men de minst komprometterade hade man släppt lösa, och det af ett ganska eget skäl: höga kronan hade ingen mat att gifva dem. Den värst anklagade, Lampi-Maths, hade lyckats komma på flykten och var ej återfunnen.

Oro och sorger nedlade slutligen grefve Bertelsköld på sjukbädden. Hvar dag betraktade han genom sitt lilla fönster slottsfjärden; så långt ögat nådde, låg ännu is, och hoppets blåa rand sågs ännu icke i fjerran. Nyheterna från hofrätten voro ej goda; hungersnödens fasor rasade rundt omkring; grefven tyckte sig stå öfvergifven af hela verlden, och den förr så starke mannen föll, bruten till kropp och själ, i ett svårmod, ur hvilket icke ens länshöfdingens grannlaga omsorger förmådde rycka honom.

– Min ätts stjerna är nedgången, suckade han; – jag sörjer icke mig sjelf, jag sörjer mitt namn och mina barn.

– Sörj icke, sade då en mild qvinnoröst:

Den på Gud tror,

Han trygger bor

I alla sina dagar.1

Grefven vände sig om. Den rösten var honom så kär och så bekant som ett minne från längst förflutna ungdomsdagar. Vid hans sida stod Greta, fader Johannes’ hustru från Majniemi prestgård, hon som vi återsågo i början af denna berättelse. Hon betraktade honom med sina goda innerliga ögon, som ännu i ålderns friska höst hade bibehållit hela sin glans och i hvilka nu, mot hennes vilja, en glimmande tår höll på att smyga sig fram. – Sörj icke! upprepade hon. – Gud allsmäktig är den, som åter vänder sorgen i en bättre glädje, än det syndiga hjertat förut hade makten till.

Det förekom Bertelsköld, som hade hans goda engel kommit likt en stjerna mellan de mörka moln, som skymde framtiden för hans syn. – Är det du, Greta? sade han matt. – Gå tillbaka till ditt glada hem; mig ha alla öfvergifvit, utom sorgen allena. Ditt hem – stackars mor! Jag glömde, att jag kanske beröfvat dig din käraste son!

Greta försökte att le med det samma goda löjet, som fordom flög likt solstrålar kring allt, som omgaf henne. – Nu är grefven för obillig, sade hon. – Det finns så många, som hålla af grefven, både här i landet och der borta på andra sidan om hafvet. Och om de än ej funnes, så mins grefven hvad svarta Jane fordom spådde åt oss i kojan: jag skulle vara den sista, som blefve er trogen, sade hon ... Jane tokades ibland, det är ej värdt att tänka derpå.

– Den första och den sista! genmälde grefven tankfull. – Hon spådde sannt: mins du, hon sade mig äfven, att jag en dag skulle falla genom mig sjelf. Nu har jag fallit ... Majniemi har fallit ... min ätt skall också falla!

– Ni är sjuk; då komma beständigt sorgsna tankar. Jag kom hit för att se efter min stackars Pehr, men gossen är rask och vid godt mod, på honom går ingen nöd. De mina der hemma äro också vid helsan. Lofva mig derföre, att jag får vårda er, tills ni återvunnit er helsa.

– Goda, trogna vän! Blif qvar, om du vill, det dröjer ej länge. Min mor dog af en hjertsjukdom; jag igenkänner mitt mödernearf, och det är obotligt för nutidens läkarekonst. En annan tids konst skall kanske lyckas deri.

– Ni får ej tänka beständigt derpå. Jag har en nyhet, som ej är af de glada, men som skall ge er något annat att tänka uppå. Vet ni väl, att Nils Janssen är död!

– Janssen död! utropade grefven med häftighet.

– Stilla, annars berättar jag ingenting. Jo det skedde i förrgår. Han huserade som en riktig tyrann på Majniemi, och som stor medgång föder högmod och öfverdåd, så begynte karlen dricka vin mer än godt var, det han aldrig gjort förut. Nu hände sig i förrgår, som var en söndag, att han kom drucken till prestgården och bjöd sig sjelf uppå middag, efter det knappt fanns mat åt en råtta i det usla slottet, sade han. Far och jag voro tvungne att hålla god min. Men vid bordet skröt Janssen öfver sin stora lycka här i verlden, huru ingen kunde stå honom emot, ty han hade en talisman, sade han, och den gjorde honom oöfvervinnerlig i allting. Och derpå framdrog han en ring, som han visade oss ...

– Ringen! ringen! upprepade Bertelsköld.

– Ni vet, att far är icke att skämta med, när man trotsar Guds ord och ära i hans närvaro. Utan att sky den mäktige mannens vreda blickar, begynte Johannes att strängeligen bestraffa honom för trolldom och förbund med djefvulen, och eftersom der samlades många fattiga till oss, för att, som vanligt, få mat och allmosor på söndagen, så fylldes stugan efterhand med folk, som med förundran hörde på fars straffpredikan. Nu skämdes väl Janssen för folket, tror jag, ty rätt som det var, slog han om i en annan ton, begynte skratta och sade, att allt hvad han berättat om ringen vore bara ett gyckel, och deri vore intet sannt ord, ty ringen hade ej mera kraft, än ett annat stycke koppar, och vi voro bra narraktiga, som tagit hans ord för allvar.

– Menedare! Sade han det, Greta? Då var han förlorad, ty på samma sätt gick det ... min far, ämnade grefven säga, men den sonliga känslan afklippte hans ord.

– Om det var derföre, vet jag ej, svarade Greta lugnt, – men på eftermiddagen for Janssen öfver till Janes holme och hade mycket folk med sig, för att söka skatten – ni vet. Det var just uppå sista isen, och alla varnade honom att köra, men vild och galen piskade han på sin häst, och så brast isen och ...

– Och alla ...?

– Nej blott han ensam. Sex föllo i, men fem kommo upp igen. Den sjette var Janssen.

– Gud vare lofvad! utropade Bertelsköld, och med ett djupt andetag vidgades hans lättade bröst.

Greta betraktade honom förvånad, nästan med stränghet. – Man tackar Gud, när en menniska dör, sade hon, – men det gör man för själens förlossning och för kroppens hvila efter detta lefvernets vedermöda. Man tackar ej Gud för sin oväns död. När syndaren fallit i sin förhärdelse, är det kristligare att nedkalla öfver honom den eviga barmhertigheten.

– Du har rätt, sade grefven; – det var ett syndigt tackoffer. Men det var ej för min skull, det var för min hustru och mina barn. Denne man, om han fått lefva, skulle ha tillintetgjort oss alla; jag skulle ha gått från jorden med den vissheten, att mina käraste voro invigde åt ett oundvikligt förderf.

– Och det säger grefven som en kristen och som en man! sade Greta, förebrående. – Har då Guds starka allmakts hand förlamats? Ni stod mot er ovän som menniska mot menniska och som man mot man. Och ni, som är så ridderligt stolt, ni har nedlåtit er att frukta honom!

– Jag har ej fruktat menniskor, sade grefven häftigt; – hundrade gånger har jag blottställt mitt lif och aldrig bleknat. Men denne mans hämnd låg öfver oss med tyngden af en obotelig missgerning. Det är något förskräckligt att bortröfva ett barn, att döda dess mor med sorgen och att sedan bära ansvaret för detta barns timliga och eviga väl, som gått till spillo, derigenom att det rycktes ifrån sin rot. Detta har min far gjort – visst utan att ana dess följder, – men fädernes missgerningar straffas inpå barnen alltintill tredje och fjerde led ... Du förstår nu hvarför jag fruktat. Säg mig – och grefven fattade hårdt i hennes hand – hvad har det blifvit af konungens ring?

Greta syntes förlägen, nästan rädd. – Om ej grefven lägger sig vackert ned att hvila på bädden, sade hon, – så går jag min väg. Är det skickligt2 af en sjuk att så der sätta sitt blod i rörelse3? Grefven har feber; det är bättre, att vi tänka på ett kylande läkemedel.

– Ringen! Ringen! fortfor Bertelsköld. – Jag måste veta hvad det blifvit af konungens ring. Kommer den åter i främmande hand, så växer deraf en ny fara för min slägt en hel mansålder igenom.

– Säg mig, sade Greta, mildt öfvertalande, – är det icke okristligt och hedniskt att tro på en sådan makt hos ett stycke koppar? Ni, som är så klok och så god, inser ni icke sjelf, att en sådan tro förnekar Guds allmakt, trotsar hans visa försyn och lägger menniskors lefnad, som dock ytterst beror af Guds faderliga hand, i händerna på ett blindt öde, utan rättvisa, likasom utan barmhertighet?

– Du lyckliga, fromma själ, du har rätt; hur gerna ville jag byta med dig din fasta förtröstan emot min vantro4! Men du, som vet, huru förunderlig makt der ligger i tron, du måste också veta, huru förunderlig makt der ligger i vantron. Detta hexväsende, som fläckat vårt sekel, blef det ej en verklighet derigenom att menniskor trodde så fast derpå? Och så är det med konungens ring. Hexorna försvinna och ringen förlorar sin makt, när man ej mera tror på dem – men ack, vi äro vårt sekels barn; jag kan ej göra mig lös derifrån, jag tror på ringens inflytande, och derföre är det för mig en så fruktansvärd verklighet. Jag vill veta, hvar ringen är.

Greta gjorde ännu ett försök att leda bort tankarna från det farliga ämnet. – Är jag skyldig att hålla reda på edra ringar? sade hon med låtsad förtrytelse. – Det är nog, att jag hemtar er något annat, som man fann uti Janssens fickor, när länsmannen tog hans saker om hand. Här är en skuldsedel af grefvinnan; jag gissade, att ni vore angelägen om dess återfående, och bad derföre min man lemna en motsvarande summa i pant, på det att ni utan vidare trassel må inlösa den. Gudskelof att vi hade en liten sparpenning, som jemnt räckte till.

– Det var rätt och godt, Greta, svarade grefven, i det han brådskande sönderref papperet i små bitar och hastigt tecknade några ord på ett blad ur sin plånbok. – Skulle mig hända något dödeligt, så se här det, som ger er säkerhet för ert förskott. Men nu, svara mig uppriktigt, ty du måste veta det: hvad har det blifvit af konungens ring?

– Jag har den hos mig, svarade Greta motvilligt, när hon fann omöjligheten att komma från saken.

– Du har den? Du har den här?

– Jag har den här.

– Så gif hit den – fort! Jag har ej tid att vänta.

– Toka, som jag var, att alls komma till er! Hade det ej varit för er skull, så minsann jag gifvit min förlofningsring åt länsmannen i pant för den usla kopparbiten. Och nu har jag till tack, att er häftighet gör er dubbelt värre. Ni är ju blek, som ett hvitt moln.

– Se här, sade grefven med samma brådska, i det han ryckte från sitt finger en dyrbar ring – se här den klenod, som drottning Christina gaf mig vid sin bortresa. Tag den, behåll den, men gif mig kopparringen. Jag har aldrig burit den, och jag måste likväl bära den på min hand, om också blott en minut, ty dess makt växer från slägte till slägte, endast den utan afbrott bäres af son efter far, från led till led; allt högre stiger då innehafvarens makt, – och i sjette led blir han konung ...

– Syndiga, verldsliga, fåfängliga begär efter makt och ära! Vänd edra tankar bort derifrån! Om det vore så, som ni tror, då vore ju ringen ett olycksarf, som beständigt skulle hålla er slägt fängslad vid denna verldens åtrå. Mins hvad er far blef genom denna ring. Jag har hört sägas, att han var god och ädel i sin ungdom, men på sistone fick synden makt öfver honom. Och ni sjelf, ni som aldrig burit denna ring, ni har förblifvit ädel och god, ända till dess att jag oförståndiga fört den till er, och nu, fastän ni ej ser den, ej har den ännu, verkar den redan osynlig på er, så att ni förgäter allt annat för ärelystnadens spöke – o det är visst ett ondt spöke, när det så kan förvilla en man som ni!

– Det förstår du ej, Greta. Jag har ej lefvat och kämpat för egen fördel, och mina söner skola ej heller göra det. Vi lefva för en idé – för jemnvigten mellan konung och folk, mellan envälde och mångvälde, mellan tyranni och anarki, genom adelns förmedlande ställning emellan båda – och dertill behöfva vi makt, mycken makt! Inser du nu, hvarföre jag måste hafva konungens ring?

Gretas ögon fylldes af tårar. – Jag är en fattig, olärd qvinna, sade hon, – jag förstår ej mycket af denna verldenes strider. Jag förstår endast det, att allt som drager menniskans sinne bort ifrån Gud och det eviga till ändliga, förgängliga ting, det är synd och förderf och af ondo. Efter jag ej kan beveka ert hjerta på annat sätt, så vädjar jag till er ungdomstid. Det är nu ett och fyratio år sedan vi möttes en dag uti Janes stuga. Jag hade er den tiden mycket kär, grefve Bernhard, och ni sade detsamma åt mig. Mins ni, att ni i er ungdoms oförstånd, begärde mig, er fars förvaltares dotter, ... till hustru?

– Ja ja. Det var den lyckligaste tid i mitt lif. Och du, den fattiga flickan, vägrade ...

– Jag sade till er: Bernhard skall glömma mig, och jag skall tänka på honom såsom fågelen om vintern tänker på den sommar som var. Men ni försäkrade, att ni aldrig i verlden skulle hålla af någon annan än mig. Derom höllo vi vad. Ni ville hålla drottning Christinas ring mot en blåklint, som jag bar i min halsduk. Det är för mycket, sade jag, men om Bernhard förlorar, så gif mig er fars koppar-ring. Det lofvade ni, och Jane skulle spå, för att afgöra vadet. Mins ni hvad hon spådde er?

– Jag tror de voro sjutton.

– Två hade varit nog för att tappa vadet, och Jane spådde sjutton. Har hon spått sannt?

– Hon spådde för litet. Jag har ej varit dig värd.

– Ni var ung, rik, skön och förnäm. Låtom oss ej mera tala derom. Men när ni gick förbittrad bort och förklarade, att Jane spått sexton gånger lögn, då sade ni till mig dessa ord: – Koppar-ringen blir din!

– Men ringen var då min fars ...

– Och nu är den er, grefve Bernhard. Ett löfte är heligt. Alltså är ringen min, ty ni har förlorat vadet.

– Begär hvad du vill ... blott icke den!

– Nej, herr grefve, jag behöfver ingenting och jag begär ingenting annat än hvad mig med rätta tillkommer. Ringen är min, på mans ord och ära. Här är han ...

Och Greta framtog en liten ask af trä, drog en handske på sin högra hand och upptog ringen mellan tummen och långfingret. – Jag vill ej, sade hon, – vidröra med min blottade hand den olycksaliga, som redan bragt så mycken ofärd åstad. Ja, här är trolltyget, som varit förloradt i nära fyratio år – här är den talisman, på hvilken ni säger att er slägts öde beror – här är maktens och lyckans onda ande, som reser menniskors sinne i högfärd mot Gud, i tyranni och sjelfviskhet emot medmenniskor – och nu är han i mitt våld, nu är han min, och vill ni veta hvad jag nu gör med honom ...?

– Jag besvär dig, Greta ... utropade grefven i en så häftig sinnesrörelse, att den betog honom kraft att uppstiga från bädden.

– Jo, jag vill säga er hvad jag gör med den onde anden, fortfor den raska qvinnan med en för henne ovanlig hänförelse. – Här nedanför fönstret brusa slottsfjärdens vågor ... jag begrafver för evigt konungens ring i dess djup, och ni och edra barn skolen välsigna mig för hvad jag gjort.

Och dervid utstötte hon beslutsamt en ruta, steg tillbaka och måttade, för att utkasta ringen så säkert och så långt, som det var henne möjligt. Just i samma stund for ett svart snömoln öfver solen, och rummet fördystrades nästan ända till mörker.

– Ett ögonblick! Blott ett ögonblick! bad Bertelsköld, nästan ur stånd att tala.

Grefvens annars så klangfulla röst var nu så ovanligt tonlös, att Greta tvekade. – Hvad vill ni ännu? sade hon, darrande mot sin vilja.

– Jag begär blott ... fem minuters anstånd. Tryck ringen på mitt finger ... Om fem minuter förgå ... och mitt öde ej derunder förändras ... så att ringen visar sin makt ... så tillhör han dig ... annars ... tillhör han mig!

– Syndiga, sorgliga tro! sade Greta. – Och alltså på detta vilkor ger ni mig frivilligt ringen?

– Jag ger dig den.

– Och om de fem minuterna förgå utan stora ändringar, lofvar ni mig då att vända ert sinne från denna verlden och aldrig mera tro på den olycksaliga ringens makt?

– Jag lofvar dig det.

– Nåväl. Förlåt mig, gode Gud, om jag syndar med denna eftergift och frestar din försyn med mensklig förvetenhet! Här är ringen!

Och hon tryckte den på grefvens hand. Derpå betäckte hon den söndrade rutan, för att skydda den sjuke för drag.

Vid pass en minut förgick i tystnad.

Om en liten stund syntes en solblink. Denna så enkla tillfällighet kom likväl både grefven och presthustrun att darra. Men det var blott för några sekunder. Solen försvann ånyo i molnen.

Man kunde nästan höra två hjertan klappa.

– Tiden är förliden, sade ändtligen Greta. – Ni ser nu, huru dåraktig er förtröstan var. Gif mig frestaren, och han skall för evigt sjunka i vågens djup.

– Ännu fattas en minut! hviskade Bertelsköld, hvars ögon ofrånvända följde visarens långsamma rörelse på det stora vägguret, som hängde vid dörren.

Greta skakade på hufvudet. – Halmstrå för det jordiska begärets sista hopp! sade hon medlidsamt. – Än ett vingslag af tidens flygt, – och äfven du har delat de menskliga villornas lott.

Knappt var ordet utsagdt, innan steg hördes och någon fattade i dörrvredet. Om det varit ljusare i rummet, skulle Greta sett, huru Bertelsköld förändrade färg, så att hans bleka kinder plötsligen färgades af en hög rodnad.

Landshöfdingen baron Creutz trädde in. Redan anblicken af hans djupa sorgdrägt antydde, att något ovanligt förefallit.

Han närmade sig grefve Bertelsköld och sade med mild och allvarlig stämma: – Jag kommer för att lemna er del af ett sorgebudskap, som den nyss hitkomna svenska posten sent omsider fört äfven till Finlands kuster. Hans majestät vår nådige konung Carl XI tillhör ej mera detta förgängliga. Han har redan d. 5 innevarande April afsomnat i Herranom, hvarefter hans thronarfvinge, vår nu regerande konung Carl XII, bestigit Sveriges thron. Frid öfver den hädangångne! Han har i många stycken varit en sannskyldig landsens fader, och hvad han än menskligt felat, kommer han dock alltid att räknas bland Sveriges rikes ypperste konungar. Gud gifve hans son och efterträdare ett lyckosamt regemente!

Bertelsköld nickade med ett uttryck af rörelse.

– Dernäst, fortfor landshöfdingen, – har jag gladare nyheter att meddela för eder egen räkning. Gyllenborg, er ovän, har förlorat sin makt. Vår nuvarande nådige konung, hvilken, om man får tro hvad ryktet säger, ej är någon vän af reduktionen, har befallt att anklagelsen mot er, min grefve, för myteri, skall helt och hållet nedläggas samt kgl. ombudet Janssen afsättas med en sträng skrapa för sitt oskickliga beteende, hvilket nu är öfverflödigt, efter jag hör att karlen drunknat. Hans majestät har anbefallt mig att särskildt för er uttala hans kungliga missnöje öfver denna tilldragelse, der ni varit den förorättade, och tillika anbefalla er att, så snart er helsa medgifver, infinna er i Stockholm, för att intaga en plats i konungens och rikets råd.

Det var så mörkt i rummet, att ingen märkte, huru Greta, som dragit sig undan bakom sängens förhängen, af förfäran gömde ansigtet i sina händer. På Bertelsköld gjorde nyheterna ett annat intryck. I stället att svara, drog han baron Creutz närmare till sig, visade honom sin venstra hand med ringen och hviskade: – denna ring ... åt Torsten ... säg honom ... konung ... och folk ... genom ad...

Kanske var den ädle baronen ej alldeles ovan vid vissa fantasier åt sidan af ämnet under Bertelskölds sjukdom, ty grefven hade alltid haft en stark ansats till svärmeri. Alltnog, baron Creutz fortfor, i hopp att muntra sin gäst, som nu stigit så högt öfver honom i rang: – Apropos af er son Torsten; er grefvinna och er dotter befinna sig förträffligt, jag vet det genom min syster, och här äro bref från båda edra söner. Utan att gå dem i förväg, vågar jag kanske i förtroende meddela, att er son Torsten, ännu så ung, blifvit för sina eminenta kunskaper anställd vid konungens kansli, medan er son Gustaf med hvar dag för sin hurtighet stiger i vår unge monarks ynnest. Enfin5, hvad säger ni härom, min ädle gäst? Blir ni nu ej på fläcken frisk, så är det ej mitt fel. Och likväl har jag ännu en liten desert, som jag hoppas skall bekomma er väl. Med konsideration af den betydliga kostnad till landets försköning ni och er herr far nedlagt på Majniemi slott, är det vår nådige konungs önskan, att ni för lifstiden disponerar godset efter behag. Efter er död anslås egendomen till öfversteboställe för Åbo läns regemente, då, som kongl. majestät skämtande yttrat, er son Gustaf sannolikt i alla fall blir er närmaste efterträdare. – Men ni tackar mig icke en gång. Min bästa grefve, hvad skall jag tänka om er? Ni småler, jag tror mig se det, – ett godt märke! Jag slår vad, att ni i morgon är frisk; vi skola jaga tillsamman, björnen må akta sin pels; hvad jag är lycklig att i er få en erfaren jagtkamrat! Ovanligt skumt i dag, för att vara en vårdag ... Ah, nu blickar solen fram ... Men ...

Likasom ett tätt svart flor med ens hade fallit ifrån naturens panna, bröt solen fram i hela sin klarhet och spelade med skimrande vårglans in genom slottets rutor öfver den bestörte höfdingens drag, öfver den knäböjande qvinnans tårfyllda ögon och öfver den somnade Bernhard Bertelsköld, grefve till Majniemi. Hans bildsköna hufvud, omgifvet af dessa fordom så svarta lockar, dem tiden försilfrat, bar ännu slumrande vittne om en själ, ädel och finkänslig, stolt, tapper och hjeltedjerf. Han sof, som en förgången tid somnar bort i solskenet af den nya.

Den sol, som nu sken in öfver Åbo slott, var det hugstora, bragdrika, i andens och materiens verldar lika jättestarka sjuttonde seklets aftonsol. Man kände, att dess qväll var förhand6, när efter Carl XI:s sjunkande stjerna två nya, ännu väldigare och vida mera glänsande, den ena i vester, den andra i öster, uppstego öfver horizonten. Den blåa rand, som Bertelsköld förgäfves sökt uti hafvets isar, den hade nu vidgat sig till en strålande fjärd, der vågorna gingo fria – och nu var det vår öfverallt uti andens riken, och vantrons isar begynte smälta, och menniskotankens evigt böljande vågor begynte att friare söka det oändliga bortom tidernas strand.

Låtom oss stadna här vid vårens anblick. Snön, som går undan, måste alltid ihågkomma, att den smälter för himmelens sol; grönskan, som uppstår, måste aldrig förgäta, att drifvorna skyddat dess rötter mot frost. Må det gamla gå ut, må det unga gå in med kärlek!

Och så slutar berättelsen en afton om våren. Och Gud vet, när hallonen mogna i skogen.7

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Den på Gud […] alla sina dagar. – De två första verserna är hämtade ur psalmen »Var glad, min själ, och fatta mod» (nr 238 i 1695 års psalmbok).

2 skickligt – lämpligt, passande.

3 sätta sitt blod i rörelse – Att sätta blodet i rörelse kunde rubba balansen mellan kroppsvätskorna (blod, slem och galla) och orsaka sjukdom, enligt humoralpatologin som var det förhärskande medicinska paradigmet in på 1800-talet.

4 vantro – tvivel eller bristande gudstro.

5 Enfin – (fra.) nåväl.

6 förhand – nära.

7 Och Gud vet, när hallonen mogna i skogen. – Jfr ramfiktionen före följande berättelse, »De blå», s. 478, r. 10–14; med hjälp av hallonmotivet signalerade Topelius åt sina läsare att följetongen, som här avslutades den 13 juni 1855, skulle fortsätta efter sommaren (Vasenius V, s. 173).

Tredje cykeln

Fältskärns sjunde berättelse.

En hel sommar hade förgått, sedan fältskärn slutat sin sjette berättelse. Under den tiden hade man sällan sett honom i staden, och när han visade sig i den gråa fiskarejackan, med de stora becksömsstöflarna, bar han öfver axeln sin knöliga käpp, på hvilken en aktningsvärd pundsgädda1 hängde som en trofé, bestämd för gamla mormors bord. Då föll det af sig sjelf att Bäcken var bjuden till middag, och för hans skull bestods till efterrätt den dagen de skönaste smultron med oskummad mjölk. »Kusin2 strör för litet socker på», brukade mormor säga med en god min, ehuru Bäcken lät hela drifvor snöga öfver smultronen. Han var visst ingen goddagspilt3, han kunde framlefva långa veckor i sin fiskarestuga med surmjölk och kokta simpor, men för sötsaker var han svag, den hederlige gubben, när det bestods. Det visste mormor, och fast hon ej rörde vid ströskeden åt sig sjelf, sade hon vänligt ånyo: – litet mera socker, kusin Bäck!

Fältskärn fick då höra allt nytt som stått i avisorna och utlät sig ej just i artiga ord om Don Miguel4, som den tiden grasserade5. I utbyte visste han vanligen någon rolig historia från skogen eller sjön, t. ex. huru bror Svanholm nyligen var ute på jagt. Kamraterne, och Bäcken bland dem, hade på förhand skjutit en hare, upptagit dess mage, lagt deruti stek, strömming och kokta potäter samt åter sytt magen ihop. När det var gjordt, ställdes haren på passligt ställe i skogsbrynet, och Svanholm fördes oförmärkt ditåt. Hundarne drefvo, det hette passopp! och då ropade någon: passopp, bror Svanholm! Bror Svanholm var ej heller sen att skjuta – paff, haren tumlade och fördes i triumf till stugan. En större bedrift hade Svanholm ej utfört alltsedan den stora reträtten6. Den tappre kaptenen var dagens hjelte. Han förbehöll sig att sjelf uppskära sin hare efter konstens reglor7, för att gifva hjerta och lefver åt hundarne. Mirakel, då finner han fårstek i haren. Hvad f–n, bror Svanholm, dina harar äta upp våra får! – Sedan finner han strömming; – hvad böfveln, dina harar gå ut på fiske! – Slutligen kokta potäter; – rider dig attan tusan, bror Svanholm, dina harar förstå sig både att koka och steka!8 Men Svanholm vardt deröfver mäkta grym9 och morrade i mustacherna åt Bäcken en hel vecka efteråt.

Sommaren gick. När det led inemot slutet af Augusti och Bäcken, som vanligt, var bjuden till middag på egna gäddor, kom lille Jonathan ganska vigtig en dag och räckte honom en qvist med tre stora mörkröda hallon uppå. – Nå? sade fältskärn och lyftade10 efter sin vana den lille vid nackskarfvet11, ungefär som man lyfter en kattunge.

– Ja, gufar, svarade Jonathan hurtigt; – nu ha hallonen mognat i skogen.

– Det är bra, sade fältskärn och ställde pilten åter på fötterna, efter en circumflex12 genom luften.

Anne Charlotte13 högg socker14 i skänken15 bredvid. – Ja, ropade hon, – nu äro hallonen mogna i skogen och nu ha vi att fordra en ny berättelse.

– Hm, sade fältskärn. – Löfsiken16 stiger som bäst, och andkullarna börja att flyga; om tre veckor få vi se.

Man försökte några invändningar, men ingenting halp17. Tre veckor gingo förbi. Fältskärn hade saltat rätt18 vackra fjärdingar19 sik och hemskickat rätt många par sjöfågel med benen sammanknutna. Det blef mörkt, kulet och stormigt att vistas derute på sjön. Då hörde man en dag den gamle sjelfmant säga vid middagsbordet: – i qväll kunna vi börja.

Sagdt och gjordt. Klockan sex, när det begynte mörkna, satt det vanliga sällskapet åter i fältskärns kammare. Kapten Svanholm tummade, längesedan försonad, sina mustacher framför spiseln, magister Svenonius, skolmästaren, makade veden bättre tillsamman, mormor stickade strumpa, Anne Charlotte rensade lingon, och barnen sattes att sprita dun20 ett stycke derifrån, för att icke frestas för mycket af lingonen.

Fältskärn såg på den lätta ljusgula lågan, som slingrade sig uppför den hvita björkveden, och syntes icke alls ha brådt om att börja. Barnen blefvo otåliga. – Nu få vi höra om Carl XII, hviskade Jonathan med flit så högt att de andra hörde det.

– Damma till! sade Svanholm. – Bror har i dag en d–n så bussig21 karl att göra med. Den som luktat litet krut i sina dar, som bror och jag, förstår sig något bättre på Carl XII, än alla pennfäktare, som skrifvit om honom.

– Af krutrök bli menniskor bara svarta, sade skolmästaren, retad af utmaningen. – Jag håller för att Carl XII har att tacka pennfäktarne, som skrifvit om honom för en god del af sin storhet. Posito22 att man frågat det förblödda, folktoma och uthungrade landet efter hans död ...

– Ja fråga bara, svarade kaptenen. – Fråga bara, så skall minsta torpare svara bror: vi ha klappat både dansken och tysken och turken och ryssen, djeflar och hjeltemod, det ha vi gjort, herre, och det ha vi gjort under Carl XII. Han var ingen petig karl och gnidare som far hans, och sparade han ej andra, så sparade han ej heller sin egen kungliga person. Skrifkarlarne skulle ha gjort något till hans heder? Fy f–n, de skulle ha plumpat ned hans blågula fana med bläck!

– Bernhard Bertelsköld är nu död, sade gamla mormor, för att afleda ordvexlingen. – Jag tycker mig ha känt honom alltifrån barndomen, och en bra karl var han, ja jag måste säga att jag håller af honom allt ifrån början.

– F–n heller! inföll kaptenen framfusigt. – Sådana sötmjölksgrefvar ha intet för två styfver ruter uti sig.

Mormor sänkte rösten och sade med en ton, för hvilken den tappre kaptenen tvärtystnade: – Jag har sagt det så många gånger, det är oanständigt af kusin Svanholm att svära så der i barnens närvaro. Om kusin låtit mig tala till punkt, skulle jag sagt något mer. Kusin borde minnas att framlidne grefve Bertelsköld varit med i flera bataljer, än kusin ens upplefvat, och om han var en artig och godsint och bildad herre, i stället för en grobian och en slagsbult, så var han icke destomindre en tapprare karl än kusin och allsicke skapad af hvarken söt- eller surmjölk. Men hans slut kan jag ej rätt förlika mig med. Jag tycker det är okristligt och hemskt, att en så hjertans god och förståndig man på sistone blir så fången i vantro och verldsliga tankar, att han alldeles förgäter att tänka på sin fattiga själ. Hvad är det han lefvat för? Adelsväldet? Vi äro allesammans borgerligt folk; icke förstå vi det der.

– Våra likar komma nog fram, när det blir Larssönernes tid, anmärkte Svenonius. – Mellan adelsvälde, folkvälde och konungavälde är en strid per sæcula sæculorum23. Jag skall någongång berätta för kusin om de gamle patricier och plebejer i Rom.

– Tack, kusin, jag är ej nyfiken; papisterne24 går jag helst ur vägen för. Något påfligt otyg lär ock vara med uti konungens ring. Rättfärdige himmel, ett sådant olycksspöke! Man skall få se att den ringen ännu förderfvar hela slägten Bertelsköld. Jag kan ej förlåta den präktiga Greta, att hon ej kastade ringen i sjön, som hon tänkte. Det hade varit förståndigt och beskedligt gjordt af menniskan, i stället att låta narra sig och ge trolltyget åt grefven. Sanna mina ord, jag tänker att Torsten Bertelsköld skall tacka henne lagom för det.

– Men, inföll Anne Charlotte lifligt, – att lyckas i allt! Tänk, mormor! Beständigt vexer den slägtens makt, och går ringen från far till son, så blir man i sjette led konung! Nu är han redan i tredje eller fjerde led hos Torsten Bertelsköld. Hvilken skada att man ej kan bladdra25 i gufar, liksom man bladdrar uti en bok, när man gerna vill veta slutet på förhand!

– Kära barn, sade mormor allvarligt, – det synes mig som skulle konungens ring rätt skarpt vilja inprägla hos oss de orden: hvad båtar det menniskan om hon vinner hela verlden och dock tager skada till sin själ?26 Hvad glädje hade äldste Bertelsköld, hvad vinning hade Janssen af all deras lycka? Två menniskor, ämnade till något bättre, har ringen redan förderfvat; den tredje har han vändt ifrån Gud vid lefnadens slut. Var säker uppå, han förderfvar nog flera. För resten tycker jag ej om unga Torsten, och hans bror Gustaf Adolf är jag ännu för litet bekant med. När jag undantar Greta, så ha alla de, som jag haft någon vänskap för i de förra historierna, redan gått bort. Vi måste få nytt folk, efter27 vi nu ha en ny tid.

Vid dessa ord såg mormor med frågande blick på gamla fältskärn, som tyst och begrundande fortfor att se uppå lågornas lek i den stora gammaldags öppna spiseln. När eldskenet föll på hans höga gestalt och hans solbrända, ännu kraftfulla drag, föreföll det alla, som hvilade nu ett ovanligt bistert uttryck öfver hans fårade panna. Ofta förut hade den enkle, torftige mannen likasom vuxit med sitt ämne, så att han icke mera var samme man, när han talade. Nu skärptes hans allvar så dystert, att barnen betraktade honom nästan med skrämsel. Och han sade likasom till sig sjelf: – En ny tid!

Strax derpå vände han sig med återhämtad fattning och klarnad blick till Anne Charlotte: – Lägg mera ved på brasan, min flicka, jag vill hellre se lågan än askan. Och sätt dig så att jag får se dig bättre, mitt barn. Det gör min berättelse godt, om jag hela tiden får se ditt goda och glada ansigte.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 pundsgädda – gädda som väger ca ett lispund, alltså omkring 8,5 kg.

2 Kusin – här: artigt tilltalsord till person, ofta av motsatt kön, som man umgicks med men inte nödvändigtvis var släkt med.

3 goddagspilt – person hemfallen åt bekvämlighet och vällevnad.

4 allt nytt som stått […] om Don Miguel – Don Miguels tillträde som Mikael I av Portugal 1828 följdes av flera år av inbördes stridigheter. Referensen till världshändelserna understryker att Topelius ramfiktion kan dateras till 1830, eftersom det också uppges att en »hel sommar förgått» sedan sammankomsterna hos fältskärn (ramberättelserna i andra cykel kan genom där omtalade utrikeshändelser dateras till 1829).

5 grasserade – härjade.

6 den stora reträtten – drabbningen vid Karstula kyrkby i Saarijärvi 1808 som kapten Svanholm titt som tätt för på tal i ramberättelsen; i slaget led den finska styrkan ett nederlag mot den ryska.

7 reglor – parallellform till regler.

8 rolig historia från skogen […] dina harar förstå sig både att koka och steka! – Topelius använder den med mat m.m. uppstoppade haren redan i »Ett Skärgårdsäfventyr» i Helsingfors Tidningar 22/8 1846.

9 grym – förgrymmad.

10 lyftade – parallellform till lyfte.

11 nackskarfvet – nackskinnet; SAOB har detta belägg av Topelius.

12 circumflex – här: båge.

13 Anne Charlotte – benämnd Anne Sofi i första och andra cykeln, se den textkritiska redogörelsen s. 1453.

14 högg socker – Förr köptes sockret i sammanpressad form i s.k. sockertoppar som (finför)delades i hemmen.

15 skänken – här: handkammaren eller skafferiet.

16 Löfsiken – lövsiken, en sikart.

17 halp – hjälpte.

18 rätt – riktigt, verkligt.

19 fjärdingar – fjärding: mått för torra varor och saltad fisk motsvarande drygt 18 liter, eller benämning på det kärl där denna mängd varor förvaras.

20 sprita dun – repa av fanet från pennorna på dun.

21 bussig – präktig; SAOB har detta belägg av Topelius.

22 Posito – (lat.) antag.

23 per sæcula sæculorum – (lat.) i seklernas sekel (i alla tidsåldrar).

24 papisterne – katolikerna.

25 bladdra – bläddra.

26 hvad båtar […] skada till sin själ? – Mark. 8:36; båtar – hjälper, gagnar.

27 efter – eftersom.

De blå.

1. Lejonet sofver.

Det stora kraftfulla och höghjertade sjuttonde seklet hade nyss lagt sista slutstenen till sin verldshistoriska byggnad. Förhänget hade fallit öfver dess väldiga strider om makt och ljus; dess långa rad af år och bedrifter upprullade sig som en tafla för tänkarens blick, och man frågade sig hvad som nu månde komma härefter. Ty icke blott den tillfälliga slutpunkten af årtal och ziffror1 bildade här ett tidskifte för verlden; der hade stjernor slocknat och välden gått under, och nya riken och nya tankar arbetade sig upp, och hvar fanns den man, som kunde beherrska dem? Han, som nu i mer än en mansålder gällt för både snillets och maktens lagstiftare; han, som i sina beundrares mun gaf hela tidehvarfvet sitt namn, Frankrikes konung Ludvig XIV, lefde ännu och trodde sig kallad att skrifva lagar för det nya seklet, likasom han skref för det gamla. Men under det att skalderne ännu sjöngo hans lof och konungarne fruktade hans statskonst nästan mer än hans vapen och guld, begynte hans hufvud att tyngas af ålder, hans sinne af botöfningar; medan han utsträckte sin hand efter nya spiror, begynte förgyllningen på hans egen att nötas; och tviflet som förr varit stumt, och begabbelsen, trött vid sitt munlås, begynte att nagelfara med samtidens loftal och söka i dem det menskligas lott, det öde som förr eller sednare träffar Gloria mundi2.

Ju lägre solen sjönk emot horizonten af Ludvig XIV:s tidehvarf, desto klarare blef det för tänkarens blick och för sjelfva folkens instinkt, att tiden behöfde nya män, likasom den behöfde nya idéer. Idéerna kommo af sig sjelfva; de hade länge vuxit i det tysta och väntade blott på sol och luft, för att skjuta nya hjertblad. Men förgäfves såg man sig ännu om efter männen. Man tänkte på Eugen och Marlborough; man betraktade den stora kampen mellan Bourboner och Habsburgare3. Man såg England hastigt stiga och vinna alltmera försprång framför dess rival uti Holland; man vände sina ögon från det sjunkna och förtrampade Spanien, från det söndrade och förvekligade Tyskland, från det sjelfviska och sjelfförstörande Polen, till den hoppfulla anblicken af Turkiets börjande vanmakt – Europas buse4, afklädd dess skråpuk5. Öfverallt funnos massor och makter, men sällan män. Få voro de som sågo mot norden. Det barbariska Ryssland låg till utseendet liflöst och tvistade om korstecknet borde göras med två eller tre finger6. Sverige, Östersjöns herrskarinna, hade medlat i Ryssviks fred7, men dess svärd hade hvilat, guldet flöt in i Carl XI:s reduktionskamrar, och en skägglös yngling utan håg och hufvud, sade man, hade bestigit dess thron, för att – jaga björnar.

Man visste ej då, att Peter den förste arbetade som timmerman i Zaardams verkstäder8. Man visste ej då, att Carl XII redan som barn hade sagt, när han läste Curtius och man frågade hvad han tyckte om Alexander den store9: »Jag ville likna honom.» Och när man invände: »Alexander den store blef endast 32 år gammal»; så svarade den tolfårige prins Carl: »är det ej nog, när man eröfrat konungariken?»10

Man skref år 1700 vid nyårstiden. Det var en kall, men klar vinterafton. Stjernorna sågo ned på Mälarens isar, der stundom hästtraf och bjellerklang hördes uti den frostiga qvällen. Några timmar förut hade scenen varit lifligare. En del af hofvet hade åkt uti granna, med fransar behängda slädar ut på ett lustparti, och der hade mången liten röd frökenkind blifvit ännu rödare, och mången högboren kavaljer hade egenhändigt styrt sin frustande springare öfver isfältet. Men nu på qvällen hade enkedrottningen Hedvig Eleonora, konungens farmoder, inbjudit hofvet till en aftoncirkel på Drottningholm. Den goda drottningen hade ledsamt. Hon hade så gerna haft sin hand med uti rikets styrelse, nu som i Carl XI:s ungdom, men hon var gammal vorden, och sonsonens hastiga ord till grefve Piper vid mönstringen af ett kompani, att han »ville sjelf befalla så tappre män», hade gått i fullbordan nästan i samma stund han uttalade dem. Hedvig Eleonora tog sitt parti. Hon fortfor att bygga vackra lustslott, omgaf sig med ungt och gladt folk, isynnerhet artister, och förlefde så rätt muntert sina gamla dagar och sina rundliga inkomster11.

Vaxljusen i Drottningholms höga fönster lyste klart ut emot sjön, när två ryttare, insvepte i korta fältkappor, galopperade fram öfver isen mot slottet, medan tre eller fyra slädar på afstånd tycktes förgäfves bemöda sig att upphinna dem. Komne på slottsgården, steg den ene ryttaren af och närmade sig den andre, som qvarsatt till häst, hvarpå denne sade honom några halfhöga ord. Den förste ryttaren band derpå sin häst vid porten och sprang uppför slottstrappan, medan den andre satt qvar i den skarpa vinterkylan och syntes mån om att dölja sitt ansigte för skenet af de facklor och tjärtunnor, som brunno på gården.

Om en stund kom den förste tillbaka och sade med låg röst: – Hård är sjuk, han kan ej följa med, så gerna han önskade det. Ögonen tindrade i hans hufvud, när jag berättade honom ers majestäts äfventyr, och han svarade blott: aldrig hade honan brutit sig genom nätet, om jag varit med.

– Om han varit med? upprepade den andre misslynt. – Sade han så, det gamla tjurhufvudet? Nå ja, det är ära nog för honom att jag kommer till Drottningholm enkom för att hemta honom. Vi rida tillbaka till staden, slädarna följa oss, och vi försöka vår lycka i morgon.

– Det är knappt värdt att försöka ringa björnhonan, när Hården är borta, sade följeslagaren. – Ers majestät har i dag fällt den ludnaste tass, som någonsin brutit sönder ett spjut. Jag slår vad att salig kungens jagtjournal ej har någon dylik att framvisa.

– Vi försöka i morgon, var det korta svaret. Konungen – ty det var han – vände sin häst för att åter rida bort, då i detsamma enkedrottningens stallmästare Hoghusen, åtföljd af betjenter med facklor, anhöll å sin herrskarinnas vägnar att hans majestät ville hedra lustpartiet i slottet med sin höga närvaro. Öfverraskad att vara igenkänd, likasom en gosse när han ertappas i grannens fruktträd, kastade konungen om sin häst, lät honom göra en sats framåt trappan och red med afsigt rakt på en sirlig kammartjenare, som trippade i silkesstrumpor och skor öfver gården med ett fat syltade frukter och andra läckerheter åt hofdamerna. Raljeriet var hårdhändt; den stackars mannen snafvade omkull med näsan i blod, och hela det rara innehållet af hans bricka tömdes i snön. Skrattande kastade konungen åt honom ett guldmynt och gick upp till sin farmor vid bättre lynne än han kanske annars varit förutan denna tillfällighet.

Inre trappan i Drottningholms slott är, som bekant, ett mästerverk af Nikodemus Tessin – ett arbete i så lätt och behagfull stil, att hon tycktes enkom byggd för gracernas12 fot och prinsessors tåspetsar. Konungen stöflade uppför denna trappa med klingande sporrar och steg så tunga, att man kunnat tro honom rida upp. I öfra vestibulen mottogs han af enkedrottningen, kostymerad till Ceres13; åtminstone bar hon ett respektabelt ymnighetshorn och en knippa försilfrade ax, och efter några komplimenter, som å konungens sida voro rätt enstafviga, leddes han in i en af de stora salarna, på hvilkas väggar man än i dag beundrar Carl Gustafs och Carl XI:s bataljer, målade af Ehrenstrahl.

Carl XII hade ärft en god del af sin faders skygghet för fruntimmer och var, om möjligt, än liknöjdare för behagens tjusningskraft. Sjutton år gammal, snart tre år konung, hvilket mål hade han ej varit för all förförelsens konst och all oskuldens beundran, om ej hans tvära likgiltighet redan på förhand afväpnat skönhetens pilar! När han inträdde i salen, der en brokig samling hvimlade i de bjertaste kostymer, blef der plötsligt en tystnad, likasom hade en vintersnö fallit ned öfver den vår af ungdom och glädje, som skämtade nyss i vaxljusens sken. Konungen gick, något förlägen tycktes det, med små och korta bugningar, genom de lysande raderna, tilldess han längst borta i salen fann några officerare af lifgardet, med hvilka han började ett samtal, glad att sålunda undkomma de nyfikna blickar, som besvärade honom.

Knappt hade han försvunnit i hvimlet, innan ungdom och lättsinne återtogo sin rätt bakom honom. Ett skalkaktigt löje, blandadt med stickande anmärkningar, spelade på de unga damernas och kavaljerernes läppar. Man såg ned på det bonade golfvet, sedan såg man åter på hvarandra, under försök att dölja en munterhet, som derigenom blott blef ostyrigare. Anledningen var tydlig. Utan att tänka derpå, hade konungen kommit, efter tre mils häftig ridt, från en äfventyrlig jagt, som han gick och stod, in i balsalongen. Spåren deraf voro tydliga nog i hans drägt; det är troligt att den ännu var fläckad af björnens blod, som strömmade så nyss för hans korta spjut. Men vid sådant var man van, och jägarens mod förfelar, likasom krigarens, sällan sitt intryck på lifliga sinnen. Det var något annat ännu dertill, som retade hofvets munterhet – en liten omständighet, som ej ens en konung kan glömma, ostraffad af löjet – och det var att han inkom i sina höga jagtstöflar, snöig om fötterna. Följden var, att för hvarje steg den kunglige ynglingen tog öfver det blankt bonade golfvet, som tycktes enkom bestämdt att trampas af idel sidenskor, blef der en mörk våt fläck efter de stora stöflarna, och det var på dessa kungliga spår som ungdomen skämtsamt pekade, när en af fröknarna var nog djerf att be sina vänner betrakta »kung Carls vintergata».

De visste icke då, dessa glada och stojande hofvets fjärilar, att kung Carl skulle lemna många spår efter sig, der han framgick i verlden, men icke spår af den hvita snön, utan röda blodiga spår, som ledde från Stockholms salar tvärsigenom Europa ända till Svarta hafvets kust.

Bland dem, som ej sparade sina stickord öfver dessa oskyldiga spår af konungafoten, var en lång smärt yngling af blekt och sjukligt utseende, med blondt hår, och fina, kloka, men något spefulla drag. På hans läppar sväfvade just ett nytt skämt öfver »björnens tassar», när han kände en hård hand på sin axel och hörde någon hviska i sitt öra med af vrede darrande stämma: – akta dig, Torsten, att gyckla med björnen; det kan hända att du under hans tassar finner lejonets klo.

Den tilltalade vände sig om och såg framför sig en vacker svarthårig yngling af knappast sexton år, men af en så högbröstad och axelbred kroppsbyggnad, att han, oaktadt sin ungdom, påtagligen ej var en motståndare att förakta. Denne yngling var samme ryttare, som åtföljt konungen till Drottningholm, och bar samma jagtdrägt som den, hvilken ådragit hans herre hofvets skämt.

Den bleke ynglingen, kostymerad till Merkurius14, mätte den andre med en min, som skulle föreställa faderligt bekymmer, men som innebar en god portion gäckeri. – Mais qu’avez-vous donc, Gustave?15 sade han; – hvilken drägt! Se dig omkring, mon ami16, du är för tillfället ej uti skogen. Misstag dig ej om högheten; denna societé är hvarken tallar eller granar, och för all del, mon coeur17, tag icke damerna för enrisbuskar. Är du säker på att vara bjuden, pauvre Gustave18? Jag ber dig, låna mina vingar och eloignera19 dig, eller byt åtminstone kostym; du kan ju t. ex. föreställa Cerberus20.

Den mörke ynglingen, hvars arm helt säkert var starkare än hans tunga, skulle sannolikt gifvit ett hetsigt svar, om ej i detsamma en mycket ung, knappt femtonårig flicka, kostymerad till skogsnymf, hängt sig vid hans arm och hviskat: – bry dig ej om honom, Gustaf, han är van att slipa sina ord mot de hvassa hoffröknarna. Kom, jag hör också till skogen; jag skall hemta åt dig en barett med grön plym, och så låta vi kammartjenaren borsta din rock. Du är ändå vackrare än alla de andra, tillade hon skalkaktigt21 och med en så strålande godhet i de milda blå ögonen, att Gustaf kände sig blidkad och villigt lät henne leda sig till ett utaf sidorummen.

Torsten log och svängde sig på klacken, att söka nya föremål för sin qvickhet.

– Kan min nådiga säga mig hvilka de tre unga äro derborta, sade en nyss ankommen främmande diplomat till en af drottningens uppvaktande fruar. – Den ena synes mig vara hufvud, den andre hand och den tredje hjerta af samma stam.

– Rätt gissadt, min bästa vicomte22, svarade statsfrun. – Ni ser der tre unga syskon af familjen Bertelsköld – kanske kände ni framlidne grefven, en aimable23 kavaljer, men ruinerad genom reduktionen. Den bleke ynglingen, grefve Torsten, egnar sig åt diplomatiska banan och har nyss fått en anställning vid svenska legationen i Paris. Den yngre, grefve Gustaf Adolf, är kornett24 vid lifdragonerne25 och en af vår unge konungs va-partout26. Den söta blonda flickan är Ebba Cecilia27 Bertelsköld, om hvilken sjelfva hofvets malice28 ej har något illa att säga, fastän hon nyss, genom sin tant, grefvinnan Sparre, blifvit anställd som tjenstgörande kammarfröken hos prinsessan Ulrika Eleonora. Se der, mon cher29 vicomte, en liten uppbygglig familjekrönika. Men hvad ser jag! Hans Majestät har behagat kostymera sig till krigsguden Mars. Vågar jag underdånigst göra en anmärkning, så saknar vår krigsgud en liten attribut30, som antiken aldrig förgäter att tillägga honom – et cela, c’est la barbe31. En skägglös dundergud32, på min ära33, vicomte, det förefaller mig lika naturligt, som gracerna i mustacher!34

Vicomten smålog, och på hans läppar sväfvade en af dessa invändningar, som enkom äro ämnade att vederläggas. Men innan vi lyssna till fortsättningen af detta samtal, gå vi att söka en förklaring huru man kunnat förmå den buttre kunglige ynglingen att, nyss kommen från en björnjagt, kostymera sig på en hofbal.

Enkedrottningen Hedvig Eleonora hade samma bekymmer om sonsonen Carl XII, som fordom om sin son Carl XI. Den vilde, oborstade och otymplige gossen, som ej en gång kunde tala fransyska, måste läras folkvett och konungaseder; i sin moderliga omsorg ansåg hon det ej nog att kunna dressera soldater och tala latin; för att styra ett rike, måste man ännu dertill kunna harangera en skön dam och figurera i en ballett. Stackars mor, hennes uppfostran åt det hållet hade alldeles misslyckats med Carl XI, det hade hon med grämelse erfarit under de långa tjugufem åren, då hofvets krönika upptogs af andaktsöfningar, exerciser, kappkörningar, jagt och isfiske. Drottning Ulrika Eleonora den äldre hade ej en gång lärt sig att spela femkort och trumf35; men nu var tiden kommen att få ett muntrare lif här i Sverige. Carl XII skulle uppfostras till kavaljer; det höll hårdt i, och den dagen när han sjelf satte kronan på sitt hufvud vid kröningen, begynte gamla farmor frukta att gossen, genom att sjelf regera, blefve oregerlig för andra.

Huru hade hon ej redan förut tribulerat med36 lille Carl, när han sade hofmålaren Behm midt i ansigtet, att han såg ut som en markatta37! Enkedrottningen tog målarens parti, prinsen skulle göra afbön, – men nej, han gick ej ifrån sina ord; Behm såg ut som en markatta. Det var ej lätt att böja ett så styft sinne till artighet. Men gamla farmor höll flitigt i och menade säkert väl dermed, efter sitt sätt att se. Hon mindes med saknad den gamla förmyndaretidens prakt; knappt hade Carl XI lagt ögonen till, och knappt hade man repat sig efter den stora slottsbranden,38 innan hans begrafning, att börja med, firades med en ståt, som man då icke sett på lång tid i Sverige. Sedan kom kröningen, derpå ett kungligt biläger39 m. m., och så kommo hoffesterna småningom åter i gång. Den unge konungen gaf med sig, under förbehåll att få sköta sina nöjen efter eget hufvud. Men icke egen böjelse, icke heller eftergifvenhet för farmodern inledde Carl XII på denna bana af lysande lustbarheter. Det var kärleken till hans älskade och älskvärda äldre syster, Hedvig Sofia, just då i sin ålders blomma förmäld med den unge och glade hertig Fredrik af Schlesvig Holstein. För hennes skull utströmmade reduktionens silfver ur Carl XI:s skattkammare till maskrader och hofbaler; för hennes skull glömde Carl XII mången gång sina egna jagtäfventyr, för att deltaga i systerns mildare nöjen; det var hon, det goda glada konungabarnet – nog barn ännu för att byta anbudet af Englands krona mot ett litet omtvistadt hertigdöme, och nog oskyldig för att icke märka sin lilla höghets tidiga törnekrona40 – det var hon, som kom Europa att misstaga sig om det unga lejonets lynne och derigenom indirekt väfde ihop det stora nordiska krigets41 trassliga trådar.

Hedvig Sofia var nu i Kiel och skref derifrån en adertonårig furstinnas bref till en sjuttonårig furste. En kurir hade just anländt med ett af dessa bref, så fulla af barnslig oskuld, och enkedrottningen hade mottagit det i konungens frånvaro. Den gamla frun hade förstått att dölja sin förtret öfver konungens uppträdande i en fläckad jagtdrägt på hennes lysande bal och beslöt att ännu en gång »uppfostra» sin herr sonson. Hon uppsökte honom bland militärerne, låtsande som hade hon saker af vigt att meddela honom. Dessa saker af vigt voro Hedvig Sofias bref och en dermed följande sirlig harlekinsmask, inlagd i en prydligt arbetad holsteinsk korg.

Konungen läste brefvet, och ju mera han läste, desto mera klarnade hans höga pannas moln, tills han vid anblicken af masken utbrast i ett löje42, så hjertligt och godt, att man såg huru varmt hans hjerta klappade för systern – för den enda qvinna, som, näst hans moder, någonsin kunnat berömma sig af att vara älskad af Carl XII.

Småleende räckte han brefvet åt enkedrottningen, som med någon möda hopstafvade följande älskvärdt vårdslösa rader*:

Au Roy de Suede.43

Stårmechtigste Kånung.

Jagh önskar att dhet her breve må finna E. M.44 vedh en gådh helsa och efter iagh ågh har låvijt E. M. utij mit föria brev tijll att beretta åm dhen divertissement45 såm P. Christian46 då vijll gie, så beretter iagh her medh att ij fredasse var her en ball, och en Colasion47 dher håss, och sedhan når Colasion var förbij, så ferklede sey P. Marie Elisabet48, och P. Christian och dij andra fruntimerna och cavelierna vtij Scarmusch klederna49, och danste en antré50 såm var ret artijg51, når dij hade dansij uth, så ferklede sey hertijgen och iagh och mit fruntimmert utij hella Harleqiens bande52, och kåm så in dansande, hertigen var Harleqien och iag var Madam Harlequina, och dij andra representerede all dij andra boufonerna53, såm såg ret lölijgen uth, vij danste tes dager var, her är miiket folk utav condition54 såm har kummit hijt tijll Kieler umbschlag55, vij har öfvr trij gånger åm vijkan assamblé56 och två gånger åm vijkan har vi ball her, och dij övrijga dagerna dra vij utij comedian57, nu är radan* åth hertijgen och mey tijll att giöra någon lust på vår sijda, så lerer vehl je (skie) siart (snart), iagh vijlle önskar att vij kjnne vara så lüklijgen tijll att ha E. M. her så våre all vår divertissemant fulkåmlijgen, hertigen låter giöra sijn underdånnijgste recommandation håss58 E. M. och hennas höghet har ågh befalt mey detsam, ij dhet övrijga beder iagh tijll att all stijlla conservera mey sijn nådh, såm är medh dhen största soumision59 E. Maij:tt

ödmiukesta trågnaste Syster
och tienerinna

Hedevig Sophie.

Kiel d. 16 Januarij60

iagh beder tijll att giöra min underdånnijsta recommandation håss dråtningen, och helsa min Syster på mina vegnar åm E. M. skulle behaga tijll att siij min Masque, så schijkkar iagh hånåm her medh, håppas intet att E. M. lerer taga ånådigt åp att iagh tager meij dhen frijhetan ...61

Det var under intrycket af detta glada bref och vid tanken på hertiginnan, som Carl XII utan invändningar lät ikläda sig den kostym enkedrottningen hade för honom i beredskap, krigsguden Mars.

Men krigsguden var denna gång icke förskräckande. Solskenet på hans panna förfelade ej att lifvande verka på alla dessa fjärilar, som fladdrade i konungasalarna. Dansen blef ystrare; man uppförde en balett, hvari den sköna Stina Fleming föreställde Calypso och den sedan så ryktbare finnen Arvid Horn hade Ulysses’62 rol. Baletten omvexlade med herdaqväden, författade af grefve Carl Gyllenborg, der man hörde Calypso deklamera:

Blida sol, gå, låt ditt sken

Sig i hafvet skyndsamt dölja,

Låt det tysta mörkret följa,

Var ej i din nedgång sen.

Sjö och skog kan lyssna på,

Del uti min ängslan taga:

Alla, alla med mig klaga,

Att min engel dröjer så.63

Konungen dansade icke. Bland hans lärare som barn nämnes väl ock en dansmästare, men prinsens framsteg i denna ädla konst voro och förblefvo, likasom en viss kadetts, »omärkliga». Den tolfåriga prinsessan Ulrika Eleonora var med som herdinna. Med sitt rosenröda band ledde hon, icke ett lamm, som väl bordt höra till kostymen, utan konungens favorithund Pompe, för tillfället smyckad med ett broderadt halsband. Det var samma, sedan så ryktbara Pompe, hvars latinska grafskrift af Holmström64 blef mycket bekant äfven utomlands och finnes sålunda öfversatt:

Pompe, kungens trogna dräng,

Sof hvar natt i kungens säng.

Sist, af år och resor trötter,

Led han af vid kungens fötter.

Mången täck och fager mö

Önskade som Pompe lefva;

Månge hjeltar eftersträfva

Att få liksom Pompe dö.65

Under baletten såg man stundom enkedrottningens erfarna ögon spana, om icke skönhet och behag ändock slutligen månde göra något intryck på det sjuttonåriga marmorhjertat. Hon hade gerna önskat att engång se början gjord. Hon vågade framkasta några ord om Calypsos trollmakt, men konungen svarade snabbt: – Calypso var en hexa, och jag tänker icke låta förhexa mig.

– Men den dag skall likväl komma, när ers majestät förtrollas af en skön prinsessa och Sverige får en drottning.

– Hvem vet, sade konungen skrattande – när jag blir trettio år!66*

Emellertid fortfor diplomaten att på sitt sätt göra sig hemmastadd med opinionerna om konungens person. – Hans Majestät skall dock hafva ett kuragöst67 sinnelag, deraf stora entrepriser68 äro att vänta, sade han.

– Bevare oss Gud från ett sådant kurage, min bästa vicomte, svarade nåden i fåtöljen. – Om ni kallar det kurage att bryta halsen af hästar, björnar och menniskor – eh bien69, jag medger, hans majestät kan deri täfla med sjelfva kung Orre70. Föreställ er, i somras var här en sjödrabbning. Hans majestät och kapten Horn stridde71 i små båtar på Mälaren. Det är sannt att de i stället för kanoner hade stadens brandsprutor, och i stället för gevär hade de handsprutor. Dermed sprutade de så länge på hvarandra, tills Horns båt begynte sjunka och han sjelf måste hoppa i sjön. »Är det språnget farligt?» ropade hans majestät. »Nej, bara man icke är rädd», svarade Horn, som är en god simmare. Plums hoppade hans majestät efter i sjön, och jag bedyrar, vicomte, att Pfalziska huset i den stunden upphört att regera på svärdssidan, derest ej Horn fått konungen i håret och dragit honom i land.72

– Äfven konungar äro ej frie från pojkstreck, sade vicomten. – Häri kan man likväl finna något ridderligt.

– Ridderligt? Grand dieu!73 Ni skulle då sista våras74 ha sett vårt unga majestät vid Ystad i Skåne! Der hängde lefvande gäss i galgar, och bondhustrur och pigor samlades i myckenhet, för att rida i fullt sträck och draga halsen af gässen; och för hvart gåshufvud fingo de en dukat75. Hvad säger ni derom, min bästa vicomte?

– Hans majestät skall likväl med mycken flit ha vinlagt sig om vetenskaperne, inföll diplomaten med en axelryckning.

– Mediokert! Man säger att han läst något mathematik, men sedan han blef konung, har han glömt hur en bok ser ut.

– Hans majestät säges vara sträng i sina seder.

– Som en landtjunkare. Gud bevare mig att yttra ett förklenande ord om vår unge herre. Utan tvifvel är han en rätt sedesam yngling; likväl berättas, att han visat en viss Sara Törne, hans kammartjenare Dübens hustru, mycken uppmärksamhet*. Que voulez-vous77, – en suverän från barnkammaren!

I detta ögonblick begynte baletten, och samtalet afbröts.

Efter baletten var souper78, och det är troligt att dervid serverades – såsom grefve Tessin beskrifver79 – 15 rätter, 4 små asietter och »pyramider»80 samt 17 konfektkorgar. Efter soupern skedde återfärden till staden och det på ett mycket särdeles sätt.

Så många af hofvet, både herrar och damer, som dertill hade kurage, inpackades, två och två, i små slädar, som fastgjordes vid hvarandra med fimmelstängerna81, alla i en rad, så att man på det sättet fick 16 slädar i raden. Framför främsta släden, hvari konungen satt med Horn, spändes då 16 hästar, men icke i spann eller parvis, utan alla 16 i en rad efter hvarandra,82 så att jockeyen, som red på främsta hästen, var den som styrde hela tåget. Och så bar det af, 16 hästar och 16 slädar i rad, – i början varsamt för vändningarnes skull, men, så snart man kom ned på isen, i pin-carrier83, så att snön yrde omkring dem. Det var icke värdt att hisna och blekna, när man följde kung Carl, ty der var ingen pardon. Bar det hasteligen omkull, så fick man hjelpa sig sjelf och försöka att kasta släden på rätt igen, annars fick man släpa i snön, och ingen brydde sig om att stadna. Derföre aflopp84 det ej utan många skråmor och bulor, innan man åter var i staden, men konungen var aldrig vid bättre lynne, än när det gick rätt vildt till, så att både han och andra tumlade omkull, med fara att köras ihjäl.

Återkommen sedan till sina rum uti staden, satte sig diplomaten ännu samma natt att för sin regerings räkning fullända en påbörjad skildring af den unge svenske monarken, hvari denne porträtterades ungefär på följande sätt: »Stark och härdad kropp, manligt utseende öfver hans år, inskränkta själsgåfvor, vårdslösade kunskaper, håglöst sinne, begifvet på allehanda barnsliga förströelser. Dertill en otrolig halstarrighet, förenad med en dumdristighet, som utan tvifvel snart skall förkorta hans lefnad, derest han ej förledes till utsväfningar, hvartill han ej saknar anlag så fullkomligt som man trott. Eders majestäts regering kan vara lugn för de politiska följderna af en oinskränkt makt i denna rasande pojkes hand. Han skall aldrig komma att spela någon stor rol, och försöker han det, skall han ofelbart förlöpa sig. Må vi lugna oss; af denna örnunge blir med tiden endast en gök!»

Huru den menskliga klokheten spår!

Fotnoter till detta avsnitt

* Finnas i Handl. rör. Skand. historia, 6 delen.

* Ordningen.

* Detta skämt åberopade sedan systern Ulrika Eleonora.

* Hofsqvaller. Anföres af Lamberti.76

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 ziffror – stavningsvariant av siffror, förekom hela 1800-talet.

2 Gloria mundi – (lat.) världslig ära.

3 Eugen och Marlborough; […] Bourboner och Habsburgare – Syftar på prins Eugen av Savojen, fältherre i österrikisk tjänst, och den brittiska fältherren hertigen av Marlborough, som i det s.k. spanska tronföljdskriget (1701–1714) på olika europeiska slagfält kämpade mot kungahuset Bourbon, på god väg att lägga under sig tidigare Habsburgska territorier.

4 buse – skräck.

5 dess skråpuk – sin mask, maskering.

6 tvistade om korstecknet […] två eller tre finger – Anspelar på patriarken Nikons av Moskva omfattande kyrkliga reformer på 1650-talet som inbegrep att korstecknet började göras med tre fingrar, inte med två som tidigare. De gammaltroende (starovertserna/starovjertserna) tog skarpt avstånd från reformen som splittrade ryska kyrkan.

7 Ryssviks fred – Freden i Rijswijk i Nederländerna 1697 avslutade det pfalziska tronföljdskriget som sedan 1688 hade förts mellan Frankrike och en koalition bestående av Nederländerna, England, Tysk-romerska riket, Spanien och Savojen.

8 timmerman i Zaardams verkstäder – Som ung reste Peter den store i Europa och uppehöll sig 1697 en tid i Nederländerna, i det lilla samhället Zaandam för att bekanta sig med holländskt skeppsbygge.

9 läste Curtius […] Alexander den store – Romaren Curtius (troligen första århundradet e.Kr.) har författat ett 10-delat verk om Alexander den store.

10 att Carl XII […] konungariken?» – Anekdoten finns hos Voltaire i Histoire de Charles XII (1731; Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 18). Skriftställaren Johan Fredrik af Lundblad anser att anekdoten saknar trovärdighet och att Voltaires biografi är en roman (Carl XII:s historia som utkom i brodern Knut Lundblads namn; första delen 1835, s. 12). Inför arbetet med den sjunde berättelsen lånade Topelius Voltaires verk i två olika tyska översättningar från universitetsbiblioteket den 11 oktober 1855 (Utlånings Bok 1850–1858, UB:s tjänstearkiv Ba 5.1.1): Ernst Ludwig Posselts översättning Geschichte Karls 12 (1791) och av allt att döma Geschichte Carls des Zwölften (1756, anonym översättning). Hänvisningar görs i fortsättningen endast till den senare. Topelius lånade även Lundblads verk från universitetsbiblioteket, den 18 oktober 1855.

11 förlefde […] rundliga inkomster – tillbringade sina gamla dagar och levde upp sina stora inkomster.

12 gracernas – beskyddarinnorna av det ädla, vackra och behagliga i romersk mytologi.

13 Ceres – växtlighetens gudinna i romersk mytologi.

14 kostymerad till Merkurius – Den romerska motsvarigheten till den grekiska mytologins Hermes, de listiga uppfinningarnas och konstgreppens gud samt Zeus vältalige och sluge budbärare, avbildas med bevingade sandaler.

15 Mais qu’avez-vous donc, Gustave? – (fra.) Men vad går åt dig, Gustaf?

16 mon ami – (fra.) min vän.

17 mon coeur – (fra.) kära du.

18 pauvre Gustave – (fra.) stackars Gustaf.

19 eloignera – avlägsna.

20 Cerberus – eller Kerberos: det trehövdade hundmonstret som bevakar dödsrikets port i grekisk mytologi.

21 skalkaktigt – skälmskt.

22 vicomte – fransk högadlig titel.

23 aimable – ämabel, älskvärd.

24 kornett – yngste officer och standarbärare vid kavallerikompani.

25 lifdragonerne – kavalleriregemente som kungen själv förde befäl över.

26 va-partout – (fra.) alltiallo.

27 Ebba Cecilia – Ebba Cecilia presenteras i föregående berättelse med namnet Cecilia (se kap. 2 »Hofmästaren», s. 362, r. 20) och kallas senare i denna berättelse Ebba (se kap. 3 »Huru lejonet begynner att jaga», s. 501, r. 30).

28 malice – fransk stavning av malis: det elaka skvallret, »onda tungor».

29 mon cher – (fra.) min käre.

30 en liten attribut – Dalin (Ordbok öfver svenska språket 1850) uppger endast neutrum som genus, men n-formen är motiverad här eftersom attribut är maskulinum i franskan.

31 et cela, c’est la barbe – (fra.) och det, det är skägget.

32 En skägglös dundergud – Vers ur Tegnérs »Carl den Tolfte» (1818; se Svensk litteratur 3. Romantiken 2002, s. 81).

33 på min ära – sannerligen, minsann.

34 En skägglös […] gracerna i mustacher! – Här tar statsfrun miste: i antika framställningar av Mars är guden inte sällan skägglös.

35 Drottning Ulrika Eleonora den äldre […] spela femkort och trumf – Jfr femte berättelsen »Hexan», kap. 2 »Prinsessan och prestfrun», s. 297, r. 15–18.

36 tribulerat med – pressat; SAOB har detta belägg av Topelius.

37 han sade hofmålaren […] markatta – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 13 (även andra anekdotiska uppgifter i det följande förefaller ha samma källa).

38 knappt hade Carl XI […] stora slottsbranden, – Karl XI dog i april 1697, och en månad senare brann slottet Tre kronor.

39 biläger – kungligt bröllop; syftar på Karl XII:s syster Hedvig Sofias giftermål.

40 byta anbudet af Englands […] törnekrona – Lundblad uppger att Vilhelm III av England (1650–1702) var en av flera europeiska furstar som friade till Hedvig Sofia, men att hon föredrog Fredrik IV av hertigdömet Holstein-Gottorp (Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 31); hertigen var sexuellt vidlyftig (Sven Grauers, »Hedvig Sofia», Svenskt biografiskt lexikon).

41 det stora nordiska krigets – krig som fördes 1700–1721 mellan Sverige och en koalition bestående av Sachsen-Polen, Danmark och Ryssland.

42 löje – leende, skratt.

43 Au Roy de Suede. – (fra.) Till kungen av Sverige.

44 E. M. – Ers Majestät.

45 divertissement – (fra.) förströelse.

46 P. Christian – Kristian August (1673–1726), prins av Holstein-Gottorp och Hedvig Sofias svåger.

47 Colasion – kollation: festligt samkväm.

48 P. Marie Elisabet – Marie Elisabeth (1678–1755), prinsessa av Holstein-Gottorp och Hedvig Sofias svägerska.

49 Scarmusch klederna – scaramouche: svartklädd, stående figur i den italienska teaterformen commedia dell’arte.

50 antré – parti av balett.

51 artijg – bra, förträfflig.

52 Harleqiens bande – här: skaran av stående figurer i commedia dell’arte, varav harlekin är en (klädd i lappad dräkt).

53 boufonerna – gycklarna, narrarna.

54 condition – rang.

55 Kieler umbschlag – Kieler Umschlag är en folkfest med anor från 1400-talet.

56 assamblé – (fra.) sammankomst.

57 comedian – teatern.

58 giöra sijn underdånijgste recommandation håss – göra sin rekommendation hos någon: rekommendera sig i någons åtanke eller gunst.

59 soumision – underdånighet.

60 d. 16 Januarij – I Topelius källa, »Bref ifrån Hertiginnan af Holstein till hennes broder Konung Carl XII» i Handlingar rörande Skandinaviens historia 6 (1818, s. 181), är brevet daterat den 16 januari 1699. Topelius har av allt att döma uteslutit årtalet eftersom han har förlagt handlingen i kapitlet till 1700 (jfr s. 481, r. 35).

61 Au Roy de Suede. […] dhen frijhetan ... – Efter »Bref ifrån Hertiginnan af Holstein till hennes broder Konung Carl XII», Handlingar rörande Skandinaviens Historia 6 1818, s. 180 ff.

62 Calypso […] Ulysses’ – I Odysséen förhäxar nymfen Kalypso Odysseus med sin sång och håller honom fången på sin ö i sju år.

63 Blida sol […] min engel dröjer så. – Ur Carl Gyllenborgs komedi En bättrad will-hierna och en trogen wänskap (III:2, 1723), som är en fri översättning av Richard Steeles The Lying Lover (1703).

64 latinska grafskrift af Holmström – Israel Holmström, »In Obitum POMPES Canis Regii».

65 Pompe, kungens […] liksom Pompe dö. – »Verser öfwer Kongl. Majts hund, Pompe, som blef död i Lägret för Thorn d. 17. Septemb. år 1703. skrefne af Isr. HSt:rm» (överskrift med Haquin Spegels hand i Haquin Spegels samling, manuskript, Kungl. biblioteket), finns i flera manuskriptversioner, har återgivits i tryck flerstädes i varierande avfattningar. Den av Topelius skiljer sig från Holmström, Samlade dikter I 1999, s. 405.

66 Sverige får en drottning. […] när jag blir trettio år! – Textstället återgår på ett brev från den 30-åriga Karl XII till farmodern änkedrottningen Hedvig Eleonora, daterat den 14 december 1712 i Bender: »E. Majestet har uti ett brefv […] skiämptat öfver dhet iagh skolat sagt en gångh at när iagh blefve 30. år så låfvade iagh till villa gifta migh» (Handlingar rörande Skandinaviens Historia 4 1817, s. [300]). Av ett brev från Karl XII till systern Ulrika Eleonora, daterat den 2 september 1714 i Demotika, framgår att även hon hade hänvisat till skämtet och frågat sig för om kungen tänkt gifta sig (»Egenhändigt bref från Konung Carl den Tolfte till hans Syster Prinsessan (sedermera Drottning) Ulrika Eleonora», ibid., s. 297).

67 kuragöst – dristigt.

68 entrepriser – djärva företag.

69 eh bien – (fra.) nåväl.

70 kung Orre – sagogestalt med heroiska konnotationer, förekommer i uttrycket »på kung Orres tid», i forntiden.

71 stridde – formvariant av stred; lexikografen Dalin uppger (1853) i första hand svag böjning (stridde), i andra hand stark (stred).

72 Hans majestät och kapten Horn […] dragit honom i land. – Anekdoten återfinns åtminstone i Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 29.

73 Grand dieu! – (fra.) Store gud!

74 sista våras – i våras.

75 dukat – mynt med hög guldhalt.

76 Hofsqvaller. Anföres af Lamberti. – Samma hovskvaller, med samma hänvisning till diplomaten Lamberty, omtalas i Lundblad, Carl XII:s historia, Första Delen 1835, s. 30.

77 Que voulez-vous – (fra.) det är vad man kan vänta sig.

78 souper – supé, aftonmåltid.

79 såsom grefve Tessin beskrifver – Efter Nicodemus Tessin d.y.:s journal utgiven av Magnus Jacob Crusenstolpe i Portefeuille. Första delen (1837, s. 4 f.), som Topelius lånade den 11 oktober 1855 från universitetsbiblioteket (Utlånings Bok 1850–1858, UB:s tjänstearkiv Ba 5.1.1).

80 »pyramider» – bordsuppsatser i pyramidform för servering av frukter, bakverk eller olika maträtter.

81 fimmelstängerna – skaklarna mellan häst och släde.

82 små slädar, […] i en rad efter hvarandra, – Vågstycket nämns i Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 30.

83 pin-carrier – fritt lopp.

84 aflopp – formvariant av avlöpte.

2. Lejonet vaknar.

Hvem har ej sett ett åskväder nalkas om sommaren och svarta moln uppstiga vid horizonten? Landtfolket dansar på ängen, barnen springa i gröngräset; ingen tänker på faran, allt lefver i ögonblicket. Vildare blir dansen, öfverdådigare blir språnget, luften trycker, svetten dryper från panna och kind, och man känner det icke; en yra har fattat de annars lugnaste; en otyglad glädje hastar att tömma nöjets rågade bägare, innan han störtas omkull; flugorna bitas djerfvare, fåglarne flyga snabbare; det är ett öfvermått hos allt lefvande, likasom ett öfvermått i den stumma naturen, och de gamla skaka på hufvudet, talande om att »rifva regn».

Då midt i dansens yra och lekarnas språng, blinkar plötsligt en blixt ur det mörka molnet; ett skarpt rullande dunder följer derpå, och regnet begynner att falla i tunga droppar. Lekarnas leder lösas, hand ryckes ur hand, löjet flyr, sång och musik bli hastigt stumma; – skingrad åt alla håll, ilar skaran på fältet att söka ett skydd mot det börjande ovädret.

Icke olikt en sådan tafla var svenska hofvet ännu i början af året 1700. Skyarna mörknade vid synkretsens rand; en siares blick hade der kunnat skönja czar Peters jetteskugga i öster och Sachsarens1 Herkulesklubba och Juthens2 knutna näfve bland molnen i söder. Men Svedenborg teg ännu3; kung Carl, den sjuttonårige, trodde ännu på furstars eder, och den grånade statskonsts varnande ord ljöd som en vidrig korpalåt4 genom dånet af hofvets fester och ynglingajagten i nordens vår.

Flyende Danmarks angrepp, hade hertigen och hertiginnan af Holstein sökt en fristad i svenska konungaborgen. En solblink före åskan hade kommit med dem att förgylla hofvets fester. Den unga hertiginnan Hedvig Sofia hade förgätit sin landsflykt och sin mistade hertigkrona för nöjet att ännu en gång andas sitt hemlands vinterluft och se ett gladare hof kringsvärma hennes faders förbrända konungasalar.

Hade då en spåqvinna från Lappland trädt fram under balens hvimmel och sagt till den älskvärda »madame Harleqvina»: »dansa, dansa, sköna furstinna, medan lifvet ännu har rosor att bjuda dig! – innan två somrar förgått, stupar din unge hertig, det första lysande offret, vid Carl XII:s sida; i sju enkeår skall du vårda en son; – denne son skall förmälas med dottren af den som hans fader bekämpat5; – din sonson6 skall herrska i den kejsareborg, som bygges på Sveriges nuvarande mark7, frånryckt din bror och din syster af din sons svärfader; – din sonsonsson8* och hans ättlingar skola led efter led bära österns spira; – af dig skola komma de mäktige, som råda öfver vidare länder, än någon dödlig har rådt före dem; – om hundrade år skall din sonssonssonsson9 fråntaga din faders och broders land en tredjedel af dess återstående område10; – om hundradefemtio år skall Europa stå i härnad11 emot din sonssonssonssonsson12, och en främmande ätt skall med möda hålla tillbaka dina fäders land13»; – kanske hade då den unga hertiginnan Hedvig Sofia hejdat i dansen sin fot och tankfull nedslagit de milda blå ögonen för de taflor framtiden upprullat. Men nornorna14 hade förbarmande med så mycken oskuld och skönhet; de höljde för hennes ögon framtidens öden i ett rosenfärgadt flor, och hertiginnan fortfor att dansa, glädjas och hoppas, såsom ungdomen gör, der den lefver i sekunden och bygger på den sin drömda evighet.

Horizonten förmörkades, ovädret kom närmare. Danmarks konung Fredrik IV inbröt i Holstein, belägrade Tönningen, intog Gottorp. Hedvig Sofia begret sitt slott och log efter tårarna.

Sachsens och Polens konung Fredrik August, han som kramade tillsamman en hästsko uti sin högra hand, drog i tysthet sina härar mot Lifflands gränser, under det att hans sändebud talade ord så söta som honung om evig vänskap. Patkulls hat och fosterlandskärlek15 bestormade skiftevis furstar och folk till Sveriges förderf. Svenska hofvet fortfor att roa sig.

Peter I hade begynt på sin jätteskullra upplyfta Ryssland. I det han lät Europas landtluft blåsa in öfver stepperna af sitt vida rike, sökte han andhål, hvarigenom äfven en varmare sjöluft än Ishafvets kunde strömma ditin16. Från Azows tinnar såg han ut öfver orienten och Svarta hafvet. Men det tycktes honom ännu för långt; hans längtan kunde blott svalkas af Östersjöns våg. Han drog sina vilda skaror tillsamman och räckte Sachsaren handen i Birnau. Konung Carl lät befalla en björnjagt vid Kongsör.

De kloke i landet sade: vår konung är blind. Men kung Carl såg allenast ederna och fördragen. De skymde för honom all vidare utsigt liksom en mur.

En dag i början af Mars år 1700 samlades jagtsällskapet på Kongsör 14 mil från Stockholm. Konungen var vid gladt lynne, och hertigen af Holstein, som beständigt följde honom, hade ett outtömligt förråd af befängda jagthistorier. Än var det en dofhjort, än ett vildsvin, än en kurfurste, än en vacker mjölnareflicka, som i dessa äfventyr spelade hufvudrollen. Konungen lät sig det väl behaga. Vårluften spelade frisk öfver granskogen, drifvorna smälte vid middagstid, och skaran17 bar förträffligt om morgnarna.

Redan första dagen hade man ringat en björn, och Hård kom för att mottaga sin herres befallningar. Konungen vände sig till hertigen: – mon frêre18 sade att kurfursten af Brandenburg fångade helst sina vildsvin lefvande?

– Ja, svarade hertigen. – Han fångade sitt vildbråd i snaror, som han utlade än i bokskogen, än vid qvarndammarna.

– Snaror kan jag icke fördraga, fortfor konungen. – Men har kurfursten fångat vildsvin, så vill jag fånga björnar. Hård, låt spänna näten. Men ingen af jägarne får medtaga gevär.

– Björnspjuten äro i ordning, genmälde Hård.

– Ingen af jägarne får medtaga spjut.

– Men ... invände stallmästaren förbluffad, – dessa bestar äro dock för grofva att taga i kragen.

– Skaffa åt oss alla goda påkar, sju qvarter19 långa, ek eller björk, hvad du behagar. Ställ hvar och en på sin post och gif ordres att klappa dammet ur nalles pels, hvarhelst han visar sig. Mon frère skall se att också vi förstå konsten, tillade han, gnuggande händerna af belåtenhet med sin nya idé.

– S–ns pojke, mumlade Hård för sig sjelf; – fadren var ingen blöt karl, men sonen far fram som vore han beslagen med jern. Man skall få se att en vacker dag tar honom hin hårde.

Det dröjde ej länge, innan björnen drefs ut och rusade mot nätet. Förste jägaren slog han omkull. Näst denne stod Gösta Bertelsköld. Hans ekpåk hven genom luften, och träffad vid örat, damp nalle i backen, för att aldrig mera uppstiga.

– Nej, sade kungen misslynt, – det duger icke, du är för hårdhändt. Välj dig ett lättare tillhugg och haf då en smula förstånd, när du slår. Kan ni tro, mon frère, fortfor han, vänd till hertigen, – denne pojke lyftar en fullvuxen karl på rak arm öfver gärdesgården.

Andra björnen var ringad. Han hann knappt ur idet, innan ett hagel af påkrapp så förbryllade honom att han snafvade i snön och blef bunden utan synnerligt motstånd. Konungen var missnöjd och lät nästa gång spänna näten så, att björnen fick tid att betänka sig innan han blef angripen. Hård svor i tysthet en ed, men lydde punktligen20.

Denna manöver lyckades efter önskan. Tredje björnen visade sig brummande och sökte först en utväg att komma undan i godo. När detta ej lyckades, ställde han sig, retad af hundarne, på bakfötterna, kastade till marken fyra af jägarne, sårade hertigen och var nära att bryta sig igenom, då han föll för konungens och Arvid Horns förenade anfall.

Jagten fortgick i flera dagar. Man aflägsnade sig långt nog från Kongsör. Man åt i bondstugor och torp. Man sof i prestgårdarne. Knappt grydde dagen, innan kriget mot skogens konung ånyo begynte.

Fjerde och femte björnarna fångades utan äfventyr. Den sjette undkom, jagades en hel dag och fångades slutligen i en varggrop. Den sjunde satte sig till motvärn, dödade en hund och kramade så eftertryckligt en af konungens stalldrängar, att karlen bortfördes mera död än lefvande. Rusande mot nätet, fälldes han slutligen af konungens egen hand. Om tapperhetsmedaljer varit brukliga den tiden, skulle kung Carl ha unnat en sådan åt sin tappre motståndare.

Efterhand hade man fångat tretton, och flera hade man ej kunnat uppspåra. Befallning var redan gifven till återtåg, då rapport kom från den yttersta jägarekedjan, att ännu en björn var ringad vid pass en mil ifrån kungsgården. Genast bröt sällskapet upp och begaf sig ånyo in i djupaste skogen. Kung Carl var vid ett öfverdådigt gladt lynne. Man ville, som vanligt, utspänna näten. – Bort med näten! ropade konungen. Jägarne lydde, vana som de voro att se sin herre lyckas i de djerfvaste äfventyr. Utan andra vapen än deras påkar, ställdes de i sluten kedja kring idet, och främst bland alla stod konungen.

Det höll hårdt i, att drifva björnen ut. Förgäfves gläfsade hundarna; förgäfves instuckos långa stakar i ingången. Björnen sönderbröt stakarne, och de närgångnaste hundarne återvände med blodig nos. Man måste taga sin tillflykt till rök. Granris och enris samlades kring idet och antändes. En stund hörde man björnen brumma derinne; slutligen såg man hans nos i öppningen, flåsande efter luft.

Kung Carl lät jägarkedjan draga sig vid pass trettio steg tillbaka. Vid sin sida bredvid idet behöll han endast hertigen, Horn, Hård och unge Bertelsköld.

Svedd i sin pels och rytande af vrede, utrusade björnen. Sökande sin fiende, kastade han sig, med detta djurs märkvärdiga instinkt, rakt emot konungen. I samma stund haglade öfver hans hufvud fyra väldiga hugg; – det femte, Bertelskölds, slant förbi, träffade en sten, och ekpåken brast.

– Ur vägen alla, och en mot en! ropade konungen, lyftande sitt vapen för andra gången. Men innan det föll, hade björnens tunga ram träffat hans högra arm, uppslitit hans rock och fällt tillhugget ur hans domnade hand.

Konungen ryckte med venstra handen påken ifrån Horn, men kastades i detsamma omkull; – hertigen och Hård sprungo till och lyckades draga björnens vrede mot dem; kraftigt föllo deras hugg, men innan kort voro de afväpnade och deras vapen sönderbrutna. Jägarne närmade sig; dock innan någon hann fram, hade Gösta Bertelsköld vapenlös kastat sig öfver björnen, för att, efter ärlig svensk och finsk sed, brottas om segern.

– En mot en! ropade också han.

– Rätt taladt! hörde man konungen säga, der han åter rest sig, urståndsatt att strida.

Gösta hade sprungit sin fiende på lifvet, medan denne stod upprätt på bakfötterna, och hoppades med ett enda tag kasta honom omkull uti drifvan. Han beräknade ej att han derigenom fick björnens flåsande gap öfver sitt hufvud och hans tunga ramar en öfver hvardera skuldran. Taget misslyckades, så stadigt det var. Hade nu björnen begagnat tänderna, vore säkert ingenting mera att säga om Gösta Bertelsköld. Men förvirrad af röken och huggen, glömde nalle att bruka sin fördel. Endast hans ramar med deras tolfmanna styrka tryckte ynglingen oemotståndligt till marken. Gösta föll, men icke ensam; han drog björnen med sig i fallet.

Då sprang konungen ännu en gång fram, försmående alla vapen, för att ej öfverträffas af någon, men mera blottställd än någon, emedan han blott hade venstra handen. Björnen lemnade sitt säkra byte ... man såg honom vackla mot konungen, man såg honom lyfta sin förfärliga ram ... ett rop undföll de kringstående. Men den lyftade ramen segnade långsamt ned ... djurets krafter voro uttömda ... några steg raglade björnen åt sidan liksom en drucken; då grep konungen honom i bringan och kastade honom utan möda till marken ... och den tunga kolossen föll utan motstånd, utan ett ljud, likasom medveten om rätta stunden, när han kunde falla med ära för tolfte Carl.

Ett högt jubel från hela jägarekedjan beledsagade björnens fall. Konungen betraktade det fallna djuret nästan med vänskap. – Bind honom, men drag ej repen för hårdt, sade han till stallmästaren. – Skaffa en släde, smyckad med unga granar, och låt musiken blåsa. Det skall bli ett gästabud, hvars like man ännu aldrig sett på Kongsör.

Befallningen verkställdes. Stadigt bunden, med mossa emellan, för att ej plågas af banden, fördes björnen i triumf med musik till kungsgården. Solen sken på det glada tåget; ögat bländades af den hvita snön. Bondgummor och barn sprungo ut till landsvägen, för att se den högljudda skaran tåga förbi. Gubbar och bondgossar kastade sina hattar i luften och hurrade för konungen. Jägarnes jubel svarade dem. Kung Carl var lycklig – lyckligare kanhända, än sedan efter sina blodiga segrar. Nu sjönk solen sakta ned bakom granarnas toppar. Hennes sista stråle spelade ljus och mild öfver konungens höga panna. Barndomens glädje skickade i denna stråle sitt sista afsked till den store kung Carl. Ty i dag gick solen ned öfver hans barndoms, hans ungdoms, hans hela lefnads frid!

På Kongsör vardt ett väldigt gästabud. I hast restes på gården en spetsgård af granar, inom hvilken de lefvande björnarne – liksom fordom de fångne konungar i romerska cæsarers triumf – förvarades bundne och blandade sitt rytande med musikens glädjetoner. De döde björnarne tillreddes af hofvets skickligaste kockar till välfägnad för gästerna.

Närmaste byars hela befolkning, män, qvinnor och barn, samlades till kungsgården, för att bevittna konung Carls största seger härintills. Något bränvin bestods, dock måtteligt; men ölet rann i strömmar. Holländsk tobak vankades allaredan ymnigare; man såg korta pipor och långa bussar21. De gamla satte sig att språka om salig kungens tider och hans fredliga och lyckosamma regemente, nu sedan reduktionen förlorat sin hårdaste skärpa och den stora hungersnöden upphört att svida. Oklara rykten om krigsbuller på långt håll hade nått äfven till menige man. En komet hade blifvit sedd, och i Dalarne hade det regnat blod. En klok gumma i bygderna hade drömt att hela Sveriges rike var betäckt med guld och beklädt med rosor. Detta hade hon uttydt, efter drömmarnas sed, i motsatt betydelse, så att deraf vore att vänta stor fattigdom och mycken sorg. Men de hurtigare och gladlyntare voro ense derom, att sådana drömmar borde tydas efter bokstafven. Land och folk voro vana vid segrar, och naturmenniskan, van att beundra modet och armstyrkan, bedömde riktigare än diplomaterne den unge konungens hjeltekraft. En uppmärksam betraktare skulle ha anat, att stora segrars förkänsla gick genom folkets håg på sjelfva aftonen före kriget.

De unga fingo dansa i den största salen bland betjeningens rum i gårdsbyggnaderna. Jagtmusiken spelade; så ståteligt hade man aldrig dansat på Kongsör. Konungen med sin svit kom sjelf för att se uppå dansen och mottogs med höga jubelrop. Han hade, sin björnfest till prydnad, smyckat sin jagtdrägt med några af den tidens prydnader. Ännu bar kung Carl den långa allongeperuk22, hvari han finnes afbildad som kronprins och under sina första regeringsår; ännu bar han den fina hvita spetshalsduken; den dyrbara kragen var försvunnen, men ej dessa manchetter, hvilka han i en sednare tid brukade sönderplocka från sina hofherrars armar och hvilka i sanning voro för bräckliga ting, för att rätt passa in i de jernhårda napptagen under hans fälttåg. Hertigen, ehuru lätt sårad i benet, var, liksom konungen, vid muntraste lynne och utpekade skämtsamt de vackraste bondflickorna. Troligen var det på hans tillställning, som man hade sirat den sista och tappraste björnens lurfviga panna med en krans af lager, bruten i orangeriet. Derpå hade man lagt den bekransade björnen, bunden naturligtvis, på en släde och sköt honom så oförmodadt in i salen midt ibland de dansande.

Dessa, som icke visste något på förhand, foro med häpnad23 åtskils; musikanterna glömde att spela, alla trängde sig till väggarna, och der blef midt på golfvet en rymlig plats, der man såg konungen något förundrad vänta hvad björnen hade att säga honom.

Walborg Ersdotter hette den vackraste bondflickan, en fyllig och rödblommig vestmanländska, med rätt varma och smäktande ögon, som skulle ha anstått en skönhet vid konung Augusts galanta hof24. Hon framträdde nu – klädd till Diana25, så godt sig göra lät med granris, båge och pilar – till att föra ordet för björnen. Ganska hurtigt och utan att låta skrämma sig af hans brummande, tog flickan kransen från björnens hufvud och lindade den kring konungens panna, under det att hon uppläste följande verser af okänd författare:

Så långt som björk och gran the stå i vijda norden,

Har skogens drott ey kjänt sin lijke uppå jorden.

Men alltfrån thenna stund then stoore skogens jarl

Betvungen lägger nedh sin krants för Konung Carl.

Så är thet rijke nu, som Konung Carl förvärfde,

Långt större än thet land Han utaf Fäder ärfde.

Hans macht then går så långt som björk och granar stå;

Hans Nampn med ähra skall till Ryktets tempel gå.

Konungen i sitt glada lynne upptog denna hyllning både nådigt och muntert, i det han förklarade att han icke ville röfva ärans krans ifrån en så mäktig och tapper jarl, som björnen. För att strax gifva mening åt dessa ord, tog han kransen från sitt hufvud och lade den åter på björnen. Då blef han varse att björnen ännu var bunden. – Illa anstår det en segrare, sade han, att bekransa en bunden fiende, likasom till hån och blygd öfver hans nederlag. Gack26 och var fri för din mandoms skull!

Innan någon hann eller vågade göra en föreställning, hade konungen framtagit sin jagtknif och afskurit björnens band. Vid denna syn rusade stora och små med förskräckelse på dörren. Allenast kung Carl och några hans män, som icke ville vara fegare än han, stannade qvar med handen på värjfästet och väntade nyfiket hvad björnen månde företaga sig, när han kände sig fri.

Skogens lurfvige konung syntes dock icke mycket hugad att begagna sin frihet. Han lyftade sakta fnysande sitt hufvud, sträckte ut sina domnade ben och tycktes betänka sig. Derpå reste han sig med möda upp från släden, såg melankoliskt omkring sig på ljusskenet, tog några steg, vacklade framåt, suckade djupt och utsträckte sig derpå orörlig framför konungen. Man betraktade honom närmare; – han var död, och sin lagerkrans, som konung Carl så vackert återgifvit, hade han låtit falla framför sin besegrares fötter.

Konungen vidrörde djuret med sin fot; det låg der utan ljud, utan lif. Händelsen var lätt förklarlig för dem som varit vittnen till jagten. Men en så oväntad upplösning på ett farligt skämt hade nästan utseende af ett järtecken och förfelade ej sitt intryck på ett ungt sinne. Konungen teg helt stilla.

Hertigen deremot utropade muntert: – På min jägareära, sire27, denna plumpa best har sagt eders majestät en komplimang, som den finaste hofman skulle afundas honom. Hollah28, tappre hjeltar och hjeltinnor, som så hurtigt försvarat dörrarne utanföre, kommen in, här är ingen fara; nalle har haft mera förstånd än J alle.

Folkhopen stormade in, och om jublet förut var högljudt, så blef det nu nästan vildt. Den väldiga björnen bars bort i triumf. I första ingifvelsen lyftades konungen på menighetens axlar. Gubbar, ynglingar, flickor, alla täflade om att få bära på sina händer denne unge monark, hvars höghets blick var nog mäktig att kasta skogens befriade kung för hans herrskarefot.

– Vin hit! ropade hertigen, medan konungen ännu satt höjd på folkets skullror. Vin kom. Den improviserade Diana räckte konungen bägaren. Han mottog den. I detsamma hviskade hertigen i sitt öfverdåd så högt att han hördes af de närmast stående: – Diana anhåller i djupaste underdånighet att eders majestät värdigas hugna henne med en nådig kyss.

Genast voro flera armar i beredskap och lyftade den förskräckta flickan, utan att akta på hennes motstånd, till jemnhöjd med konungen. – Kyss henne, hviskade hertigen saktare; – folket skulle anse eders majestäts vägran såsom förakt.

Aldrig, hvarken förr eller sednare i hela sitt lif, var kung Carl i en så besynnerlig situation. Sjutton år, bägaren i ena handen; en vacker flicka vid den andra; rundt omkring jubel och fröjderop. Alla ungdomens känslor brusade genom hans själ. Han rodnade som en gosse och önskade att han varit sju mil härifrån.

Då hördes från gården en kurirklockas klang. Men konungen, ehuru tvekande, lyftade bägaren och drack sina trogna dannemän till. Derpå lutade han sig åt sidan, blyg och försagd, och kysste Walborg Ersdotter. Ett omäteligt fröjdeskri höjdes i denna stund från det kringstående folkets läppar.

I samma stund öppnades dörren, och in trädde grefve Piper, mörk och olycksbådande, bland den församlade mängden.

Hopen märkte honom ej, men konungen, lyftad högt under taket, såg honom strax. Med ett språng stod han på golfvet, så att vinet ifrån den till hälften tömda bägaren stänktes öfver de kringstående och öfver den vackra Walborgs glödande kinder.

– Hvad nytt? sade han kort och snabbt till den nye gästen, hvars höga rang29 också genast lät ana vigtiga ärender.

– Onda nyheter! svarade grefven med låg röst. – Behagar ers majestät förunna mig audiens i enrum?

– Onda nyheter! upprepade konungen, som nu, så i rättan tid befriad från sin farliga ställning, kände sig åter modig och glad ända till öfverdåd. – Nej, min bästa grefve, jag ber er, spara då edra nyheter till ett lägligare tillfälle. I dag ha vi ej tid att höra derpå.

– Ers majestät täcktes30 förlåta, men saken är af vigt och tål intet uppskof.

– Följen mig, mina herrar! fortfor konungen utan att låtsa höra invändningen. Detta goda folket behöfver en vederqvickelse, och – Hård, hvar är du? Ryker ej björnsteken redan uppe i matsalen?

– Måltiden är färdig, ers majestät.

– Kom, herr grefve, sade hertigen, ej utan en fin udd i sin ton; – jag bedyrar att ni ej skall löpa den ringaste fara, ty den buse vi nu gå att besegra är parfymerad som en hofman, fet som en kapucinermunk, aptitlig som en dalkulla och väl stekt som en ärlig soldat. Allons.31

Kongsörs kök och matsalar hade i dag öfverträffat sig sjelfva. Borden dignade af anrättningar, bland hvilka ett björnhufvud, siradt med persilja och lagerblad, intog hedersplatsen. Franskt och spanskt vin glimmade i stora silfverkannor. Framför hvar gäst stod en silfverbägare, stor nog att pröfva dens kraft, som ville göra besked. Man kunde tro sig försatt tillbaka i den frossande förmyndaretiden.

Och efter en kort bordsbön grepos fat och remmare an med jägares hunger och jägares törst. Ingen fick vara borta; de sårade jägarne linkade in; bland dem också den till hälften ihjälkramade Gösta Bertelsköld.

Alla skulle dricka. När konungens blickar mötte den förlägne32 och orolige Piper, var det blott för att fatta kannan och nicka åt honom ett res severas in crastinum!33 Aldrig hade man sett kung Carl dricka så mycket; och likväl drack han ännu som en jungfru. Men de pröfvade veteraner i konsten begynte hoppas, att han »med tiden kunde lära sig mandom».

Vinet flödade, gästabudet blef högljudt. Vilda krigsbragder, befängda jagthistorier, löjliga kärleksäfventyr kommo på tal. Gyllenborg, uppmanad att improvisera, steg på ett bord och deklamerade34 med anspelning på »kung Carls första seger»:

När kyska fru Dian’ sin mund åt Mars framräckte,

Log Bachus35 i sitt skägg, och Venus Astrild36 väckte:

Gack, käre son ...

Nu slog det stora vägguret tolf. Piper reste sig upp, men konungen vinkade åt skalden att fortfara:

Gack, käre son, och bed Vulcanus37 snarligt komma,

Ty pantzaret är bräckt, och dygden fått en skråma ...

Ännu ett högt skallande jubel – det sista – beledsagade skaldens skämt. Men derpå reste sig kung Carl med plötsligt allvar och sade, vänd till Piper: – Herr grefve, jag har lofvat mina vänner en glad dag. Den är tillända, och jag är beredd att höra er. Ni ser omkring eder män, som ingenting förråda. Tala högt och fritt; hvad har ni att säga mig?

– Eders majestät, sade Piper tvekande, – danskarne göra framsteg. Holstein förhärjas. Tönningen är nära sitt fall. Kriget är oundvikligt.

– Fortfar! sade konungen med en hastig blick på hertigen, som rodnade starkt.

– Czar Peter samlar 100 000 man emot Ingermanland. Säkra underrättelser inlöpa, att han förbundit sig med konungarne af Polen och Danmark, för att frånrycka Sverige dess östersjöprovinser. Kriget är oundvikligt.

– Fortfar! sade konungen, i det han mekaniskt fattade en närastående bägare med spanskt vin.

– Sachsare och Polacker hafva inryckt i Liffland. Flemming38 har tagit Kobrunner-skansen med storm och beskjuter Riga. Grefve Dahlberg begär succurs39. Kriget är oundvikligt.

Vid dessa ord sprutade en röd stråle, likasom af blod, öfver den hvita bordsduken. Det var det spanska vinet i silfverbägaren, som konungen, utan att veta det, hoptryckt uti sin hand. Ett mörkt moln hade lägrat sig öfver hans höga panna; eder voro brutna, fördrag gäckade, tro och heder förspillda. Men konung Carl svarade endast: – Ni har rätt. Kriget är oundvikligt!

Derpå vände han sig till hertigen, hög, stolt, allvarlig, såsom man aldrig sett honom förr. Allt det ringa, alldagliga, som annars i lifvet fängslar menniskors håg och smeker deras passioner, var nu försvunnet; för hans ynglingaöga bredde sig de stora utsigterna till en rättfärdig kamp, vore det ock mot en hel verld. – Det är förunderligt, sade han, – att mina båda kusiner40 vilja hafva krig. Det må då ske. Konung August har brutit sitt ord och handlat mot ed och aftal. Vi hafva en rättfärdig sak. Gud skall väl hjelpa oss. Jag vill först uppgöra saken med den ena; derefter kan jag språka ett ord med den andra!

Från den dagen aflade kung Carl all prydnad i sin drägt, allt öfverflöd i sin spis, all förströelse utom sitt konungakall.

Från den dagen blef kriget hans väldiga jagt och kulornas hvinande hans musik.

Från den dagen drack han hvarken öl eller vin, blott vatten.

Från den dagen kysste han aldrig mera två qvinnoläppar.

Från den dagen blef han en hjelte, för hvilken vanliga menniskors måttstock icke var gjord; stor i medgången, större i motgången, ensam i dygder, ensam i fel, beundrad af många, förstådd af få och uppnådd af ingen.

Fotnoter till detta avsnitt

* Vid dessa fältskärns ord begynte gamla mormor att räkna på fingrarne.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Sachsarens – August II, »August den starke» (1670–1733), kurfurste av Sachsen 1694–1733 och kung av Polen 1697–1704 samt 1709–1733.

2 Juthens – Fredrik IV (1671–1730), kung av Danmark och Norge 1699–1730.

3 Svedenborg teg ännu – Omnämnandet här av Emanuel Swedenborg (1688–1772) verkar inte underbyggt.

4 korpalåt – olycksprofetia; korpens läte bebådade enligt folktro ofärd och död.

5 denne son skall förmälas med dottren af den som hans fader bekämpat – Karl Fredrik, hertig av Holstein-Gottorp, och Peter den stores dotter Anna Petrovna vigdes 1725.

6 din sonson – Peter III av Ryssland, regerade kort 1762.

7 den kejsareborg, som bygges på Sveriges nuvarande mark – Peter-Paulsfästningen eller de kejserliga palatsen i allmänhet i det som kom att bli S:t Petersburg; fram till 1703 fanns en svensk bosättning med anor från 1300-talet i denna trakt.

8 din sonsonsson – Paul I, rysk tsar 1796–1801.

9 din sonssonssonsson – Alexander I av Ryssland, regerade 1801–1825.

10 om hundrade år […] en tredjedel af dess återstående område – Avser finska kriget 1808–1809 när Ryssland erövrade Finland från Sverige.

11 härnad – krig.

12 din sonssonssonssonsson – Alexander II av Ryssland, regerade 1855–1881.

13 om hundradefemtio år […] med möda hålla tillbaka dina fäders land – Avser Krimkriget (1853–1856) mellan Ryssland och en koalition av bl.a. Storbritannien och Frankrike. Den främmande ätten i förhållande till den pfalziska är huset Bernadotte, men Topelius, som i Hertiginnan af Finland (1850) beskriver Karl XIV Johan som Sveriges »största och konseqventaste Mössa» (ZTS V, s. 9), visste inte eller ville inte ge sken av att veta att Sveriges dåvarande regent Oscar I inte var lika angelägen som fadern att undvika konflikt med Ryssland utan planerade att gå in i kriget för att återfå Finland.

14 nornorna – de kvinnliga väsen som i fornnordisk mytologi råder över både människornas och gudarnas öde.

15 Patkulls hat och fosterlandskärlek – På grund av reduktionen på 1680-talet råkade den livländska adeln i opposition mot den svenska regeringen. Militären Johan Reinhold Patkul (1660–1707) var en av ledarna, han arbetade för att frigöra Livland från Sverige och skapa en livländsk adelsrepublik.

16 sökte han andhål […] strömma ditin – Ryssland hade inte tillgång till Östersjön före erövringen av Nyenskans vid Nevas utlopp i Finska viken 1703.

17 skaran – formvariant av skaren.

18 mon frêre – (fra., frère) min bror.

19 sju qvarter – ca 1 m; ett kvarter motsvarar knappt 15 cm.

20 punktligen – till punkt och pricka.

21 bussar – tuggbussar: bitar tuggtobak.

22 allongeperuk – med yviga, nedhängande lockar.

23 häpnad – förskräckelse.

24 konung Augusts galanta hof – Med galanta avses här lättsinniga, ordvalet anspelar på skandalkrönikan La Saxe galante (1734), om kungens eskapader (se kommentar till 537, 34–538, 1).

25 Diana – djurens och naturens beskyddare samt jaktens gudinna i romersk mytologi.

26 Gack – gå (imperativform).

27 sire – ers majestät; tilltalsord till kungar och kejsare.

28 Hollah – hallå, hör hit.

29 nye gästen, hvars höga rang – Carl Piper (1647–1716) utnämndes till kungligt råd och statsråd 1697 när Karl XII besteg tronen.

30 täcktes – uttryck för en hövlig anmodan.

31 Allons. – (fra.) Låt oss gå.

32 förlägne – här: brydde, bekymrade.

33 res severas in crastinum! – (lat.) [jag uppskjuter] allvarliga saker till morgondagen.

34 Gyllenborg, […] deklamerade – Greve Carl Gyllenborg (1679–1746) studerade vid Uppsala universitet och höll 1696 ett högtidstal för kronprinsen, den blivande Karl XII. Han var litterärt verksam och blev senare riksråd och kanslipresident.

35 Bachus – alternativt namn på den grekiske vin- och fruktbarhetsguden Dionysos.

36 Venus Astrild – Venus är kärleksgudinna i romersk religion och Astrild ett av Georg Stiernhielm bildat namn på kärleksguden (Amor, Cupido), förekommande i svensk 1600- och 1700-talspoesi.

37 Vulcanus – smideskonstens gud i romersk religion.

38 Flemming – Jakob Heinrich von Flemming (1667–1728), sachsisk militär som stod i August den starkes tjänst från 1693 och ledde anfallet mot Livland vid stora nordiska krigets utbrott 1700.

39 succurs – undsättning, förstärkning.

40 mina båda kusiner – August II av Sachsen-Polen resp. Fredrik IV av Danmark, på mödernet kusiner till Karl XII.

3. Huru lejonet begynner att jaga.

Bref från kornetten vid lifdragonerne Gustaf Adolf Bertelsköld till hans syster Ebba Bertelsköld, kammarfröken hos h. k. h.1 prinsessan Ulrika Eleonora*.

Narven den 7 December 1700.

Ma très chère Soeur!2

Alltsedan vår sista sammanvaro i våras, då vi oss så herrligen amuserade3 och jag på sistone något krank var efter napptagen vid Kongsör och ma soeur mig så kärligen botade med salvor och strängaspel, det jag, Gud bättre4, nu får lefva förutan, sedan den tiden ha snart åtta månader förlupit i mycket buller; hvaraf jag tager mig excuse5 att ödmjukast bedja ma soeur min stora försumlighet intet taga illa upp, alldenstund jag är klen i skrifvande, det kan fuller magister Schönberg mig betyga, der han tillförene på Majniemi förliknade min ecriture6 vid skatornas krafsande i nyfallen snö. Hafver ock riktigt bekommit7 m. k.8 systers bref af den 8 Maj och 17 Augusti, för hvilka jag ej nog kan säja huru de mig kärligen hugnat; och beder jag ma soeur af dessa krokota9 rader förnimma min broderliga erkänsla. Jag hafver nu dertill mer tid, än mig förut tillfallen var, alldenstund jag ligger här i Narven på lazarettet, till att bota en skråma af siste chocen10 mot ryssen; var dock intet värre än en muskötkula i venstra axeln, och är hon lyckeligen uttagen, så att jag nu efter två veckor har lof till att skrifva, men intet lärer jag före julen få sitta till häst.

M. k. syster har visst allaredan förnummit de stora tidenderna11 om våra victorier12 så mot juten13 som ryssen; tänker ändock det intet skall vara m. k. s. okärt14 att höra något mera af en som der var med och klappade armen trötter. Kära syster lärer sig nog påminna den dag i vintras, när jag kastade Gustaf Otto Douglas utför trapporna för den malice15 han om finska adeln sade, att de voro oxmiklar16, som intet skämdes att tala sitt otäcka finska modersmål sinsemellan på sjelfva kgl. slottet; för hvilket allt Douglas på återresan glömde att räkna trappstegen. Och när jag arresten slapp derefter lärer k. s. minnas, att Eva Falkenberg mig sade: jag vore nog courageux17 att anfalla en stackars page, som var yngre än jag, men hvad mandom jag månde visa rikets fiender, det ville fröken hafva osagdt. Och k. s. minnes, att k. systers bok just då var uppslagen på bordet; hvarpå jag sade, utan att räkna bladen, det skall fröken Eva veta, att intet kommer jag hit till Stockholm tillbaka, innan jag, der Gud så vill, har att skrifva en victoria18, eller dock19 en ärlig rencontre20 på hvarenda sida i min syster Ebbas minnesbok. Och härtill svarade Eva Falkenberg: intet tror jag det; kornetten må vara glad att klubba björnar; hvarpå jag sade: Hvad lofvar fröken mig, om det sker som jag sagt? Och derpå sade hon: då får kornetten begära af mig hvad som helst, intet skall jag neka dertill. Är det visst, sade jag. Ja så visst, sade hon, som tuppen på Jakobs kyrktorn; förrän han galar21, skall jag det aldrig svika. Och nu beder jag ma soeur begynna med inskrifningen och pränta på första sidan Seland (eller Tiberup)22 och på andra sidan Narva med litet större bokstäfver. Derefter får jag sakteliga23 sätta raden fort24, att bladen fyllas: jag törs visst intet derförinnan komma till Stockholm igen; tör ock vara bättre att jag ej vet huru många bladen äro.

Jag vill då härhos25 berätta m. k. s., att jag den 14:de April i våras reste från Stockholm i konungens svit till Malmö; och voro vi der i närheten 12 000 man, och det var klart att nu gällde det jutens pels. Men undertiden var embarras26 med flottan, som partout27 skulle förenas med engelska och holländska flottorna, så att vi kommo till action först den 25 Juli28*, som var en söndag, kl. mellan 5 och 6 på eftermiddagen. Jag ville unt30 ma soeur det sköna spectacle31 vi den dagen hade från flottan, när röda flaggan vardt hissad i stormasten32 på amiralskeppet Friderika Amalia; men konungen var på jagten Sofia. Blåsten var intet hårdt pågående, ändock så att våra hästar på däcken stampade af otålighet: var ock vädret annars herrligen klart och varmt. Der låg framför oss det gröna Seland med sina bokskogar, Humlebäcks gård och en fyrbåk och en väderqvarn, der mjölnaren ingen tid hade att mala. Och lade då många båtar ut från skeppen, roende åt land, men der blef vattnet för grundt; då sprang major Carl Numers vid gardet ut ifrån båten, vadande till land, och hans bataljon med honom. När konungen det såg, vardt han betagen af en träffelig33 otålighet, så att ingen honom hålla kunde, utan sprang34 han ända under armarna i sjön, vinkande med värjan att de andra skulle göra så med: det ock strax följdes af grefve Piper, men löjeligt var att se franske ambassadören monsieur Guiscard i sina fina svarta silkesstrumpor springa med uti sjön, änskönt konungen sade: »Monsieur har med danskarne ingenting otaldt.»35

Nu sköt juten fuller36 med 6 små kanoner från stranden, så att vattnet undertiden37 färgades rödt; men 400 ryttare, som lågo i skogsbrynet till att nedhugga de svenske, vågade sig näppeligen fram, innan våra grofva stycken38 från skeppen haglade som ärter omkring dem, rifvande upp sand och stenar, likasom ett yrväder, att hästarne gingo durch39 och dem var intet att hejda; och gick det intet bättre med danska fotfolket, som var 300 bönder, dem man frihet från träldomen lofvat hade, om de ville tjena i fält. Wardt alltså juten jagad till skogs innan mörkningen; och när kung Carl den sköna segern vunnit, föll han strax uppå knä och tackade Gud. Samma afton stacks40 läger på stranden.

Vi ryttare voro till allt detta allenast åskådare; med hvad hjertans åhåga41 kan ma soeur sig nogsamt42 föreställa. Vi kunde ej mera den dagen landstiga för mörkrets skull, och följande måndag blåste en grufvelig hård nordvest, så att der en båt sattes ut, der slog strax sjön öfver honom, att der några man förgingos. Var ock en hård sjögång den dagen för hästarne, deraf allenast vid vårt regemente väl ett halft tjog bröto af sig benen; men om tisdagen var smult väder, och vi sluppo43 i land. I lägret gick strax det tal, att rådlöshet och förskräckelse rådde i Köpenhamn, ty deras konung var borta i Holstein, och kommendanten Schack var af vår ankomst så schackmatt, att han intet visste om han stod på hufvud eller fötter. Men studenterne och en del borgare hade gått upp på vallarne till att manligen möta oss och som redlige män försvara sitt land; ty ingen kunde ju annat förmoda, än att kung Carl skulle belägga hufvudstaden med härsmakt44 och komma der hastigare in, än hans salig farfader i tiden45 förmådde det göra.

Ma soeur torde imaginera46 sig, att jag för den ringa möda att åskåda en seger väl intet rum kan få uti minnesboken. Vill alltså ej hafva osagdt, att jag med min sqvadron blef utsänd till att rensa landet ifrån danska rytteriet, som sig sauverat47 till skogs. Och hade vi i den vefvan åtskilliga rencontres, dem vi bestodo så godt, att vi återkommo med 40 fångar. Det är visst, att vi hade mera omak att skydda Seland, än att gripa det an, ty någre af de våra, och fastmer de holländske och engelska matroser, som gingo i land från flottorna, togo sig före att plundra adelsgårdarne. Sådant måtte vi med gevalt48 förhindra, och ej utan slängar49; ty konungens vilja var att herre och bonde skulle behålla sitt. När den lifegne danske bonden det förnam och tänkte på huru fogdarne drefvo honom med piska till plogen, blef han fast50 vänlig till sinnes mot oss; och när en bonde bragtes fången till lägret, gaf konungen honom strax lös och en blank riksdaler i handen, sägande: »passen på edert arbete, käre far; icke är jag kommen att söka eder undergång, utan allenast en god grannsämja»51. Hvaruppå jutefar gret så hjertinnerligt, att tårarna trillade honom neder i skägget, och svarade: »Gud välsigne eders majestät, icke gören J oss något ondt; J ären ju vår fromma Ulrikas son52!»53

När konung Fredrik förnam huru folket lopp54 i hopar till svenska lägret, så att der rätt en marknad var fast mer än i Köpenhamn, vardt hans sinne förändradt, och han slöt fred i Travendal, lofvandes hålla de gamla fördragen samt betala konung Carl 260 000 riksdaler för krigskostnaden. Och kunde månge bland oss intet nog förundra sig, när vi det hörde just som vi ryckt fram till Rungsteds krog 2½ mil från Köpenhamn,55 troendes att det nu skulle bryta löst. Somlige menade att konungen handlade rätt som en pojke, vetandes segra, men intet bruka sin seger; juten skulle nog bita oss i hälen, när vi vändt ryggen till. Det må de jugera56, som klokare äro; Gud råder öfver oss alla. Allenast det må jag m. k. s. icke förhålla57, att hela Europa med förundran hafver sett vår konung så olik andre furstar, att han intet annat begär än justitiam58, det rätt är för allom59, änskönt han hafver makten att poussera60 de hårdaste vilkor; ja ändock till att fordra hela Norge; jag tänker juten hade med svidande ögon måst säga dertill ja. I stället har konungen sagt till bönderne, när han for: »det vore honom okärt, om något synnerligt ondt vore dem skedt; hvad han gjort hade han gjort mot sin vilja, men de kunde vara försäkrade, att han ifrån den stunden ville vara deras konungs uppriktigaste vän»61*.

Alltså blef den leken på Seland lustigt63 ändad på fyra veckor, konungen och Sveriges vapen till stor gloria. Finnar voro der intet med, eftersom ma soeur skrifver att jag intet skall underlåta berätta deras conduit64, der så skedt vore att konungen haft dem i elden bland sina blå gossar.

Ma soeur skulle fuller icke känna igen konungen nu på en tid, sedan vi gingo i fält. Hans majestät har lagt den långa peruken alldeles bort och strukit håret uppåt, hvilket gör honom öfvermåttan hurtig att påse; nyttjar ock svart halsduk, det kanske ma soeur ej skulle berömma, och intet spel eller dobbel65 tillåtes i hela armén. Det danska fruentimret66 har varit skräckeligen67 nyfiket att få se hans majestät, så att der någre af adel varit reste till lägret, hafva de haft sina fruar med, men hans majestät har icke tagit det nådigt upp.

Här var ock i lägret en rysk knäs68, Chilkoff, utsänd ifrån czar Peter med stora vänskapsbetygelser och försäkran att der skulle intet vara annat än fred och rolighet69 uti österlanden; hvaröfver konungen vardt mycket glad. Och syntes det honom vara mycket illa gjordt af monsieur Guiscard att så ofta tala om de 300 jernkanonerna, som hans majestät nyligen sände czar Peter till present, för att brukas mot Turken; likasom kunde dessa kanoner vändas emot hans majestät; men det ville hans majestät intet tro, innan han i Skåne fick veta vederspelet70.

K. Syster må derefter förnimma, att sedan vi återkommit till Sverige, mönstrade hans majestät sina lifdrabanter71 i Christianstad; och äro de allenast 150 man, men hvarenda man en hjelte. Konungen sjelf är deras kapten, hvar löjtnant är ingen ringare man än en öfverste, hvar korporal är öfverstelöjtnant, och drabanterne sjelfve äro ryttmästare eller kaptener, de der hafva sådan conduit och vigör, att ingen bättre hand hållit i värja förr. Hjertans kära syster, bed troligen72 för mig, att jag ock engång må sådan stor ära värdig blifva, då vore jag lika nöjder, om mig tillfölle att låta mitt lif73 i unga år för konung och fädernesland. Men jag törs intet tänka derpå, änskönt jag vill mig portera74 som skulle jag göra det: torde väl hända att fröken Eva förglömt alldeles min ringa person, innan sådant kan ske.

Vi drogo då på hösten till Carlshamn, för att fara till Liffland och draga finger med sachsiske konungen, efter han lärer vara så ogement armstark. Som det skedde, kommo tidender från Narven75, att ryssen med stor härsmakt fallit in uti landet och det förhärjat; och var det skedt strax sedan krigsförklaringen utblåstes76 i Moskva. K. s. lärer i politiquen icke vara bättre bevandrad än jag; lemnandes alltså åt andre att betänka hvad grunder ropades ut till kriget, såsom att hans czariska majestäts gesandtskap77, der ock czaren sjelf var med, för tre år sedan blifvit illa undfägnadt af grefve Dahlberg i Riga samt der blifvit prejadt för släta qvarter78 m. m. Men ett vill jag ej förtiga: k. syster mins visst hofjunkaren Casper Klingenstjerna, som Gud och hela verlden skyldig var; det klagades bland annat i krigsförklaringen deröfver att han var skyldig ryssarne och ville intet betala.

Hans majestät sade ej mycket, när han det hörde, men till amiral Ankarstjerna sade han: styr intet till Riga, utan till Revel. Vi gingo då till sjöss d. 1 Oktober, och var konungen samt79 med drabanterne på skeppet Westmanland; der hade jag nåden att vara med. Det vardt en svår resa, grufvelig storm och sjögång, att ock konungen, fast han bet ihop tänderna, af sjösjuka helt betagen var och måste gå på jagten Sofia in till Pernau, dit några af skeppen följde med. Men de andra, efter att ha kryssat i hårdt väder utanför Helsingfors, kommo med nöd uti Revels hamn. Der fingo vi veta att ryssen belade Narva med stor makt, men Henning Horn80 värjde sig till det yttersta som en tapper cavalier81. Hösten gick stadigt på, och kung Carl var intet heller senfärdiger. Drogos alltså alle disponible trupper till en stad som het Wesenberg, och dit fördes ock finska trupperna öfver från Åbo och Helsingfors. Konungen höll revue82 öfver oss d. 6 Nov., och befanns att hela armén, kavalleri, infanteri och artilleri, var 13 000 man83; den dagen fingo vi extra förplägning.

Vid det att nu 5 000 man ungt folk lemnades qvar att försvara Estland, voro vi intet mer än 8 000 och kanske 300 dertill, som ryckte ut emot moskoviten. Voro derföre månge som sade till konungen: varer intet galen (jag vet fuller intet om de så ohöfviskt talade, men intet tänkte de annat), och monsieur Guiscard var besynnerligen84 den, som flitigast afrådde konungen. Hans majestät bestod ändock vid sin dessein85 och lät sig intet förrycka86; svarade fastmer: »om de ock vore dubbelt så månge, skall jag frälsa Narven, ty Gud är med oss, och vi hafve en rättfärdig sak»87.

D. 13 Nov. begynte vi marschera mot Narva på de sämsta vägar jag någontid88 sett; vi tågade utan bagage i regn och dimmor, och allt landet var öde omkring oss efter fiendens framfart. Ma soeur lärer visst ömka min trogne häst Bogatir, som ma soeur väl minnes är född på Majniemi af polsk race; han fick på fem dagar intet mer än två mått hafra och litet vissnadt gräs: det pressade ur min finske ridknekt Daniel många djupa hjertans suckar. Men d. 17:de togo vi ett ryskt partie för hufvudet89, som Schermetoff90 på furagering91 utsändt hade, och annammades då så månge bundtar hö, att Bogatir fick äta sig magen mätter.

Än bättre var att Schermetoff i den samma fluxen92 öfvergaf Pyhäjoki pass och strax derpå Sillamäggi (Siltamäki), der alla väntade ett hårdt napptag, och så kommo vi d. 19:de på morgonen till Laggena skog 1½ mil härifrån, men vi voro helt trötte och genomfrusne; besynnerligen fotfolket släpade geväret af trötthet, och hästarne hängde öronen rätt som skjutskampar93. Hvarpå vi den dagen voro nödde att rasta nästan i fiendens åsyn; officerarne fingo vin och manskapet öl till att värma sig, ty det var träffeligt94 kallt, och de meste95 sofvo under bara himmelen. Jag kan intet säga min k. syster med hvad underliga tankar vi den natten genomlefde; vi visste att det skulle gå löst och att vi fattige stridsmän i köld, mörker och trötthet hade 80 000 emot oss i fullt rustadt läger med all konst befästadt. Men vi tröstade96 på Gud och vår unge konung, som delade med oss all vedermöda, hafvandes i sitt tält värjan vid sidan och bibeln vid hufvudgärden; och har konungens page unge Stenbock berättat mig, att hans majestät den natten bredde sin egen kappa öfver honom, efter det var så kallt.

Nu, hjertanskära syster, kan jag släte97 skrifvare intet den dagen tillräckeligt afmåla, som var den 20 November, och ingen lärer den snart förgäta. Det vill jag intet förtiga, att fiendens förskansade läger med 145 kanoner sträckte sig i en lång halfmåne på tre sidor om staden, så att den månens båda spetsar stodo mot Narva flodens strand, och staden hade floden på fjerde sidan bakom sig. Czaren var intet der, han hade samma morgon farit bort och lemnat befälet åt hertigen af Croy98.

Kl. 10 sköts dubbel svensk lösen99, och vi väntade förgäfves att fienden skulle rycka ut. Konungen red omkring uti solskenet och såg noga på uppställningen; vid det han höll stilla hos lifdragonerna, blef hans majestät mig ringe tjenare varse och nickade åt mig, sägande: »Gösta, nu skole vi jaga björnen ur idet», hvilket ock skedde som konungen sagt.

När då klockan blef 2 på eftermiddagen, sågo vi två signalraketer från de våra stiga upp öfver skogen, och strax såg man två andra till svar uppstiga från staden. »Gud med oss!» var lösen, och så bröto vi hurtigt fram, och så begynte fiendens stycken spela, att marken skakade. Dittills hade vi haft klart väder, men nu mulnade himmelen och blef svart, och der kom en stark blåst nordanifrån genom skogen, och i detsamma begynte det snöga, och blåsten dref hela moln af snö öfver ryska lägret, så att fienden vardt alldeles förblindad och kunde hvarken sigta eller se våra rörelser.

Våra 37 stycken begynte ock strax sin lustiga musique uti snötjockan100. Högra flygeln under gen. Wellingk rusade framåt i kapp med stormen. Den förste som hann fram, var löjtnant Rehnsköld101 med 50 granadörer102; efter dem följde gardet, efter dem kommo Westmanlänningar, Helsingar och Åbolänningar under Tiesenhausen. Derpå följde kavalleriet under Wachtmeister: först lifdragonerne under Hamilton, sedan Nylänningarne under Klingsporre; sedan Carl Magnus Rehbinders finska dragoner och hans broder Hans Henrik Rehbinders karelska kavalleri; och var det en öfvermåttan hastig seger, ty ryska kavalleriet kastades öfverända, jagade med lösa tyglar åt floden och red deröfver så månge som kunde, men på det stället var en fors, och månge drunknade. Men ryska infanteriet slapp ej öfver, och då mörkret i detsamma bröt in, kunde den dagen intet uträttas mera på den sidan.

Hårdare var leken uppå vår venstra flygel, som hade emot sig de starkaste skansarne och fördes i elden af generalerne Majdel och Magnus Stenbock. Majdels gossar bröto fram längre åt höger: först granadörer under Klysendorf, Gründel och Roos; sedan en bataljon Finnar* under Mellin, en annan under Lode och en bataljon af Tavastehus regemente under major Berg, som stupade i spetsen för sin bataljon: sedan Wermlänningarne under Fock, sedan samma infanteri under Feilitz, sedan åter Finnar* under Sasse. På samma gång stormade Dalkarlarne under Stenbock och Åbo-läns infanteri under Hastfer; bakom dem var konungen med Rehnsköld103 och drabanterne intet att hålla104; utan bröt han fram med en del lifdragoner under B. Rehbinder, adelsfanan under Lieven och en del Åbo-läns kavalleri emot Wepsekylä, som båda linierna kunde bestryka105. Må jag säga k. syster, efter jag var med, att der var intet narri106, utan bröto vi under en gevaltig107 eld der in i retranchementerna108 och banade väg med pikar och värjor. Om en kort stund hade vi kastat allt öfverända, hvarefter fienden, som i villan och snöyran sig alldeles bortblandat, så att intet ett regemente kunde lyda ordres eller fäkta, i full fart störtade neder åt bron och trängde så grufveligen på, att bron brast under honom och tusende ömkeligen omkommo i ån.

Men det värsta arbetet stod oss åter. Med floden framför sig, med nederlaget bakom sig stannade moskoviten och värjde sig med förtviflans mod bakom trossen109. De voro ännu fyra mot en; de kunde intet vika och ville intet dö. Konungen kastade högra flygeln den venstra till hjelp, men höstmörkret föll öfver oss, och blef då ett svårt skjutande mellan gardet och dalkarlarne, som intet kände hvarandra i mörkret. Fogade ändock lyckan så, att ryssen misstrodde sitt tyska befäl och ropade på förräderi, så att Croy och de andre herrar vordo110 nödtvungne att ge sig åt oss för deras lifs säkerhets skull. Efter den betan gåfvo sig ock de fientlige hoparne, somlige på natten, somlige dagen derpå, och förfors med dem rätt vänligen, så att de svultne stackrarne fingo mat och de blesserade efter lägenhet blefvo förbundne. Men emedan de så månge voro, kunde vi dem intet behålla111; utan måste de nedlägga sina vapen och gå förbi konungen barhufvade med käppar i händerna; sedan fingo de löpa till hem sitt igen. På det sättet släppte vi mer än 20 000 man; men Croy och de andre cheferne behöllo vi fångne med all ègard112. Croy lärer fått af konungen 1 000 dukater, efter han intet hade mer än kläderna på kroppen.

Ma soeur lärer nogsamt förnimma af andra en bättre utmålning af denna stora segerdagen; jag vill allenast säga, att den dagen stupade eller drunknade af fienden till 18 000; af våra räknades döde och sårade till 2 000 vidpass. Och togo vi der hela lägret och undsatte staden, der vi under pukor och klockor drogo in på tredje dagen.

Änskönt der hvar man af de våra slogs som den der ej sitt lif aktar mer än ett murket remtyg, så var dock konungen utan sin like. Der leken hårdast gick på, var hans majestät beständigt till finnandes; fick ock en kula i halsduken och miste i kärret sin värja och ena stöfveln; der drogo vi honom med nöd upp, och vann han en så stor seger i strumpfoten. Vill ma soeur veta om Finnarne, så skall jag för sanning säga, först att allt rytteriet, utom lifdragonerne, var nakota113 Finnar, och dertill ännu tredje parten af fotfolket, så att fuller hälften af hela armén vid Narva var Finnar; de hafva, likasom alle svenskar, ärligt betalat den dagens ära med sitt röda hjerteblod.

Hvad mig ringe tjenare vidkommer, vill jag min k. syster intet längre förtrötta, allenast att jag högg in med de andra, och Bogatir slapp med en skråma i halsen. I sista chocen vid stranden på venstra flygeln kände jag något litet sticka i axeln, men märkte der intet strax att det en kula var, innan jag red ett stycke och svimmade alldeles oförtänkt114 utaf blödningen. Sedan jag der legat tre eller fyra timmar i den blodiga snön vid sidan af månge döde, har man tagit mig upp och fört mig till fältskärn, men han hade intet tid med mig förrän andra dagen på aftonen. Och lopp det ej af utan grimace, men intet är det att tala om, glädjen gjorde mig frisk igen.

Ty aldrig kan k. syster sig föreställa hvad hjertans lust det är att kämpa och segra under den store kung Carl. Der aktar ej någon hvarken sår eller död, utan allenast den höga ära att blöda vid en sådan hjeltes sida; ma soeur skall ej tro mig, när jag säger att ock den gemene115 soldaten tycker sig ha del i konungens storhet och är i den stunden mer än en adelsman. Det är en lycka att k. syster intet nu får se vår konung: k. s. skulle blifva af kärlek helt betagen, och han skulle intet förstå’t. Helsa kärligen vår nådiga fru moder och skicka henne detta brefvet. Glöm intet minnesboken och m. k. systers redelige trogne broder

G. A. B.

P. S. Jag törs väl intet helsa till fröken Eva. Detta krokota116 brefvet har kostat mig 8 dagars arbete. Adieu, mon coeur117.

Fotnoter till detta avsnitt

* Carolinska ortografin i detta bref har fältskärn för det mesta rättat, utom i några få ord.

* Allt gamla stilen29.

* När jag vandrade genom Danmark, sade fältskärn, visade folket ännu efter hundrade år Carl XII:s källa i Enerum, och vid Rungsted står ett gammalt bokträd, hvars krona kallas Carl XII:s krona62.

* Chefernes namn tyckas vara pålitliga; om flera bataljoner vet man blott att de voro finnar, men ej hvarifrån.

* Chefernes namn tyckas vara pålitliga; om flera bataljoner vet man blott att de voro finnar, men ej hvarifrån.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 h. k. h. – hennes kungliga höghet.

2 Ma très chère Soeur! – (fra.) Min käraste syster!

3 amuserade – roade.

4 Gud bättre – tyvärr.

5 excuse – (fra.) ursäkt.

6 ecriture – (fra.) handstil.

7 bekommit – erhållit.

8 m. k. – min kära.

9 krokota – krokiga.

10 chocen – kavallerianfallet.

11 tidenderna – underrättelserna.

12 victorier – segrar.

13 juten – dansken.

14 okärt – oangenämt.

15 malice – elakhet.

16 oxmiklar – tölpar.

17 courageux – (fra.) modig.

18 victoria – (lat.) seger.

19 dock – i varje fall.

20 rencontre – (fra.) sammandrabbning.

21 galar – gal; svag böjning vanlig i Finland.

22 Seland (eller Tiberup) – Själland (eller Tibberup), Danmark.

23 sakteliga – småningom.

24 sätta raden fort – fortsätta raden; SAOB har detta belägg av Topelius.

25 härhos – här.

26 embarras – (fra.) svårigheter.

27 partout – till varje pris.

28 vi kommo till action först den 25 Juli – Beskrivningen av landstigningen nedan efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 78–86. En stor del av uppgifterna återfinns i Jöran Nordbergs Konung Carl den XII:tes historia (1740), men av formuleringar och sammanställning att döma har Topelius utgått från Lundblads verk.

29 gamla stilen – julianska kalendern, på 1700-talet elva dygn efter den gregorianska (nya stilen) som Sverige övergick till 1753.

30 unt – unnat.

31 spectacle – (fra.) skådespel.

32 röda flaggan vardt hissad i stormasten – Signalerade att landstigningen skulle börja (Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 80 och Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 108).

33 träffelig – stor.

34 sprang – hoppade.

35 sprang major Carl Numers […] »Monsieur har med danskarne ingenting otaldt.» – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 81. Beskrivningen av Karl XII som hoppar i vattnet finns även i Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 108. Repliken finns ursprungligen hos Voltaire (Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 54).

36 fuller – här: förträffligt.

37 undertiden – samtidigt.

38 stycken – kanoner.

39 gingo durch – skenade.

40 stacks – slogs; SAOB har detta belägg av Topelius.

41 åhåga – håg, lust.

42 nogsamt – säkerligen, utan tvivel.

43 sluppo – kunde gå; förekommer i svenskan i Finland.

44 belägga […] med härsmakt – belägra, ansätta med vapenmakt.

45 än hans salig farfader i tiden – Karl X Gustav, som eftersträvade att införliva Danmark med Sverige, gjorde en misslyckad stormning av Köpenhamn i februari 1659.

46 imaginera – föreställa.

47 sauverat – räddat.

48 med gevalt – med all makt, till varje pris.

49 slängar – [att ge] stryk.

50 fast – nästan.

51 »passen på edert arbete, […] god grannsämja» – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 83.

52 vår fromma Ulrikas son – Karl XII:s mor, Ulrika Eleonora d.ä. (1656–1693), var dotter till Fredrik III av Danmark.

53 »Gud välsigne eders majestät, […] fromma Ulrikas son!» – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 83, som hämtat citatet ur Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 109.

54 lopp – formvariant av löpte.

55 När konung Fredrik […] Rungsteds krog 2½ mil från Köpenhamn, – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 85.

56 jugera – bedöma.

57 Allenast det må jag m. k. s. icke förhålla – bara det vill jag inte låta bli att berätta för min kära syster.

58 justitiam – (lat.) rättvisa.

59 allom – alla.

60 poussera – yrka på.

61 »det vore honom okärt, […] konungs uppriktigaste vän» – Ur Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 86.

62 Carl XII:s källa […] Carl XII:s krona – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 85 f.

63 lustigt – raskt.

64 conduit – uppförande.

65 spel eller dobbel – dobbel pleonastiskt i förbindelse med spel.

66 Det danska fruentimret – danska damer.

67 skräckeligen – förskräckligt.

68 rysk knäs – rysk furste (knjas).

69 rolighet – lugn.

70 vederspelet – motsatsen.

71 lifdrabanter – kungens livvakt, som under Karl XII var ett elitförband bestående av officerare och deltog i strid.

72 troligen – troget.

73 om mig tillfölle att låta mitt lif – om min lott blev att dö.

74 mig portera – bete mig, uppföra mig.

75 tidender från Narven – Uppgifterna i detta kapitel om upptakten till slaget vid Narva och själva slaget återfinns till stor del i Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 96–111 och Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 128–134, som Lundblad bl.a. stöder sig på.

76 utblåstes – kungjordes (med hjälp av blåsinstrument).

77 gesandtskap – legation, beskickning.

78 prejadt för släta qvarter – skinnat för dålig inkvartering.

79 samt – tillsammans.

80 Narva […] Henning Horn – Henning Rudolf Horn (1651–1730) var kommendant i Narva när Ryssland anföll staden hösten 1700.

81 cavalier – riddersman.

82 revue – mönstring.

83 hela armén, […] var 13 000 man – Uppskattningen av arméns storlek stämmer överens med Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 97.

84 besynnerligen – särskilt.

85 dessein – stavningsvariant av dessäng: plan.

86 förrycka – rubba.

87 »om de ock vore […] en rättfärdig sak» – Efter Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 130.

88 någontid – någonsin.

89 togo vi ett ryskt partie för hufvudet – grep vi ett ryskt detachement.

90 Schermetoff – Boris Sjeremetiev (1652–1719), rysk militär som deltog i slaget vid Narva och från 1701 förde befäl över de ryska insatserna mot de svenska Östersjöprovinserna.

91 furagering – anskaffning av foder till militärhästar.

92 i den samma fluxen – i samma ögonblick.

93 skjutskampar – skjutshästar.

94 träffeligt – övermåttan.

95 meste – flesta.

96 tröstade – förtröstade.

97 släte – dåliga (okunniga).

98 hertigen af Croy – Charles Eugène de Croy (1651–1702), en rutinerad nederländsk fältherre som hade trätt i rysk tjänst kort före slaget vid Narva (Paul Bushkovitch, Peter the Great. The Struggle for Power, 1671–1725 2001, s. 225 f.).

99 lösen – kanonsalva som består av ett visst antal skott, använd som igenkänningstecken.

100 snötjockan – det täta snöfallet.

101 löjtnant Rehnsköld – Frans Anton Rehnskiöld (ca 1676–1702), löjtnant vid livgardet och brorson till generallöjtnant Carl Gustaf Rehnskiöld.

102 granadörer – formvariant av grenadjärer: resliga och ståtliga elitsoldater.

103 Rehnsköld – Carl Gustaf Rehnskiöld (1651–1722), generallöjtnant och Karl XII:s militära läromästare samt närmaste man under stora nordiska kriget.

104 hålla – hejda.

105 bestryka – utsätta för (kanon)eld.

106 intet narri – ingen lätt sak.

107 gevaltig – (ty., gewaltig) väldig, mäktig.

108 retranchementerna – förskansningarna.

109 trossen – de vagnar som åtföljde en armé och transporterade packning, livsmedel, foder, samt övriga förnödenheter, dock inte ammunition.

110 vordo – blev.

111 behålla – behålla som fångar, hålla fängslade; Lundblad använder samma verb i sammanhanget (Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 109).

112 ègard – (fra., égard) hänsyn, aktning.

113 nakota – infödda.

114 oförtänkt – oväntat.

115 gemene – menige.

116 krokota – omständliga, vindlande.

117 mon coeur – (fra.) min kära.

4. Aurora Königsmark.

En kall vinterafton i Januari 1702 sutto två unge officerare i sitt tält strax invid slottet Würgen i Kurland, der konung Carl hade sitt högqvarter, likväl icke uti slottet utan bredvid. De hade, efter konungens föredöme, täckt tältet med halm och gjort sitt bästa att värma det med glödande kulor. Men alltför svaga voro dessa hjelpmedel mot den skarpa januarikölden. Vid skenet af det enda eländiga talgljus, som upplyste tältet, såg man de unge krigarnes andedrägt som en lätt rök bortdunsta i den frostiga vinterluften.

Grefve Carl Lindsköld, kapten vid gardet, drog halmen på marken tätare under sin tältstol, fattade ett glas på det nära stående bordet och tömde dess ädla rhenska innehåll, som han i hemlighet fört med sig under kappan. Sålunda beväpnad mot kölden, fortsatte han det förtroliga samtalet med sin vän och jemnårige, grefve Gustaf Adolf Bertelsköld, numera löjtnant vid lifdragonerna.

– Hvad d–n hade ni också att göra i Triski? Jag hörde den kloke Stenbock glömma sin vanliga försigtighet och säga till Piper: mais, monsieur le comte1, det der är icke mera krig, det är pojkstreck.

– Stenbock kan vara en klok karl, men hvad han ej begriper, det är kung Carl. Skulle vi tåligt fördraga att se Oginski2 alla dagar som en geting kringströfva vårt läger? Än i vår flank, ingenstädes der han söktes, öfverallt der han icke väntades, gjorde oss den s–ns karlen mera förfång med sina 3 till 500 ryttare, än hela den öfriga polska och sachsiska svärmen tillsammantagen. F–n skall ta honom, sade kungen en dag; – nej, han svor icke; vet du, Lindsköld, det är ändå dumt att svära, det har ingen välsignelse med sig, och kungen svär aldrig. Nå ja, vi tågade ut i början af December och samlades i Schauen; ingen själ visste hvad det nu skulle bli af. Vi voro 1 100 till häst, Hummerhjelmare och Meyerfeltare3, och dessutom väntade vi 400 infanterister på slädar4 efter oss; hade vi blott haft Oginski att göra med, så hade ett par sqvadroner varit nog, men kurländarne äro f–n gifne5. Är det icke f–n att jag beständigt skall svära? Det har du lärt mig, Lindsköld, det är ditt fel, och det får jag vänja mig af med.

Lindsköld skrattade. – Akta dig att du ej en vacker dag får se hin hårde i stubb6, sade han. – Du läser väl bibeln, du som de andra?

– Ja vet du, allvarsamt, det gör jag nästan hvar dag, och det borde du också göra. Konungen läser hvar morgon ett par kapitel ur bibeln.

– Förstås, efter kungen gör det, så måste vi alla göra så med. Nå vidare, låt nu f–n vara i fred och berätta huru det gick i Triski7.

– Öfverallt der vi kommo hade Oginski varit nyss förut. Vi lupo efter honom som ett barn efter regnbågen. På det sättet kommo vi till Samogitien, och infanteriet kunde ej längre följa oss. En afton i skymningen sågo vi framför oss ett slott och några eländiga kojor, som hedrades med namn utaf stad. Det var Triski; slott och stad tillhörde Oginski, alltså skulle de tagas. Nu flöt der en liten å, och bryggan var förstörd; men vi hade ej tid att vänta. Alltså – häst och karl i vattnet – husch, det var som att doppas uti en vintervak! Men vi kommo lyckligt öfver, genomvåte ända till halsen och frusne så att tänderna skallrade. Allt folket hade rymt sin kos ifrån staden; endast presten och klockaren hittades på en höskulle. Emellertid var det godt att få en brasa och en bit mat; kungen tog qvarter i slottet, vi andre i staden, och alla mådde som kronor. Just då vi blifvit någorlunda torra, sträckte oss behagligt på halmen och höllo på att somna, voro de s–ns polackarne som Jehu8 öfver oss – nu svor jag igen! Vi väcktes af rop och larm; staden brann; kl. var 11 på aftonen. Oklädde eller halfklädde, – somlige i hvita linnet, efter de hängt kläderna att torka – rusade vi upp. Hvad står på? Oginski är här. Hvar? Ingen visste. Sach och Fleming kommo först i handgemäng och slogos som rasande. Det var så mörkt, att ingen kunde se handen för ögonen. Om en stund hörde vi kungen ropa: hugg in, gossar! Och det gjorde vi, utan att så noga veta hvar hugget träffade. Då märkte vi att det blef glesare omkring oss: Oginski hade kastat om; innan vi voro rätt vakne, hade han undkommit oss.

– Eller ni honom. Inga poster utställda; – medgif att det var ett pojkstreck9!

– Han kom undan, deri låg det förtretliga. Vi satte efter honom mot Kovno och redo i fiendens åsyn öfver Niemen på det sättet att vi läto hästarna simma bredvid pråmen. Oginski flydde, vi lade garnison i Kovno. Derifrån redo vi genom skogar och ödemarker tillbaka till armén. »Tag mera folk med, ers majestät, ty landet hvimlar af fiender», sade Hummerhjelm. »Mera folk?» sade konungen och pekade på oss några, som följde honom; »ser icke öfversten att jag är sjelf tionde?» Ty bara tio voro vi. Det var en hård ridt. Mer än en gång smällde skott mellan buskarna. Polacker och kurländare svärmade som myggor omkring oss. Men alla ansågo oss för avantgardet af en större trupp och släppte oss genom. Fem dygn redo vi natt och dag, slogos, fröso och svulto. På sjette dagen hörde vi svenskt fältrop och kände oset af fårstek. Jag försäkrar dig, Lindsköld, att vi åto en gumse per man.

– Hela lägret var i oro. Man ansåg kungen förlorad och skickade Arvid Horn med drabanterne att uppsöka honom. Ämnar du låta din syster skrifva namnet Triski i minnesboken?

– Tror du att det meriterar? Tiberup, Narva och Düna stå der förut, Triski var bara småsaker.

– Jag skall ge dig anvisning på något bättre. Har du någonsin sett en hexa?

– En hexa? jo men, jag vill minnas att jag såg en i Åbo för flera år sedan. Folket hade just intet annat bevis emot henne, än att hon såg stygg ut och hade röda rinnande ögon.

– Käre Gösta, så barnslig du är. Icke se de värsta hexorna ut på det viset. Tänk dig en hög, stolt qvinnofigur, skön som en vårsol i mörka moln, blixtrande ögon, yppiga former, förledande behag, kostym som en drottning, hållning som en kejsarinna ... Med ett ord, vi talade nyss om hin hårde i stubb, efter man ej för dina fina öron får tala om fan. Vill du se titulus10? Tro mig, det vore en seger för din syster Ebbas minnesbok mera värd att presenteras för Eva Falkenberg, än Tiberup, Narva och Düna ...

– Hör på, Carl, jag tror du tittat för djupt i buteljen. Riktigt; – ingen droppa qvar!

– Der har man följden af theologiska studier midt under fältlifvet. Den stackars gossen föreställer sig alltid fan med ett par knubbiga horn och ett stycke häst- eller bockfot, efter behag. Men vi fritänkare, som lefvat med uti verlden, anse icke fan för så dum. Vi veta rätt väl, att han kan göra sig älskvärd ibland, när han vill – han, eller rättare hon, ty vi tala ju nu om en hexa.

– Hvilken hexa?

– Grefvinnan Königsmark.

– Jag har ej den äran att känna hennes värda person.

– Har du ej redan ett par eller tre veckor alla förmiddagar sett en vagn åka ut ifrån slottet, taga vägen åt konungens tält och sedan, efter en lång omväg, köra till slottet igen? I vagnen sitter ett fruntimmer – bländande skönt!

– Ja – jag vill påminna mig det.

– Du vill påminna dig? Se mig skarpt i ögonen, Gösta! Ja, vid Amors pilar, jag tror verkeligen att gossen icke engång har sett grefvinnan Königsmark. Och likväl talar hela lägret om henne. Man säger att hon är hitskickad af konung August11 och att hon satt alla medel i rörelse för att få audiens hos vår konung. Men du minns huru Walborg Ersdotters kyss svedde hans läppar som glödande kol. Kung Carl är sirenen12 för klok. Apropos, Bertelsköld, jag har ett förslag att göra dig. Ställ dig i sju dagar vid vägen, der vagnen far fram, och betrakta rätt noga grefvinnan, som sitter deri. Om du efter dessa sju dagar ännu har qvar en enda vrå i ditt hjerta för den spotska brunetten Eva Falkenberg, så skrif med godt samvete till din syster: mon coeur, jag har vunnit mer än Narva; jag har sett Aurora Königsmark, och icke blifvit besegrad!

– Prata du!

– Lita på det. Adjö, min gosse, du har fördömdt kallt i ditt tält, och vinet är slut. Lösen för i natt är Kongsör. Jag önskar vi vore der!

Med dessa ord gick den muntre kaptenen, gnolande på en visa, kanske för att uppsöka andra kamrater, som hade mera att bjuda. Gösta Bertelsköld kastade sig på sin tältsäng och sökte fördrifva den långa vinterqvällen med att tänka på sina vänner borta i norden. Än kallade han i minnet sin mor, den ädla och stolta grefvinnan; än sin bror Torsten, som fortfor att andas Frankrikes hofluft; än den älskade systern Ebba, som nu var i sin ungdoms första fägring; än en mörkögd Eva, som kanske redan glömt sin vandrande riddare; än Stockholms palatser; än Kongsörs jagtmusik; än barndomsminnen från Majniemi, som både hos Gösta och hans syster qvarlemnat en outplånlig kärlek för Finland. Alla dessa bilder väfde sig tillsammans i den unge krigarens tankar, och med dem blandade sig ärelystnadens drömmar och djerfva planer till kommande segrar. Gösta Bertelsköld hade redan gått i Carl XII:s skola; han ansåg ingenting omöjligt för ett godt samvete, en stark arm och ett oförfäradt mod; men i allt hvad som gick derutöfver, och särdeles i allt hvad som tillhörde den tidens fria galanteri, var han, som vännen riktigt anmärkt, ännu fullkomligt ett barn.

Och likväl, var det väl så förunderligt, att under allt detta den sköna grefvinnans bild mer än en gång återkom för den nittonårige ynglingens tankar? Hans nyfikenhet var väckt; han sökte att påminna sig damen i vagnen; han inbillade sig att hon verkeligen var mer än vanligt skön; och hvilket afbrott var ej en sådan syn i ett vinterlägers enformighet! Ju mera Gösta tänkte derpå, desto nyfiknare blef han att återse en qvinna, om hvilken hela Europa talat redan i tio år som ett underverk af snille och fägring.

Otålig gick ynglingen ut ifrån tältet. Klockan var redan 8 på aftonen; en klar stjernhimmel skådade ned öfver den snöiga nejden, der tälten stodo i rader som hopade drifvor. Knappt 300 steg derifrån syntes ljus ifrån slottet. Gösta visste att Stenbock bodde i ena flygeln, och hufvudbyggnaden var upplåten åt fältkansliet. Men han gissade också, att en mindre flygel af slottet för tillfället var upplåten åt grefvinnan Königsmark. Just i denna flygel glimmade ett ljussken så förunderligt klart.

Hvem har ej någon gång erfarit den egna känsla, med hvilken man en vinterafton betraktar ett sådant ljussken, när inbillningen ställer det i sammanhang med föremål, som för oss ha ett särskildt intresse för ögonblicket? Gösta Bertelsköld såg på ljuset, såg åter bort och såg åter dit. Nästan utan att tänka derpå, befann han sig snart vid slottsporten och väcktes ur sina tankar af postkarlens anrop.

Han blygdes för karlen; det hade sett löjligt ut att vända om. Jag kan ju helsa på unga Stenbock, sade han till sig sjelf, mån om att muta sitt eget samvete. – Kongsör! svarade vår löjtnant, och snart stod han på borggården.

Det var första gången Gösta besökte slottet. Dess inre var honom fullkomligt obekant. Då han ej fann någon på gården, gick han på måfå uppför den trappa han i mörkret ansåg ungefärligen vara den rätta. Trappan ledde till en lång och mörk korridor. »Jag måste väl slutligen träffa någon som kan visa mig Stenbocks rum», tänkte ynglingen och trefvade uppåt, i det han kände för sig med handen långs13 väggarna.

Då grep honom plötsligen någon i armen. – Är det ni? sade en obekant röst.

Bertelsköld for med handen efter värjfästet. Men snart besinnade han sig och svarade i samma ton: – ja, det är jag.

Åter var han fintlig att muta sitt samvete. Hur kan en så dum fråga få ett annat svar? tänkte han vid sig sjelf.

– Följ mig! sade den obekante. – Ni kan taga mig i skärpet, så slipper ni trefva långs väggarna. Det är för er skull jag fått befallning att släcka alla lyktor i trapporna.

Jaså, för min skull! tänkte Bertelsköld.

– Ni är punktlig på slaget, fortfor ledsagaren. – Men hur fick ni veta lösen i natt?

– Hm! svarade löjtnanten i de gryende mustacherna. För hvem tog man honom?

– Jag förstår – litet guld. Icke är det värdt, att svenskarne skryta med sin ärlighet. Men ni träffade väl ingen på borggården? Jag tänker ni skulle ej reda er mer än jemnt, om Stenbocken hade väderkorn af er härvaro.

– Hm! svarade åter den unge krigaren. Inom sig tänkte han: det ser ut att bli just ett artigt äfventyr. Vänta, munsjör14, jag hade god lust att skrifva den svenska ärligheten på din rygg. Men tålamod! låt oss se hvad det blir af.

– Nu äro vi framme, sade ledsagaren, sedan de passerat flera gångar lika mörka som den första. – Stig in och vänta här, tills jag anmält er.

Gösta Bertelsköld stod omkring fem minuter allena i det mörka rummet. Allehanda besynnerliga tankar korsade sig inom hans unga panna. Hvad ville man? Hvad väntade man? Hvad fruktade man? Borde han stadna? Borde han fly? Ingen svarade. Det förekom honom, som hörde han på afstånd en cittras toner; strax derpå var allt åter tyst, mörkt och hemlighetsfullt.

Då uppslogos dubbeldörrarna vid fonden af rummet och för den förvånade ynglingens blickar visade sig en tableau vivant15, så bländande skön och tillika så konstnärligt beräknad, att den yppersta målare ej kunnat arrangera en sinnrikare effekt af skuggor och ljus, gruppering och färg.

Det förekom Gösta, som hade man inför hans ögon upprullat förhänget till en theater. Mellan honom och scenen var mörker; men scenen var upplyst och fängslade ögat. I denna belysning af osedda lampor satt längst borta i perspektivet en qvinlig gestalt, en fé, eller kanske snarare en af dessa Olympens gudinnor, på hvilka den tidens poetiska bildspråk hade en så outtömmelig rikedom.

Hon var stolt och högvext som en Juno16 och likväl så skön och smäktande, som poeterne älskade att skildra Afrodite. Dianas måne17 skulle ej hafva blygts att belysa hennes kungliga panna, medan en Minervas snille och qvickhet18 spelade kring hennes fina svällande läppar och under hennes mörka ögonhår. Om Gösta Bertelsköld ägt på sin tid en Tegnér att beundra, så skulle han genast ihågkommit huru

högbarmad, smärt, gullhårig

en ny Aurora kom;19

men han skulle då genast ha korrigerat skalden uti ett: detta gyllene hår var svart som en sydländsk natt och flöt som en ram af skuggor kring pannans och kindernas bländande hvithet. Alla de finare detaljerna af detta bildsköna ansigte kunde den häpne ynglingen ej genast och på afstånd urskilja. Han såg ej penselbågen af dessa ögonbryn, hvilka tidens skalder liknade vid nattliga skyar öfver den uppgående solen. Han såg ej rundningen af denna mun, som af skalderna förliknades än vid Helikons ros, än vid Aganippes källa20 och som var så liten och körsbärslik, att den ej skulle ha gillats af nutidens smak; men för den tiden och för flera efterföljande slägten var och förblef den ett mönster af behag. Han såg ej gracerna, hvilka, om man får tro samma poetiska skildringar, ständigt lekte i yra flockar kring läpparnas rosor. Han såg ej heller – kanske lyckligt för honom – denna nästan omärkliga slapphet i nedra ögonlocken och detta egna21 veka skalkaktiga drag i öfverläppens sista försvinnande linie, som tyder uppå att en skön qvinnas mun är skapad för andra kyssar, än den himmelska kärlekens.

Grefvinnan Aurora Königsmark förstod sig förträffligt uppå att arrangera theatereffekter så, att de för åskådarne syntes alldeles naturliga och tillfälliga. Hon satt helt enkelt vid skrifbordet i sitt kabinett, något vårdslöst framlutad, medan hon skref ett bref vid det rosenfärgade skenet af två alabasterlampor, som spridde en lätt parfym öfver det lilla, med utsökt smak dekorerade rummet. Hennes toilett22 var så enkel, som den var tvungen att vara i Carl XII:s läger, men tillika så utsökt, som den finaste beräkning vågade tillåta sig. Skada att Carl XII:s historieskrifvare, den lärde och omständelige Nordberg, i sina tre stora folianter23 ej ansett det löna mödan att kosta mer än några rader på den sköna grefvinnans besök och icke ett verbulum24 på hennes toilett. Så mycket är visst, att den enda solitären25 på hennes tinning26 icke öfverstrålade de två, dem naturen skapat derunder, och att den svarta sammetsroben27, beräknad att förhöja halsens hvithet, icke var mjukare än de svarta lockarna, hvilka grefvinnan aldrig fullkomligt, utan blott efter egen smak behagade kröka under modets tyranni.

Bertelsköld tog några steg framåt, men stadnade åter. För första gången i sin lefnad kände han sig rädd, emedan han för första gången ej hade handlat i sina egna ögon öppet och ridderligt.

Ehuru der voro två mörka rum emellan, hörde grefvinnan de tunga karolinska stöflarnas steg, lyftade lätt sitt hufvud och sade: – Är det ni, lieber28 Törnflycht? Stig in, mon page!

»Löjtnant Törnflycht, grefve Pipers svåger – hennes page! det var för honom man tog mig!» tänkte Bertelsköld, bemannade sig, tog åter ett par steg framåt och kom dervid att blifva belyst af lampskenet. I samma ögonblick trädde från yttre rummet emot honom grefvinnans polske hofmästare, grep honom hårdt i armen och sade med samma röst, som nyss förut hviskat i trapporna: – Ni är icke den rätte. Hvem d–n är ni, herre, och huru har ni understått er att intränga hit?

Bertelsköld lösgjorde saktmodigt sin arm och hviskade, utan att höra på mannens frågor: – Hvem är den damen?

Onyttiga fråga! han visste redan svaret inom sig.

Hofmästaren misstog sig om den unge krigarens saktmod och blef nog djerf att fatta honom i kragen med en åtbörd, som nog mycket liknade en anvisning på dörren. – Ni vindböjtel29, ni nattskojare, sade han, – vågar ni trottsa hennes höga durchlaucht30 i hennes högstegna rum? Ni slyngel! Ni herr Ingenting! Jag skall ge er lektion ...

Det fordrades anblicken af en Königsmark, för att behålla sitt lugn vid första hälften af detta tilltal. Andra hälften var dock påtagligen en hälft för mycket. Utan att svara, tog Bertelsköld hofmästaren för bröstet, lyftade honom från golfvet, höll honom framför sig på rak arm, bar honom till dörren och kastade honom temligen omildt ut i den mörka koridoren. Den stackars mannen var så betagen af förvåning, att han icke gaf ifrån sig ett ljud, utan föll som en klump till golfvet derute.

Oroad af larmet, glömde den sköna grefvinnan hela sin lilla theatereffekt, steg hastigt upp och ringde på kammarjungfrun. Men redan innan tärnan hann inträda, stod Gösta i dörren till kabinettet. Naturen hade aldrig ämnat honom till hofman, men han hade ju lefvat tre glada år vid ett hof, och en riktig känsla sade honom, att han var skyldig den sköna damen en förklaring öfver sitt oväntade inträdande.

Han sade sitt namn, berättade sitt misstag om trappan, sitt möte med hofmästaren, och bad hennes nåd icke illa upptaga, att han svarade: det är jag! när man frågade honom: är det ni?

Förklaringen upptogs mycket nådigt. Ett hjerteligt löje, ett af dessa löjen som förtjusade halfva verlden, spelade kring grefvinnan Königsmarks läppar. Den unge grefvens naiva förklaring, kanske också hans resliga, starka, fast ännu icke fullt utbildade kämpagestalt behagade henne ögonblickligen. Kanske kom der ock genast beräkning med, ty grefvinnan var känd att räkna bra. Verlden, lifvet och egna brokiga öden hade lärt henne konsten i grund. Sannolikt hade hennes snillrika hufvud genast funnit en plan att draga nytta af det ledsamma misstaget.

Kammarjungfrun, som nu inträdde från ena och hofmästaren från andra sidan, fingo en vink att aflägsna sig. Gösta Bertelsköld befann sig tète a tète31 med den qvinna, som stört så mångas lugn. Hon anvisade honom en plats helt nära sig, och han satte sig – ej utan förlägenhet.

– Jag prisar min lyckliga stjerna för detta misstag, sade hon lätt och otvunget. – Vet ni väl, min bäste grefve, att jag har den äran räkna skyldskap32 med er familj? Er mor är en Sparre! jag hoppas hon befinner sig väl? Det är en dubbel slägtskap mellan oss och Sparrarne, både genom min far och genom min svåger Lewenhaupt33. Alltså, om ni tillåter – mon cousin ...

Grefve Gösta rodnade och svarade blott med en bugning.

– Jag hade äfven den lyckan att göra er fars bekantskap i Hamburg, fortfor grefvinnan. – Tillåt mig som fruntimmer säga er, att jag sett få kavalierer sådane som han, sans peur et sans reproche34. Mon cousin, jag hoppas, att ni en dag skall likna er far.

Det var någonting systerligt, nästan moderligt i grefvinnans ton vid dessa ord, och hon fortfor: – Jag önskar er lycka till den hjelteskola, i hvilken ni strider med så mycken utmärkelse. Jag beundrar uppriktigt er konung. Tro mig, mon cousin, det gifs intet starkare samband mellan upphöjda själar, än äran; man kan ha den olyckan att stå emot hvarandra som fiender och likväl förstå att hänföras af tapperhetens segrar. Er kung är en ny Alexander. Lyckönska mig, mon cousin, att jag hunnit öfver svärmeriets ålder; ty ser ni, – jag har sett honom blott en enda gång, och likväl har jag målat hans porträtt ur minnet.

Vid dessa ord framtog grefvinnan ett ovalt stycke elfenben, på hvilket man såg ett ännu ej fulländadt porträtt af Carl XII – temligen likt, men också nog35 mycket smickradt.

– Hvad tycker ni om porträttet? frågade grefvinnan med en viss förnäm likgiltighet.

– Ers nåd har kanhända sett hans majestät vid hofvet; då var porträttet likt, men nu ser det för ungt ut, Hans majestät är mera brynt af vädret.

– Tror ni det? Jag vill då göra det litet mörkare, – mycket mörkare! Jag har skäl dertill. Hans majestät är en Jofur36 i molnet; man ser af honom ingenting annat än blixten. Jag är ett vittne derpå, mon cousin. Men att i veckor och månader stänga sig bakom detta åskmoln för att icke nödgas se en qvinna, hvars största brott är att hon äger tvenne fädernesland, som hon ville försona – det är icke rätt, det är icke nobelt! Er konung är ...

Brutal – var sannolikt det ord, som sväfvade på grefvinnans läppar, men hon hejdade sig. Häftigheten i hennes ton sjönk genast till mjukhet igen; det lidelsefulla i hennes blick flöt bort uti nya solsken. – Er konung är en heros, för hvilken vi andra dödliga äro för små! utbrast hon med ironins udd lindad i bomull. – Jag har varit nog djerf att skrifva ett epigramm öfver honom; vill ni höra det? Ni är för artig att vägra; ett ögonblicks tålamod! Ert läger, mon cousin, är rätt ennuyant37; huru vill ni jag skall fördrifva min tid? Min cittra är förstämd, mitt lynne likaså. I förtviflan skrifver jag vers.

Vid dessa ord framtog den sköna grefvinnan ett litet blad ur sin portfölj och deklamerade med fulländad talent ett poem, hvari alla forntidens gudar uppträda, den ena efter den andra, för att beprisa Carl XII:s dygder: Mars för hans tapperhet, Apollo för hans skönhet, Jupiter för hans rättrådighet, Minerva för hans vishet, Diana för hans jägarebragder o. s. v.

Så leddes han i ryktets tempel in;

Så prisade hvarenda gud hans dygd;

Blott vinets gud, blott Afrodite teg!38

Man skulle trott sig höra Afrodite sjelf deklamera sin harm, sin förödmjukelse, med en finhet, ett behag, som i sanning voro oefterhärmliga. Tyvärr gingo dessa snillets blommor till stor del förlorade för karolinen Gösta Bertelsköld. Han såg hvad ingen yngling kunde undgå att se, sin tids skönaste qvinna med den sårade stolthetens hänförelse skildra sitt eget nederlag; – mera såg han ej; snillets eld och qvinnohjertats gåtor voro förborgade ting för hans oerfarna ögon.

Den unge ädlingen kände sin underlägsenhet: han förekom sig sjelf högst tafatt och olycklig; han vågade ej se upp, ty glansen af dessa ögon förbrände honom likt tropikernas sol på en nordisk barrskog. Denna ställning blef honom omöjlig att uthärda. Han stod upp för att gå.

Grefvinnan, så van vid smickrets loftal öfver hennes talenter – och poesin var den tiden blott en talent att lägga sina ord behagfullt och qvickt – syntes ett ögonblick förvånad öfver sin åhörares likgiltighet, men snart hade hon genomskådat hans tankar. Det var ej så man skulle vinna en af Carl XII:s krigare.

Hon ändrade genast ton. – Nej, min kusin, jag kan ej taga på mitt samvete att ha tråkat ihjäl er med ett ledsamt poem. Visa mig den godheten och hör mig ett ögonblick. Låt oss lemna dessa leksaker, med hvilka man fördrifver en ensam och sysslolös stund. Jag är på sätt och vis en fånge i ert läger. Ni äger makten. Jag eger blott böner. Vill ni ännu gå, min grefve?

– Ers nåd ...

– Ni har en syster; föreställ er att jag är er syster. Ni har en mor; föreställ er att jag är er mor. Ni är en sann ädling, jag kan derföre tala uppriktigt till er och säga er utan omsvep, att jag begär en tjenst af er.

– Om det står i min makt ...

– Det der säger ni mig med en ton, som fruktade ni att jag ämnar begära af er ett högförräderi. Fi donc39, mon cousin! Har ni någonsin hört en Königsmark befläcka sin sköld med en trolöshet? Jag förmodar att min familjs öden ej äro er obekanta. Sedan vi valt Sverige till vårt fädernesland, tjenade vi det redligt. Vi hade lyckan göra riket betydliga tjenster. Vi ägde en omätlig förmögenhet; vi tryggade oss vid konungaord och heder. Carl XI tog likväl ifrån oss allt hvad han förmådde, och förolämpade, svikne, utarmade, lemnade vi det otacksama land, som dragit nytta af våra tjenster och nu drog nytta af våra plundrade rikedomar.

Grefvinnan rispade tankfull med skaftet af sin solfjäder den blankt polerade bordskifvan och fortfor: – Ni finner att vår tillgifvenhet för pfaltziska huset måste svalna vid sådana tilldragelser. Mina bröder föllo i sin ålders blomma. Min syster och jag voro två värnlösa fruntimmer. Den rättvisa Carl XI vägrat oss, väntade vi af hans son. Carl XII vägrar mig till och med audiens. I tre veckor har jag förgäfves anhållit derom. Sjelfva grefve Pipers förord och böner ha varit förgäfves. Jag har nedlåtit mig att bönfalla, der jag ägde rätt att fordra. Ni är stolt, min grefve; ni vet då hvad det vill säga att förödmjuka sig för en konungs förtrogne ... Carl ville ej se mig. – Ah – han känner ej en Königsmark. Han måste se mig, han måste höra mig, antingen han vill eller icke. Och dertill, grefve Bertelsköld, skall ni vara mig behjelplig.

– Jag, min grefvinna!

– Åter den minen, mon aimable cousin40, alldeles som skulle jag begära ett brott utaf er! Hvad tror ni då om mig? Man har kanske sagt er att jag är hitsänd af konung August, för att bemedla41 en fred? Och om så vore, hvilket ni kan tro eller icke, efter behag, vore det något så gudlöst att vilja försona tvenne högsinte furstar, hvilka förenade kunde vända sig mot bådas farligaste medtäflare, Ryssland? Sachsen är mitt andra fädernesland; jag skulle då tala i dess namn till mitt första fädernesland. Med eller utan politik, äro icke min familjs rättvisa fordringar hos Sveriges krona ett nog talande skäl för en olycklig, en af verlden smädad qvinnas besök i det Svenska lägret? Är det ett brott att bistå henne deri? Är det riddaresed numera i Sverige, att vägra den förföljda ända till möjligheten att återvinna sin rätt? Nej, min grefve, bon gré, mal gré42, konungen måste höra mig, om jag ock skulle kasta mig under hofvarna af hans häst. Vill ni bistå mig deruti?

– Jag förstår ej er mening.

Grefvinnan fattade ynglingens hand, höll den emellan sina och betraktade honom med en blick, som skulle vara moderlig eller systerlig, men som, kanske mot hennes egen vilja, var i stånd att bränna ett nittonårigt hjerta till aska. – Hvarje dag, sade hon, – en timma efter middagen, tillbringar konungen en stund allena i sitt tält. Några säga att han då skrifver till sin syster, hertiginnan af Holstein – han behöfver en vecka till att författa ett bref. Andra säga att han är sysselsatt med andaktsöfningar. Lika godt, Bertelsköld ... ni skaffar mig inträde i konungens tält vid denna tid ...

Den unge krigaren teg.

– Jag förstår er. Det skulle väcka uppseende. Var lugn. Jag kommer inhöljd i en officerskappa. Det är i skymningen. Ingen skall igenkänna mig.

Bertelsköld fortfor att tiga. Elden i grefvinnans blickar flammade högre.

– Ni tror kanhända att konungen blir uppbragt. Det är möjligt. Jag fruktar honom icke. Jag känner furstars lynnen. Jag vet att besegra dem. Konung Carl skall kanske möta mig med harm, men han skall skiljas försonad.

Bertelsköld teg allt ännu. En rodnad steg allt högre på hans panna. Grefvinnan märkte det. Hon fördubblade sin omätliga tjusningskraft.

– Bertelsköld ... till er står allt mitt hopp. Alla andra medel ha strandat mot konungens halstarrighet. Utan er är allt förloradt. Af er beror min familjs öde. Ja än mer, – af er bero kanhända tvenne rikens väl eller ve och verldens fred. Och ni tvekar ännu! Ädle grefve, fordrar ni en större lön – en större ännu! Finns det då något ännu högre, ännu skönare, säg, och den tacksamma Aurora Königsmark är beredd att belöna er riddaretjenst med sin aktning, sin beundran, sin eviga vänskap ...

O hexa, hexa, du mörksens furstinna i englaskepnad, du som förtrollat halfva Europa med dina ögons glans – du, för hvilken furstarne legat på knä och skaror af tillbedjare tändt sin afgudadyrkans rökoffer – du sköna, snillrika, oemotståndliga demon – du lofvar en bländad yngling den djerfvaste lön hans djerfvaste drömmar bäfvat att ens ana, – du tjusar honom med musiken af de fagraste ord – och nu står han svindlande vid branten af sitt fall, och ingen räddande stämma varnar honom: akta dig, akta dig, syndens skönaste spöke omsnärjer dig med rosor, men innantill äro der bittra törnen!

Dock – denna stämma kom; ett ringa, obetydeligt minne – segrarnas bok, som systern förvarade hemma i Stockholm. Denna tanke var nog. Gösta Bertelsköld for med handen öfver sin glödande panna, likasom för att förvissa sig att allt detta icke var en gycklande dröm. Derpå bemannade han sig, drog sin hand ur grefvinnans och svarade hårdt, strängt – för att afskära för sig sjelf hvarje tvekan: – Grefvinna – ni sade mig nyss att en Königsmark aldrig befläckat sin sköld med en trolöshet. Det kan ej vara ert allvar att begära något sådant af en Bertelsköld. Hvad ni begär är ett förräderi; – min herre och konung förråder jag aldrig; Ni borde veta det, ni; hvilken lön ville ni gifva mig, som skulle uppväga hedern? Farväl, ers nåd! Ni kan ej missförstå mig. Ni har frågat mig som qvinna; jag har svarat er som soldat, och hvarje krigare i vårt läger skall svara er detsamma som jag.

Med dessa ord ilade Gösta Bertelsköld bort, snabbt, brådstörtadt, utan att ens våga lyfta sina ögon till ett nytt möte med de farliga flammor, som hotade tända hela hans väsen i lågor.

Återkommen i sitt tält, försökte han bedja. Han ville tacka Gud att ha undkommit frestelsen. Förgäfves. Det svindlade ännu för hans tankar. Allt hans blod var i uppror. Han kastade sig på den hårda bädden; ingen sömn! Han störtade åter ut i den frostiga vinternatten; ingen kyla! En eldström susade genom hans ådror. En demon återförde beständigt för hans blickar den tjusande gestalten derborta i det yppiga gemaket. Slutligen tände han ljuset och satte sig att skrifva. Han skref till sin hulda, sin älskade syster; han manade i sitt minne en annan gestalt, hvars älskliga drag redan länge vuxit in i hans själ. Och se, det lyckades honom. Eldströmmen brusade mattare, den svalkades, slocknade och öfvergick i det goda samvetets obeskrifliga lyckliga lugn. Gösta Bertelsköld vågade till och med i ett postskriptum bedja Ebba anteckna Würgen i segrarnas bok. Mera vågade han ej yppa derom.

Men när han ilade bort från slottet, sköto grefvinnans ögon mörka blixtar i ynglingens spår, och hon sönderbröt bit för bit den glänsande solfjädern i sin hand. Derpå ringde hon. – Czernicki, du har i morgon ditt afsked. Att skicka mig en sådan tölp! Att förödmjuka mig inför ett sådant marmorbeläte! Skicka efter Törnflycht! Nej, låt bli, jag vill ej se honom. Jag vill ej se någon från detta afskyvärda läger!

Hofmästaren gick. Den sköna grefvinnan utbrast i tårar. Ack, hon var dock en qvinna, hon hade dock ett hjerta, detta hjerta hade engång varit ädelt och skönt som hennes gestalt, och synd och verld hade ej förmått utplåna alla spår af dess ursprungliga höghet. En hel samtids lättsinne, en hel väfnad af förledelsens finaste snaror hade sammansvurit sig till hennes fall. Huru mången dödlig har ägt styrka att bära hennes triumfer och undgå hennes öde! Den som det kan, må kasta första stenen uppå den beundrade, den afundade och dock i sitt hjertas djup förkrossade qvinnan Maria Aurora Königsmark, en konungs älskarinna och en hjeltes moder43!

Om hennes besök i svenska lägret kan ännu tilläggas, att hon utförde sin djerfva föresats och misslyckades totalt. En dag lyckades hon möta konungen på en trång väg, der han ej kunde komma förbi henne. Genast steg hon ur vagnen. Men konungen lyftade på hatten, hvarken mer eller mindre än han gjorde för den ringaste, kastade derpå genast om sin häst och red bort, utan att säga ett ord.44 Detta var sista försöket. Med tårar af harm lemnade grefvinnan det svenska lägret, medförande blott den stolta vissheten, att hon var den enda dödliga, som Carl XII någonsin fruktat.

Högbarmad, smärt, gullhårig

En ny Aurora kom;

Från kämpe tjuguårig

Hon vände ohörd om.45

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 mais, monsieur le comte – (fra.) men, herr greve.

2 Oginski – förmodligen Grzegórz Antoni Ogiński, litauisk furste.

3 Hummerhjelmare och Meyerfeltare – Alexander Hummerhielm (ca 1645–1723) och Johan August Meijerfeldt (1664–1749), kavalleriofficerare som ledde strövkårer (trupper som ägnar sig åt rekognosering och plundring på fientligt område) under Karl XII:s polska fälttåg.

4 1 100 till häst, […] på slädar – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 143.

5 äro f–n gifne – hör f–n till.

6 i stubb – i kjol.

7 berätta huru det gick i Triski – Skildringen följer den hos Lundblad i Carl XII:s historia. Första delen 1835, s. 143–146.

8 som Jehu – plötsligt; efter Jehu, kung av Israel, som enligt Gamla Testamentet for fram med stridsvagn i vild fart (1 Kon. 16 och 19; 2 Kon. 9).

9 det var ett pojkstreck – Jfr Lundblad som anser att företaget bär prägeln av ett »ridderligt äfventyr från medeltiden» (Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 143).

10 titulus – vederbörande.

11 grefvinnan Königsmark. […] hitskickad af konung August – Maria Aurora von Königsmarck (1662–1728) var August den starkes mätress i mitten av 1690-talet och blev prostinna i Quedlinburgs adliga jungfrustift 1700.

12 sirenen – den förföriska kvinnan (bildligt efter de kvinnliga väsen som i grekisk mytologi lockar sjöfarare i fördärvet med sin sång).

13 långs – längs.

14 munsjör – »gunstig herre» (skämtsamt).

15 tableau vivant – (fra.) levande tavla.

16 Juno – himmelsdrottning och maka till Jupiter i den romerska mytologin.

17 Dianas måne – Diana är mångudinna i romersk mytologi.

18 Minervas snille och qvickhet – Minerva är bl.a. vetenskapens beskyddarinna i romersk mytologi.

19 högbarmad, smärt, gullhårig / en ny Aurora kom; – Verser ur Tegnérs »Carl den Tolfte» (1818).

20 Helikons ros, än vid Aganippes källa – Helikons berg i Boiotien i Grekland framställs av antikens skalder och senare som musernas-sånggudinnornas hemvist och källan Aganippe som helgad åt dem.

21 egna – karakteristiska.

22 toilett – klädsel, frisyr m.m.

23 den lärde […] tre stora folianter – Jöran Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I–II 1740, två foliovolymer; på tyska utkom verket i tre delar, Leben Carl des Zwölften Königs in Schweden mit Münzen und Kupfern (1745, 1746, 1752), som Topelius lånade från universitetsbiblioteket den 18 oktober 1855 (Utlånings Bok 1850–1858, UB:s tjänstearkiv Ba 5.1.1).

24 icke ett verbulum – inte ett enda litet ord.

25 solitären – den slipade ädelstenen som infattats ensam.

26 tinning – hjässa.

27 sammetsroben – rob: framtill öppen klänning som bars över en annan.

28 lieber – (ty.) käre.

29 vindböjtel – opålitlig person.

30 durchlaucht – (ty.) höghet; tysk furstlig tilltalstitel.

31 tète a tète – (fra., tête à tête) på tumanhand.

32 skyldskap – släktskap.

33 min svåger Lewenhaupt – Aurora von Königsmarcks syster Amalia Wilhelmina (1663–1740) var gift med militären i sachsisk tjänst Carl Gustaf Lewenhaupt (1662–1703).

34 sans peur et sans reproche – (fra.) utan fruktan och tadel.

35 nog – alltför.

36 Jofur – i svensk diktning en åskgud lik den romerska Jupiter; från isländskan, använt som hedersnamn på krigare.

37 ennuyant – (fra.) tråkigt.

38 Så leddes han […] Afrodite teg! – Fri tolkning av de tre sista verserna i Aurora Königsmarcks epigram om Karl XII från 1702: »Enfin chacun des dieux, discourant à sa gloire, / Le plaçait par avance au temple de Mémoire, / Mais Venus et Bacchus n’en dirent pas un mot» (här efter Svenska akademiens handlingar ifrån år 1796. Fyrtionde delen 1866, s. 65). Verserna ingår i Voltaires Histoire de Charles XII (1731); i den tyska översättning Topelius förmodligen anlitade som källa ingår även hela dikten på både franska och tyska i ett appendix (Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 95, 418 ff.).

39 Fi donc – (fra.) fy.

40 mon aimable cousin – (fra.) min älskvärde kusin.

41 bemedla – förespråka, förmedla.

42 bon gré, mal gré – (fra.) villigt eller motvilligt.

43 Maria Aurora Königsmark, […] en hjeltes moder – Sonen Moritz (1696–1750), »marskalken av Sachsen», utmärkte sig som fältherre i österrikiska tronföljdskriget och utnämndes till marskalk av Frankrike 1744 och generalfältmarskalk 1747.

44 En dag lyckades […] ett ord. – Episoden återfinns hos Lundblad där Karl XII dock rider förbi istället för att vända om (Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 159).

45 Högbarmad […] vände ohörd om. – Verser ur Tegnérs »Carl den Tolfte» (1818).

5. Rex Regi Rebellis.

De stormiga tiderna gingo allt framåt, och beständigt framåt gick konung Carl. Segrarnes bok, som den unga Ebba Bertelsköld förvarade i Stockholm, blef beständigt riktad1 med nya namn uppå nya sidor. Intåget i Warschau, segern vid Klissow d. 19 Juli 1702 och Krakaus eröfring voro det året de största och ärofullaste.

Under tiden drefvo ränker och partier sitt dunkla spel om Polens krona, som nu blifvit insatsen i krigets blodiga hasardspel. Olyckan, ännu feg som en tjuf, begynte att under mörkret nagga i segrarens hälar. Vid Jesna, der Wiecnoviecki2 nedgjorde den tappre Hummerhjelms ryttare, flöt det första svenska blod i ett Polskt nederlag. Patkull sprängde Schlippenbachs corps3 vid Erastfer.4 Vid Krakau, der Magnus Stenbock ena stunden brandskattade5 kyrkors och borgares rikedomar och andra stunden derefter lät de ädlaste viner strömma vid sin lysande taffel, bröt konungen sitt ben. Men sådant aktade konung Carl för ringa ting.

Ingen penna kan skildra allt hvad hans krigare hade att uthärda under marscher och mödor, i hunger, hetta och köld, en ringa hop, omgifven af otaliga förbittrade fiender. Ofta blef segern deras lön, just emedan de slogos för lifvet. Ryktet gick framför dem som en stormhvirfvel; förskräckelsen förlamade fiendens arm; under polackens blanka harnesk klappade hjertat hårdare; under sachsarens broderade jacka gömde sig fruktan, när han på långt håll såg svenska standarter svaja vid skogsbrynet. Bakom Krakaus jernport stod den gamle Wielopolski, fast besluten att försvara slott och stad. Konung Carl satte med Stenbock och några få man öfver Weichseln. »Öppna porten!» ropade konungen på fransyska6; – porten öppnades. Polens andra hufvudstad föll.

Men under dessa strider och segrar hårdnade konungens hjerta, såsom jernet af ständig hamring blir tätare. Alla hans konungsliga och menskliga dygder likasom styfnade under sitt eget öfvermått och blefvo så efterhand de säkra förebuden till stundande förderf. Man bjöd honom fred: aldrig har en segrare med större blindhet förtrampat segrarnas frukter. Sverige skulle få Kurland, konung August skulle afsäga sig Sachsens kurhatt, betala 6 millioner r:dr7 i skadestånd och jemte Polska republiken förbinda sig med Sverige mot Ryssland. Carl vägrade; han ville oryggligen nedrycka Polens krona från menedaren Augusts hufvud, »om han ock derföre måste dröja femtio år i Polen»8. Dessa ord voro digra på öden. De inneburo i sig Polens förderf, Sveriges nederlag, Finlands förlust. Hade den svenska hjelten då vändt sitt svärd emot öster, der lavinen tungt, långsamt, men orubbeligt vältrade fram ifrån Wolgas källor mot vesterländerna, då hade mycket nu varit annorlunda; men – Carl XII hade kanhända ej då varit den man, om hvilken skalden säger att

Han kunde icke vika,

Blott falla kunde han.9

Hela sommaren och hösten 1703 stod svenska armén i spridd ställning framför den starka fästningen Thorn. 7 000 sachsare, kärnan af konung Augusts armé, stodo derinne, under den tappre Kanitz och svuro, jemte borgerskapet, att försvara platsen till det yttersta. Det var här som den grånade hjelten Bernhard von Lieven stupade för en kanonkula vid konungens sida, – den kännbaraste förlust för Carl, alltsedan den ridderlige hertigen af Holstein föll för en falkonetkula10 vid Klissow. Först i September, sedan svenskarne erhållit groft artilleri och förstärkningar, kunde de börja beskjuta fästningen, hvilken de härtills sökt uthungra. Hela svenska lägret var öppet på alla sidor och ägde ej andra förskansningar, än sina försvarares mod. Det var en djerfhet ända till öfverdåd, – den trotsigaste lek med faran, som någon fältherre tillåtit sig; ty öfverallt svärmade polackarnes lätta ryttareskaror under Brandt kring lägret. Ej ens en jordvall var uppkastad framför konungens tält; fiendens kulor sväfvade ständigt deröfver och deromkring. – Bröstvärn, sade konung Carl, – äro tecken mindre af försigtighet, än af hjertats feghet.11

En afton sent kom konungen åter från en rekognoscering i nejden, gick helt sakta på tå in i tältet, för att ej väcka den sofvande pagen, kastade sig på sin hårda bädd och somnade tungt. Tidigt på morgonen vaknade pagen af en hård stöt, som skakade tältstängerna och den lätta duken. En kula hade träffat tältets spets och slitit ett stycke deraf; dagen sken in genom det improviserade fönstret. Men konungen sof.

En dag hade konungen och de tyska prinsarne nyss uppstigit från taffeln, då en kula gick tvertigenom tältet och nästan vidrörde silfverservisen på bordet. Konungen log.

En annan dag stod konungen i löpgrafven och framräckte sjelf en fascin12, för att påskynda arbetet. En kula hven förbi och ryckte fascinen ur hans hand.13 Konung Carl tog en ny fascin och fortfor med arbetet likasom ingenting händt.

Dessa faror hade sin tjusning; detta personliga hjeltemod förfelade icke sitt intryck. Den ringaste soldat lärde sig att icke akta lif och blod mer än deras konung gjorde det14.

En morgon i början af Oktober hade en sqvadron af lifdragonerne fattat posto vid de längst framskjutna verken såsom betäckning för arbetarne och kanske mest för att bevaka de olycklige polske bönderne, som tvungos att midt i kulregnet uppkasta vallar och batterier till att betvinga deras lands fastaste bålverk. Konungen sjelf var som vanligt främst uti faran ej långt derifrån. Mellan dragonerne uppstod då ett samtal, medan de ej hade annat att göra.

– Bogatir har magrat bra mycket på sednare tiden, sade en skäggig ryttmästare till Gösta Bertelsköld, som höll stilla vid hans sida. – Jag håller mina stigbyglar mot en afsigkommen hästsko, att han icke sträcker ut15 i nästa choc. Skjut honom för pannan, det är det bästa; vi få nog bättre kampar i Thorn.

– Då vore jag galen, svarade den unge löjtnanten förargad. – Bogatir är af finsk mor, fastän fadren var polsk, och allt finskt är segt som synden: det håller ut, när man tycker det som mest utslitet och alldeles hängfärdigt. Nej, bättre det, än den polska lifligheten, som brusar upp, galopperar i början och släpar benen efter sig, innan ridten är slut. När tror du, Lagerkrants, att vi komma in bakom de der murarne?

– När Gud och konungen vilja, var svaret. – Der står han igen vid yttersta batteriet. Ser du, det är en kung! Kulorna hagla som ärter omkring honom.

– Nog16 står kung Carl. Gud är hans sköld.

– Tro den som vill. Jag har min tro för mig.

– Hvad behöfs der annat, än att tro på Gud och ett godt samvete?

– Jo ser du – kungen är hård17.

– Prat!

– Säg mig, du som varit med kungen i många äfventyr, har du någonsin sett honom blöda?

– Nej, det mins jag ej att jag sett.

– Der ha vi det. Två gånger har du sett kungen stupa under björnens ramar. Tjugu gånger har du sett honom likasom vinka åt kulorna: förbi, hundsfottar18! Men aldrig har du sett honom blöda. Jag tycker det der är klart. Kungen är hård. Der biter hvarken jern eller bly, hvarken lefvande eller dödt uppå honom.

– Aldrig kan jag det tro. Gud är hans sköld.

– Icke är kungen sämre karl för det han är hård. Det vet ju hvart barn, att Gustaf Adolf också var hård. På honom bet ingenting annat än en silfverkula, stöpt af en helgonabild. Din farfar var också hård, säger man.

– Jag har hört sägas det. Men jag tror att menniskorna gerna söka små orsaker till stora ting. Det är något stort att en man har ett hjeltehjerta och att en fältherre eller en konung icke väjer en tum undan faran, utan fastmera söker henne mer än hans ringaste knekt. Sådant begripa ej vanliga menniskor, utan dikta ihop allehanda skrock, för att ej behöfva tro på ett hjeltemod, som de icke förstå.

– Nej, Bertelsköld, nu gör du dig till. Du kan ej neka att din farfar var hård, för det att en finsk hexa gifvit honom en ring. Du är också en finne; du vet mer än du låtsar om. Icke skulle jag skämmas för det, om du kunde skaffa mig en sådan talisman. Då först skulle jag bli en huggare; jag skulle ensam taga hela Thorn.

– Det kan du göra ringen förutan. Jag kan ej skaffa dig honom; min bror Torsten har honom.

– Det vore skada. En sådan pennfäktare som han får aldrig i sina dar att göra med annat än bläck. Men vänta ... jo, nu mins jag något. Jag träffade Torsten dagen innan han for till Paris. Det var tal om ringen, och då svor han uppå att han förlorat den en vecka förut.

– Är det möjligt? Det sade han ej åt mig.

– För det att ni båda beständigt voro i gräl. Det faller mig något in. Man sade ju om din farfar att han hade lycka i allting och att han deraf blef så der liksom en smula hård till sinnes, så att han brydde sig hin om allt annat, bara det gick, som han hade för sig.

– Jag har hört sägas det.

– Nå, förstår du nu? Hvad säger du om kungen? Är han ej likasom en smula styf till sinnes, så att ingen f–n får honom att gå från det han en gång föresatt sig, om det också vore rosenbefängdt?

– Ja för det att han alltid vill det som är rätt och hurtigt och godt.

– Basta. Nog har jag respekt för kungen, det skall ingen trosspojke19 säga annat om mig. Men rår han för det att han är en menniska och kan förlöpa sig? Då får platt ingen20 bugt på honom. När man nu lägger till att han har lycka i allting, som hvar man vet, så ...

– Så hvad?

– Så vill jag svära uppå att han har den ringen, som Torsten förlorat. Ja jemnt opp densamma!

– Du är galen.

– Märker du, fortfor ryttmästaren, – huru sachsarne från den der bastionen skjuta immerfort21 åt löpgrafven, der konungen står? Betsel och remtyg! De ha släpat dit sin gröfsta kanon; jag känner honom, en af öfverlöparne har sagt mig att de kalla honom Katten.

– Den katten skall ej spänna22 vår hermelin.

– Har du bättre ögon än jag, så säg; jag tycker mig se artilleristen nalkas med luntan. Jag slår vad att de ha nys om konungens närvaro och sigta på honom. Hagel und Wetter23, Bertelsköld! Rider jag dit och varnar hans majestät?

– Rider du dit, så beder kungen dig veta hut. Ännu aldrig har kung Carl besvarat en varning med annat än rynkade ögonbryn och, der det så fallit sig, litet smörj.

– Men det är ju ursinnigt! Knappa 400 steg! Gif akt, du skall få se på stunden att Katten fräser.

Bum! Knappt hade ryttmästaren talat till punkt, innan kanonen brann af på närmaste bastion, och det med en djup bas, som öfverröstade kanonad- och musköteld rundtomkring. Ett starkt moln af damm och uppkastad sand visade tydligt nog, att den tunga kulan slagit ned i den låga vallen af skanskorgar vid löpgrafven, der konungen stod.

– Sapperment! skrek ryttmästaren. – Hvart tog kungen vägen?

– Jag såg honom nyss förut stå der vid skanskorgarne. Store Gud, om någon olycka ...? Man kan ej se något för dammet.

– Hvad sade jag! ropade ryttmästaren och gaf hästen sporrarne. Gösta Bertelsköld följde honom i första bestörtningen.

Vid löpgrafven var allt i förvirring. En bred fåra i vallen betecknade den väg, der kulan gått fram; hon hade tagit hufvudet af en bonde och armen af en soldat; en tredje var likasom bortsopad från jorden, och det var konungen sjelf.

Det är omöjligt att beskrifva den häpnad24, som i det ögonblicket fattade alla kringstående. Konungen var allt för armén och, som man tyckte, för Sverige. Med honom gick segern; med honom var det omöjliga möjligt; utan honom var allt förloradt. Armén hade så vant sig vid denna tanke, att ingen kunde tänka sig en framtid, om konungen föll.

Detta första intryck varade knappt en minut. När det första dammet bortdrefs af vinden, såg man konungens arm och en flik af den välkända blåa rocken lyfta sig upp öfver en sandhög, för att arbeta sig fram. Strax skyndade alla dit med skoflar och spadar, afkastande mullen med mera ifver än varsamhet. Och ett ögonblick derefter såg man kung Carl uppstiga ur mullhögen25, likasom ur en graf – grå som den moderliga jorden, men hurtig och brummande öfver att han fått sin mun full med sand. Ett mirakel hade skett: den kunglige hjelten var fullkomligt oskadad; kulan hade endast sopat öfver honom ett litet berg af sand och småsten.

– Hvad sade jag! hviskade Lagerkrants, glömsk af sin förra fruktan. Han är hård – hård som gråsten. Alla kattor i verlden bryta sina klor mot hans blåa rock!

– Betyder ingenting! ropade konungen. – Flera korgar hit! Ladden på, gossar! Gen Katten ärter mot ögonen, så låter hon bli att klösas!

En förfärlig eld från alla svenska batterierna, åtföljd af ett skallande jubelrop, bevittnade för sachsarne konungens fara, räddning och hjeltemod. Om en stund blef Katten demonterad. Stora stycken af fästningens vallar och bröstvärn nedramlade.

Vid middagstiden begärde Kanits att kapitulera mot fritt aftåg. Konungen vägrade och lät fördubbla sin eld. Retad kanhända af sista klösningen, beslöt han att staden skulle stormas.

Först skulle generalerne Posse och Stenbock med 2 000 man taga en rundtomkring med kanoner späckad holme midtuti Weichseln. Derifrån skulle staden sedan bestormas. Men konungen hade i en sak missräknat sig. Det var omöjligt att anskaffa båtar för mer än 600 man.

När det anmäldes, såg man det välbekanta bistra draget öfver konung Carls ögonbryn, och hans enda svar var det likaså välbekanta: – Marsch, gå på!

Carl XII var en Titan, beredd att trotsande storma sjelfva himmelens åskor. Ofrivilligt runno i Gösta Bertelskölds minne de tre bokstäfverna R. R. R. i hans slägtarf, kopparringen, hvilka bokstäfver blifvit uttydda: Rex Regi Rebellis*, konungen är mot konungen upprorisk. Dessa ord syntes honom så hemskt träffande, att han mot sin vilja ihågkom Lagerkrants’ osannolika gissning om ringen och beslöt att i första bref fråga sin syster Ebba derom.

Emellertid bröt natten in, när det äfventyrliga företaget skulle utföras. Faran, ja omöjligheten af denna stormning voro så ögonskenliga, att de tappraste tvekade. Stenbock, alltid klok och försigtig, fattade mod af det ovanliga uttryck han läste i allas ögon och vågade det oerhörda att tilltala konung Carl med följande skarpa ord i hela befälets namn: – Eders majestät, det står eder konungsliga vilja fritt att företaga detta anfall, ändock det sker emot hela befälets underdåniga mening och folket dervid föres till en säker slagtbänk. Vi skola som trogne undersåter och krigare följa eders majestät ehvart det bär; men vi förklara ock härmed alle, att i samma stund eders majestät skjuter ut sin båt ifrån land skola vi löpa blindt till storms emot vallarna, på det att vi alla må finna döden, der vår konung och herre icke kan undgå att finna den.27

Vid detta språk, lärdt i hans egen skola, studsade konung Carl. Nattens mörker bredde sig öfver hans hjeltepanna, och han stirrade länge tigande utemot fästningens skugghöljda torn och den breda floden, hvars dunkla vatten, rördt af en storm, likasom girigt väntade att få sluka tusende tappre i sin nattliga graf.

För första gången i sin lefnad tvekade Carl XII; mäktiga tankar bröto sig mot hvarandra i hans jernhårda sinne. Dock medan han ännu stod der obeslutsam hvilketdera offret vore störst: hans vilja eller tusende spilda lif – nalkades Piper, den mannen som bäst förstod sig uppå att leda med klokhet det obändiga lejonet.

– Eders majestät, sade han varsamt, – värdigas kasta en blick mot sydost. Dagen gryr; det är försent att storma.

Konungen vände mekaniskt sitt hufvud. Verkligen syntes redan en svag strimma af den sena höstmorgonen skimra i skyn och belysa tornspetsarne af det sofvande Thorn.

– Du har rätt, sade konungen, glad kanhända att finna ett skäl för den första kontraordre han gifvit, när det gällde ett anfall.

Konungens uppror mot konungen var för den gången besegradt.

Denna det rättas seger belönades snart af en yttre triumf. Kanits såg svenskarnes tillredelser att storma och begärde för andra gången att kapitulera. Fästningen gaf sig d. 13 Okt.; officerarne fingo behålla sina värjor; hela garnisonen blef krigsfångar. Thorn hade manligt försvarat sig. Största delen af invånarne hade omkommit af brist och sjukdomar. Af de 7 000 försvararne återstodo blott 1 600 friska och 2 500 sjuke. Den tappre Kanits bemöttes med stor heder och fick en plats vid konungens bord. Men fästningsverken jemnades med jorden, och en brandskatt af 100 000 r:dr borttog sista qvarlefvorna af den nyss så rika stadens förmögenhet.

Svårare kanhända än alla föregående segrar var klokhetens, mensklighetens seger öfver den oböjliga herrskareviljan. Likasom i Carl Gustafs dagar återkom ännu ofta den frågan, som beständigt skall återkomma, der de stora och starka andarnes stolthet sväller af medgångens vind:

Hvad återstår för den som besegrat verlden? Att besegra sig sjelf.

Fotnoter till detta avsnitt

* Magister Svenonius underlät aldrig vid dessa ord att mumla något om munklatin och reservera sig med ett: rectius26: in regem.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 riktad – berikad.

2 Wiecnoviecki – av allt att döma Michał Serwacy Wiśniowiecki (1680–1744), hetman av Litauen.

3 corps – kår.

4 Patkull […] Schlippenbachs […] Erastfer. – Här misstar sig Topelius: i slaget vid Erastfer 1701 besegrade en rysk här under Boris Sjeremetiev den svenska under Wolmar Anton von Schlippenbach (1653–1721). Johan Reinhold Patkul deltog inte i slaget.

5 brandskattade – brandskatta: i krig tvinga ett ockuperat område att erlägga pengar eller förnödenheter till fienden för att undgå plundring.

6 »Öppna porten!» […] på fransyska – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 224 (ursprungligen hos Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 277).

7 r:dr – riksdaler.

8 »om han […] femtio år i Polen» – Citatet återfinns i Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 206.

9 Han kunde icke vika, / Blott falla kunde han. – Verser ur Tegnérs »Carl den Tolfte» (1818).

10 falkonetkula – falkonett: artilleripjäs med ett 2–3 m långt eldrör och en kaliber av 5–6 cm.

11 Bröstvärn, sade konung Carl, […] hjertats feghet. – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 287.

12 fascin – eller faskin: risknippe för att förstärka jordvallar, användes bl.a. vid befästningsarbeten.

13 En kula hade träffat […] fascinen ur hans hand. – Fritt efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 291.

14 Den ringaste soldat […] mer än deras konung gjorde det – deras pro hans; formuleringen kvarstår i alla textvittnen.

15 sträcker ut – klarar av att galoppera.

16 Nog – visst.

17 hård – här: osårbar genom magi.

18 hundsfottar – fähundar; starkt nedsättande skällsord.

19 trosspojke – pojke i trossen, d.v.s. arméns underhållsförband.

20 platt ingen – ingen alls.

21 immerfort – (ty.) utan uppehåll.

22 spänna – sätta klorna i.

23 Hagel und Wetter – (ty.) hagel och väder; jfr det tyska uttrycket »Blitz, Hagel und Donnerwetter», blixt, hagel och åskväder, samt det snarlika svenska uttrycket »blixt och dunder!»

24 häpnad – bestörtning.

25 kung Carl uppstiga ur mullhögen – Händelsen finns omnämnd i Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 291.

26 rectius – (lat.) rättare.

27 emot hela befälets […] att finna den. – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 289.

6. Bref från Ebba Bertelsköld till hennes bror Gustaf Adolf Bertelsköld, löjtnant vid lifdragonerne.

Stockholm 25 Januari 1704.

Cher Gustave!1

Med hvilken hjertats åstundan jag öfvergifna syster mottagit dina bref, kan jag dig aldrig nogsamt beskrifva. Jag hafver dig så hjertans kär, att der visst är ingen annan i verlden, allenast en, som dig i någon måtto likna kan, och den ena ... Coeur de ma vie, Gustaf,2 om du icke snart kommer tillbaka, så finner du aldrig din syster ...

Min käre broder, jag hafver icke förgätit hvad du mig skref, att jag alla dina victorier skulle uppteckna i den blåa minnesboken, som jag fått af Erik Falkenberg. Jag hafver det troligen3 gjort, och står nu der redan hela raden, som jag icke minns att räkna upp ur minnet. När Eva gör mig visite, är hon alltid rätt curieuse4 att veta om der något kommit till. Jag har sagt henne att det är allt skedt för hennes skull, ja att décidement5 konungarne af Sverige och Polen och czaren skola sluta fred sinsemellan, allenast icke Eva sätter sig deremot och sporrar dig, käre Gustaf, till en sådan ärelystnad, att der aldrig kan blifva fred med mindre Eva Falkenbergs blåa ögon blinka dertill sitt ja och consentement6.

»De blå, de blå, ha allt förskyllt» säger Gyllenborg7 i sitt nya qväde om Daphnis och Chloe. Derpå svarar Eva med en annan färg, som icke finnes på Sveriges fanor, nemligen den röda. Ja, käre Gustaf, det är nu mera än fyra och ett halft år, sedan du for, och allt rodnar Eva ännu hvar gång vi tala om dig. Men jag kan ej lofva att hon derföre rodnar i all framtid, impossible8, min herr vandrande riddare, Eva blir nitton år i Mars och jag i April, enfans d’Eve que nous sommes9. Ett år, högst två får kriget räcka ännu, annars ...

Ack nej, en Smålandsflicka sjöng för mig här om dagen en af deras gamla visor:

I femton runda år vill jag vänta dig igen.

Och kommer du icke då, så väntar jag ändå.

Uti rosor ...

Cher Gustave, jag feliciterar10 dig och kungen – nej kungen och dig – till all eder stora bravour, som hela Europa med sitt rykte platt11 uppfyller. Men i ditt tysta öra hviskar jag dig, att de äro många som anse freden vara mycket för mer än Bellonas12 alla mandater, och att många sorgsna flickor tänka som jag – jag menar som alla de andra – det skall du dem icke förtycka13. Det säges här i Stockholm, att kungens bortovaro är riket till mycken ära, men ringa nytta, och rådet börjar att göra sina djupa reverenser för den stormäktiga fröken, min nådigaste prinsessa Ulrika, som har vuxit stor, sedan du såg henne sist, och liknar något sin saliga fru mamma, men icke är hon så hjertans god som den saliga drottningen. Det är sannt att ibland är hon mot oss så amicale14, att vi der intet annat se än att hon är som en af oss; particulièrement15 när vi tillsammans mata canariefåglarne; men en annan gång är hon fière16 och estimerar oss grefvinnor icke mer än kammarpigor, så att det rätt olideligt är, dock skall jag lägga det till att hon är rätt aimable för det mesta, och jag vet hennes fyra första inclinationer17 (fyra!) på pricken, men käre Gustaf, icke vill du väl att jag skall ...

I går, som var den 24 Januari, celebrerades hennes kgl. höghets födelsedag18. H. M. enkedrottningen lät genom hofmästarinnan och hennes majestäts lakejer allenast avertera19 excellenserna, grefvinnorna, främmande ministrar och allt det öfriga fruntimret, som är vant att komma till hofvet. Kl. 5 om aftonen var spel och bal uti hennes majestäts apartement20, hvarest blef dansadt i rundelen21. Vid det vanliga bordet åto sedan så många af de förnämste, som fingo rum, och upp uti fruntimret22 var ännu ett bord dukadt för 18 personer med fyra asietter och pyramider. I rundelen var ett ovalt bord satt med 17 konfektkorgar23, men efter soupèrn blef intet dansadt, efter det var lördagsafton*.

Det lärer fuller ej interessera dig mycket, k. Gösta, att veta sqvaller från hofvet; men fågeln qvittrar helst om sitt bo. Det kan jag intet förtiga, att Catharina Lillje i fredase blef trolofvad med hofjunkaren Palmfelt, densamme som ett helt halft år brann i ljus låga för Eva Falkenberg, var lugn, bäste broder, han är så visst fången i band och boja, som jag ej är det, men ... Jag innesluter här ett bref från vår kära moder, som Gudilof är vid helsan, äfvensom Torsten; han har i somras badat i Pyrmont. Adieux, mille adieux, chèr frère25, jag hinner ej mera, detta skrifver jag bittida på morgonen med ljus, och deshabillèe26, men prinsessan väntar oss alltid på tjenstgöring kl. 8, jag får visst intet försumma, adieu, adieu,

din alltid trogna lilla syster

Ebba.

P. S. kl. 2 e. m. Jag kan ej försegla detta, utan att säga dig hvad prinsessan sade i dag på morgonen, jag kom en qvart öfver 8, hennes kongl. höghet gjorde sa petite moue27, hvarpå jag undskylde mig att ha skrifvit till dig. »Hur mår er vackra bror?» sade hon tout apropos28. I hans majestäts närhet må alla bra, svarade jag. »Det är bra», sade hon ännu en gång; »jag kan undra om hans vackra blå ögon blifvit förmörkade af krutröken?» – Åter de blå! Ciel, Gustave,29 skulle du verkligen ha varit prinsessan Ulrikas första flamma? Och aldrig ett ord har du sagt mig derom. ... Nu först faller mig något in, som du frågar i ditt bref. Ringen ... Gösta, kan jag lita på din tystlåtenhet och på kuriren? Det sägs att brefvena från Stockholm ibland bruka uppbrytas af Piper ...

Banna mig icke, bäste vän, jag är grufligt ledsen öfver min barnslighet, men betänk att jag var blott 14 år, hennes kgl. höghet hertiginnan30 är skulden till allt. Du vet huru hon älskar konung Carl och han henne. När han drog ut i kriget, lät hon en dag kalla mig till sig, smekte mig mycket och gaf mig en stor påse konfekt. Derpå sade hon till mig: säg mig, lilla fröken, är det sannt att er bror Torsten äger en ring, som burits af högstsalig konung Gustaf Adolf och som gör en menniska osårbar uti krig.

Jag har hört det, ers kgl. höghet, sade jag, men intet vet jag det säkert. Om lilla fröken skaffar mig den ringen, sade hon, så skall jag ge grefve Torsten i stället en ring, som är mycket mera värd. Han är ju ingen krigare, icke behöfver han sådana saker. Jag skall begära ringen af Torsten, sade jag. Nej pas du tout31, sade hertiginnan, gör för all del intet det, lilla vän; det får ej omtalas för någon, hans majestät är grufveligen ond på trolltyg. Men byt om de båda ringarna, utan att Torsten vet det, och gif mig sedan den jag vill possedera32, så lofvar jag fröken att få vara med på den stora fèten33 före konungens afresa.

Ack bästa Gösta, jag ångrar mig så, ja jag kan det aldrig nog ångra, att jag gjorde hennes kgl. höghet till viljes. Aldrig skulle jag gjort det, om ej ödet velat att just samma qväll, när Torsten svor och bedyrade för gamla fröken Posse att han var galen af kärlek till henne (hvilket var bara spektakel, ty jag hörde sedan att han slagit vad derom med kamraterna) – just i detsamma drog han af sig handsken och tappade den, och när jag upptog handsken var ringen qvar deruti, fastän han annars brukade sitta så hårdt på fingret, att ingen fick honom dädan34.

Om en stund frågade Torsten efter sin handske, frågande så der moquant35 som han brukade, om jag hittat en bättre handske än mina egna; vi hade ock den aftonen haft en controverse36 och trätt som små barn, han var alltid så retsam. Hvaruppå jag svarade: här är din usla handske, intet ville jag draga honom på mitt minsta finger. Gaf honom då handsken tillbaka, men intet ringen, varandes det min intention att göra honom en förtret, när han saknade den. Och intet attenderade37 han den aftonen att ringen var borta.

Jag kan ej visst säga mon coeur, om hennes kgl. höghet observerade min träta med Torsten och drog deraf en conjecture38, men snart derpå kom hennes kgl. höghet mig hasteligen uppå och begärde ringen, sägande att jag helt säkert hade den. Hvarpå jag blef helt röd och tordes intet neka, utan gaf henne ringen, det har jag sedan bitterligen ångrat. Torsten blef mycket ledsen, när han ringen saknade och lät noga genomsöka alla de rum, der vi varit den qvällen; mon coeur kan sig imaginera med hvad succès39 han det gjorde. Han förbjöd mig alldeles att omtala det för dig; du ville nog annars honom mästra, sade han. Så måste han resa utan ringen och med en chagrin40, som mig ondt gjorde; men kunde jag hjelpa’t då mera? Hertiginnans ring gaf jag honom i stället, sägande att det var en present d’adieu41 från hennes kgl. höghet, hvilket han trodde, utan att något suspectera42.

Jag tordes sedan icke fråga hennes kgl. höghet hennes intention med ringen, men när jag betänker hennes stora kärlek till hans majestät och hennes fråga förut om icke en menniska kunde med den ringen gå sain et sauf43 ur alla rencontres44, är jag nästan viss uppå att hon gifvit ringen åt konungen (ifall hon ej gifvit den åt salig hertigen, hennes gemål). Och då vill jag säga dig, att kungen har den, men intet vet han sjelf deraf, aldrig kan jag tro att han något trolltyg bruka ville, om han det visste. Jag har ock hört att han bär en medaillon med sin salig fru moders portrait; kan dock intet säga det alldeles visst. Kan du om denna secret45 få någon säker avis46, vore mig kärt. Jag är skräckeligt ledsen öfver mitt oförstånd, förlåt mig det, cher Gustave, aldrig skall jag göra så mera, Din oförståndiga och ångerfulla syster

Ebba.

Fotnoter till detta avsnitt

* Ur Nic. Tessins egenhändiga anteckningar24.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Cher Gustave! – (fra.) Käre Gustaf!

2 Coeur de ma vie, Gustaf, – (fra.) Hjärtans kära Gustaf.

3 troligen – trofast, troget.

4 curieuse – (fra.) nyfiken.

5 décidement – (fra.) avgjort.

6 consentement – (fra.) samtycke.

7 »De blå, […] Gyllenborg – Citatet har inte gått att identifiera. Ämbetsmannen Olof Gyllenborg (1676–1737) som författade hyllningsdikter till Karl XII skall också ha skrivit kärleksdikter till änkehertiginnan Hedvig Sofia; Warburg nämner både »erotiska och religiösa poem» (släktartikel Gyllenborg, Svenskt biografiskt lexikon; Illustrerad svensk litteraturhistoria II 1911–1912, s. 122). Topelius kan själv vara upphovsman.

8 impossible – (fra.) omöjligt.

9 enfans d’Eve que nous sommes – (fra., pro enfants) Evas barn (d.v.s. kvinnor) som vi är.

10 feliciterar – lyckönskar, gratulerar.

11 platt – fullständigt.

12 Bellonas – romersk krigsgudinna.

13 förtycka – klandra.

14 amicale – (fra.) vänlig.

15 particulièrement – (fra.) särskilt.

16 fière – (fra.) stolt, högmodig, fjär.

17 inclinationer – förälskelser.

18 den 24 Januari, […] hennes kgl. höghets födelsedag – Nicodemus Tessin d.y., som Topelius här stöder sig på, har rätt datum för Ulrika Eleonora d.y.:s födelsedag: den 23 januari (se kommentaren till 532, 36).

19 avertera – underrätta.

20 apartement – våning.

21 rundelen – rummet i ett rundtorn eller med en bågformig vägg.

22 fruntimret – den del av slottet där den kvinnliga uppvaktningen bodde.

23 fyra asietter […] 17 konfektkorgar – Jfr kap. 1 »Lejonet sofver», s. 490, r. 11–14.

24 Nic. Tessins egenhändiga anteckningar – Syftar på Nicodemus Tessin d.y.:s journal utgiven av Magnus Jacob Crusenstolpe i Portefeuille. Första delen (1837, s. 11).

25 Adieux, mille adieux, chèr frère – (fra.) Adjö, tusen adjö, kära bror.

26 deshabillèe – (fra.) oklädd, i betydelsen i natt- eller morgondräkt.

27 sa petite moue – (fra.) sin lilla min, grimas.

28 tout apropos – (fra.) helt tillfälligtvis.

29 Ciel, Gustave, – (fra.) Himmel, Gustaf.

30 hennes kgl. höghet hertiginnan – Karl XII:s syster Hedvig Sofia, hertiginna av Holstein-Gottorp sedan 1698.

31 pas du tout – (fra.) absolut inte.

32 possedera – ha.

33 fèten – fêten, festen.

34 dädan – därifrån.

35 moquant – (fra.) spefullt, spydigt.

36 controverse – tvist.

37 attenderade – märkte.

38 conjecture – slutsats.

39 succès – (fra.) framgång.

40 chagrin – grämelse, harm.

41 present d’adieu – (fra.) avskedspresent.

42 suspectera – misstänka.

43 sain et sauf – (fra.) oskadd.

44 rencontres – (fra.) sammandrabbningar.

45 secret – (fra.) hemlighet.

46 avis – underrättelse, upplysning.

7. Jagten vid Liebeverda.

Nu stod konung Carl XII på höjden af sin väldiga segerbana. Hvilka snabba triumfer! Hvilka omotståndliga framgångar! Warschau taget, återtaget och än en gång eröfradt; Lemberg stormadt med en hand full kavalleri; sachsarne slagne vid Punits, polackerne vid Jakobstadt, ryssarne vid Gemäuerthof; Lithauen, Volhynien eröfrade; intrigernas nät sönderhugget af svärdet: polska kronan ryckt från Augusts hufvud och tryckt på Stanislai panna1; segraren inryckande som en störtsjö i Sachsen; hela Tyskland i bäfvan; hela Europa i förvåning; romerska kejsaren darrande på sin thron och färdig att bevilja sitt rikes förtryckta protestanter allt hvad de åstundade!

Och under allt detta, medan segern som en betvingad norna2 lopp efter de Svenska fanorna i söder, kröp nederlaget som en smygande åskvigg bakom segrarens rygg och tog, tyst men säkert, land efter land, strand efter strand, i utbyte mot segrar utan vinning och ära utan klokhet. Nöteborg eröfradt; Nyenskans tre gånger stormadt och taget med kapitulation; Dorpat belägradt och taget; Narva stormadt och eröfradt; Ingermanland och Estland öfversvämmade och tagne; Liffland och Kurland hotade; Petersburg anlagdt; Ankarstjernas anfall mot Kronstadt tillbakaslaget, – intet af allt detta förmådde rycka den Svenske hjelten från hans ärofulla, hans olycksfulla spel om Polens krona. Han såg icke hvad de kloke omkring honom sågo, att dessa härar, som under hans frånvaro planterade den framåt stormande ryska fanan i vesterländerna, icke mera voro desamma som han slagit vid Narva. Kriget hade uppfostrat dem, czar Peter hade förstått att draga en varaktig lärdom af nederlaget, medan konung Carl inhöstade ofärd af sjelfva segern.

Freden i Altranstadt, der Polens krona föll för en stund från den förödmjukade Augusts hjessa, var ännu en diplomatisk hemlighet, då Menschikoff3 vid Kalisch slog svenskarne under Marderfeldt. Ingenting – icke ens det, – förmådde rubba konung Carls fasta tro på sin lycka – denna samma tro, om hvilken Dahlberg fordom så träffande sade: »Konung Carl X tror att lyckan är fyrkantig!»4

Konung Carl XII var en stor menniska; han kämpade, utan att se sig om till höger eller till venster, för hvad han ansåg rättfärdigt och godt. Han kunde icke vika; derföre föll han.5 Czar Peter var en stor regent; han kämpade för sitt rikes pånyttfödelse; han kunde vika för motgången utan att brytas; derföre föll han icke förr än vid målet.

Vid Altranstadt, nära Lützens berömda slagfält, uppslog svenska armén sitt läger. Carl XII lät visa sig det ställe, der Gustaf II Adolf föll. Man hörde konungen säga: »Jag har sökt att lefva som han: kanhända skall Gud en dag förunna mig en lika skön död!»6

Dock blef Carl XII:s död icke Gustaf Adolfs, – och hans lif var ej heller desso likt7.

Konung Carl och konung August hade för första gången personligen träffats i Günthersdorf nära Leipzig. På fyra långa spalter beskrifver Nordberg8 denna märkvärdiga händelse. Att se dessa båda konungar, syskonebarn till börd9, hvilkas fejder nu i mer än 6 år höljt stora och fruktbara länder med blod och förödelse – att se dem med öppnade armar falla uti hvarandras famn, det var något så rörande, att tårarne tillrade ned långs de kringstående krigarnes brynta kinder. Det mötet var så hjertligt, så broderligt; konung Carl var, emot sin vana, så artig, så uppmärksam; han lemnade konung August beständigt företrädet; de spisade vid hvarandras sida, de sofvo under samma tak, de samtalade länge och förtroligt i enrum tillsammans. Den bespottaren Voltaire, som icke ens beundran förmår att glömma den elaka vanan att grina åt allt, beskrifver10 huru konung Carl vid detta möte var klädd i stora ridstöflar, svart halsduk, sin grofva blåa rock med dess förgyllda kopparknappar och den långa värjan, som han burit vid Narva och på hvars fäste han ofta stödde sig. Och då har Carl XII berättat sin gäst, huru han icke på sex år afdragit stöflarna annars än när han gått till sängs, och icke ens då, om fienden var i grannskapet, och deri har samtalet bestått – en malice, som högeligen förtörnar den fromme Nordberg. Men om konung August är det sagdt, att han var sin tids mest fulländade hofman och förstod att visa den gladaste uppsyn och den mest otvungna artighet, just när hans hjerta var uppfylldt af sorg, oro och qväfdt raseri.

Öfver samma möte slogs en medalj med de båda konungarnes bröstbilder och en omskrift: »De hjeltar, hvilkas krigsära stigit till stjernorna, öfverenskomma om den önskade freden och mötas vid Altranstadt d. 17 December 1706»11. Medaljen, likasom mötet, förblef en skådepenning för verldens ögon, ingenting mer. Raseriet fortfor att koka i Augusts bröst; Carls oböjliga vilja gaf icke en hårsmån efter; förödmjukelsen och segern förblefvo båda lika, och freden vid Altranstadt förblef en vapenhvila, under hvilken båda motståndarne rustade sig till nya fejder.

Denna vinter i Sachsen – 1706, 1707 – var glanspunkten af den svenska hjeltens krigarebana. Två konungar, hvilkas kronor han tagit eller bortskänkt, visade honom sin hyllning; tjugu furstar, prinsar och främmande sändebud trängdes omkring den fruktade yngling, som segrat i sex fälttåg å rad. Marlborough, sin samtids hjelte jemte den store Eugen, kom för att af Carl »lära sig hvad han ännu ej inhemtat af krigskonsten»12. Många förnäma svenska damer hade hitrest från Stockholm, för att helsa på sina män. Hofvets glans blandade sitt skimmer med vapnens. Svenska hären, der äfven många finnar kämpade med, räknade 16 000 man kavalleri och mer än 19 000 man infanteri; ingen armé i Europa kunde mäta sig med den i krigsvana, tapperhet, disciplin och förtröstan på segern.

Vid denna tid, i Februari 1707, tågade en liten svensk trupp af tio dragoner, jemte lika många stallknektar, förande lösa ridhästar, och ytterligare 12 eller 15 jägare med deras koppel och hundar, långsamt fram mot vindbryggan af slottet Liebeverda vid Elsterns stränder. Det var i mörkningen, när tåget hann fram, och dess ankomst syntes icke oväntad, emedan en del af slottets betjening genast kom till möte och införde det frusna jagtsällskapet i varma rum, dukade med rykande kötträtter och försedde med stora remmare af både öl och vin.

Officern, som anfört tåget, borstade skogens mossa i hast från sin blåa ryttare-drägt och infördes i en rikt upplyst sal, der ett talrikt sällskap ännu var församladt efter den långvariga middagsmåltiden. Honom, som på fastande mage kom från kölden, undföll det icke att sällskapet tagit något till bästa; men likväl röjde sig ännu spåren af en ceremoniös vördnad, med hvilken de församlade dryckeskämparne höllo sig på ett visst afstånd ifrån en viss personlighet, hvars sköna och ridderliga gestalt vid första anblicken visade hög börd och vana att befalla.

Denne man, som utgjorde det glada sällskapets medelpunkt, var ingen annan än kurfursten af Sachsen, numera exkonung af Polen, och den mörke mannen med den lurande blicken vid hans sida var hans ryktbare fältherre, Dünamündes eröfrare, general Flemming13.

Den svenske officern framträdde med en vördnadsfull helsning, sade sitt namn och framförde det budskap att hans herre, konung Carl, ej skulle underlåta att i morgon infinna sig i slottet, för att deltaga i den stora jagt, hvartill hans majestät var inbjuden, samt att konungens jägare och hundar hade under budets inseende blifvit hitskickade på förhand.

Det svenska sändebudet var en ung man, föga öfver tjugu år gammal, men högvext och axelbred. Exkonungen mönstrade honom ett ögonblick med kännareöga, rynkade pannan, när han märkte den skicklighet, med hvilken svensken, under all vördnad för öfrigt, undvek att gifva honom titeln majestät, men återtog snart en förbindlig och nedlåtande uppsyn, fägnade sig att konung Carl ville göra hans jagt den äran och inbjöd slutligen den nykomne gästen att intaga en plats vid bordet. – Man har sagt mig – tillade kurfursten med sitt fyndiga goda minne – man har sagt mig att grefve Bertelsköld varit en tapper deltagare i min konungslige frändes björnjagter. Det skall bli en ära för Sachsens vildsvin att nedläggas af en så bepröfvad motståndare.

Gustaf Bertelsköld – det var han som framfört konungens budskap, – var för litet öfvad talare, för att svara på denna artighet. Han intog derföre med en stum bugning sin anvisade plats.

Efter det korta afbrott, som uppstått genom budskapet från konung Carl, fortfor dryckeslaget med en ifver och på ett sätt, som i våra dagar väl föga skulle skicka sig uti en suverän furstes höga närvaro. Men den ridderlige August var en man, hvilken förstod att likaväl göra besked14 i vin som i kärlek, i det gröfsta skämt som i det mest utsökta galanteri. Huru hade icke två krönta hufvuden för några år sedan rumlat om uti Birsen15! Också här på Liebeverda dracks vildsvinens graföl på förhand med en framgång, som icke så litet påminte om det djurs bekanta natur, till hvars nederlag man nu beredde sig. De voro icke falska, de remmare, som tömdes i denna jägarekedja, och det var en loflig och loyal sed, att så snart kurfursten förde bägaren till läpparna, voro alla gästerne skyldige att göra detsamma, deremellan obetagne16 att ihågkomma sin blinkande17 drufva så ofta dem lyste.

Efterhand steg drufvans aftonrodnad allt högre på de församlades kinder, och allt högre blef samtalet, och allt friare blef skämtet, och der saknades icke anspelningar på de slippriga historier från den tidens hofkrönika, hvilka finnas samlade uti den ryktbara boken La Saxe galante*, som sedan utkom i Amsterdam 173620, 416 oktavsidor stark, med en rätt oförskämd vignett och den dertill passande devisen Vis inita major21. Der saknades ej heller rätt äfventyrliga historier från kurfurstens ungdom, och bland dem glömdes ej tjurfäktningen i Madrid, der dåvarande prinsen af Sachsen debuterade med en framgång, som blef så farlig för de spanska skönheternas hjertan.

På konung August – hvarföre neka honom en titel som han sedan återtog? – förfelade ej dessa minnen sin lifvande inverkan. Leende tog han en silfvertallrik från bordet och vek den helt lätt, utan synbar ansträngning, mellan sina händer tillsamman till en rulle, hvilken han derpå kastade som en liten drickspenning åt betjeningen.

Ett högt bravorop följde på denna furstliga bedrift, och exemplet manade till efterföljd. En groflemmad sachsisk ryttmästare framtog en kopparslant, vek undan duken, lade slanten på det blottade bordet och inslog den med ett enda slag af sin knutna näfve så djupt, att den blef fastsittande uti ekskifvan. Nya bravorop tolkade strax den allmänna förtjusningen.

Konungen, alltmera lifvad, lät inhemta några hästskor, pröfvade dem sorgfälligt, bortlade några och valde slutligen en, hvilken han lät cirkulera bland sällskapet, för att öfvertyga alla, att skon var hel och stark utan minsta spricka. Derpå stod han upp, fattade jernskon mellan händerna och bröt den helt långsamt två eller tre gånger. Vid tredje brytningen brast skon, midt på dess krökning, i tvenne lika stora stycken, hvilka konungen triumferande framhöll, ett i hvardera handen, såsom ett bevis på att hvarken vin eller kärlek förslappat hans muskler, hårdare ännu än sjelfva det hårda jernet.

Nu steg förtjusningen till sin höjd. Alla remmare fylldes och tömdes och fylldes och tömdes ånyo till heder för »den moderne Herkules, blomman af sin tids ridderskap, den oöfvervinnerlige, i kraft och behag lika oemotståndelige fursten och herren, kurfursten af Sachsen och konungen af Polen (freden i all ära), som bryter jern och hjertan ...»

– Och en dag skall bryta alla sina fienders värjor som denna hästsko, tjugu snökonungar till trots – inföll den af vin och bravorop upphetsade sachsiske ryttmästaren, utan att akta konungens mulnande blickar.

Gösta Bertelsköld steg upp för att gå; – det enda svar han ansåg passande vid detta tillfälle.

Men ryttmästaren ställde sig i hans väg. – På min ära, sade han, jag tror den lilla svenska grefven blir rädd för oss. Sakta, sakta, min unge vän; edra fina jungfrufingrar skola visst aldrig bryta en jernsko i tu. Drick, för tusan – drick, säger jag, hans polska majestäts skål! Mort de ma vie22, den svenske pilten har ej tömt en enda ärlig bägare ännu!

Unge Gösta for med handen åt värjfästet; det var sällan långt mellan hand och fäste den tiden. Men i rätta stunden hejdade han sig, fattade bägaren, tömde den till botten och sade med en fattning, som skulle anstått en mera bepröfvad kämpe: – på denne herres begäran dricker jag hans majestäts konung Stanislai välgångsskål. Måtte han länge lefva och lyckligt regera!

Knappt var det sagdt, innan en af de närvarande polske ädlingarna i blinken drog värjan och ställde sig utmanande framför den djerfve karolinen. – Drag, ropade han, – eller vid Krakaus murar, jag skall rista denna skål, bokstaf för bokstaf med rödt i er blåa rock!

– Lugna er, Wielopolski, afbröt konung August med befallande stämma; sannolikt fann han det vara hög tid att sluta ett uppträde, som kunde blifva af vådliga följder. – Lobenstein, kom ihåg att grefven här är vår gäst. Mina herrar, hvarföre öda tiden med onyttigt gräl? Om grefve Bertelsköld druckit för Stanislaus Leczinski, så må det vara hans ensak, likasom ni, mina herrar, druckit för mig. Låt oss hellre fråga honom, om man i svenska lägret roar sig med några intressanta försök af det slag som vi nyss ha förehaft. Svenskarne äro ett lika hårdhändt, som tappert folk. Jag slår vad att den unge grefven ej skall blifva er svaret skyldig, min kära Lobenstein.

– Om min höge värd tillåter, vill jag försöka något som brukas hos oss, svarade Bertelsköld, i det hans hand för andra gången släppte värjfästet.

– Ja gör det, min bästa grefve; ni gör mig dermed ett stort nöje, genmälte konungen, glad att afleda tvisten med ett passande skämt.

– Ja för all del, visa oss huru man brukar hos er! instämde de kringstående med en ganska påtaglig ironi, – öfvertygade som de voro, att den unge mannen efter en August II och en Lobenstein skulle göra fiasco.

Bertelsköld såg sig ett ögonblick omkring utan att svara. Derpå grep han hastigt Lobenstein med högra handen och Wielopolski med venstra handen i bröstet, upplyftade dem båda på en gång, höll de sprattlande herrarne ifrån sig på rak arm och bar dem sålunda, oaktadt allt deras motstånd, två gånger kring dryckesbordet, hvarpå han helt varligt nedsatte dem båda inför den förvånade konungens fötter.

Intet enda bravorop ljöd den gången från de bestörte kämparnes läppar, men deras tystnad vittnade, mer än nyss förut deras jubel, om det intryck som denna ofantliga kroppsstyrka gjorde på dem.

Knappt kände polacken och sachsaren fast botten under fötterna, innan de, utom sig af vin och vrede, rusade med dragna värjor mot Bertelsköld. Konungens myndighet var nära att komma till korta. Det lyckades honom slutligen att bringa Lobenstein till besinning, men Wielopolski skrek öfverljudt, att han ej skulle låta kujonera23 sig hvarken af svenskar eller sachsare. Han vore en friboren republikan och adelsman; konungen skulle akta sig att låta skymfa ädelt polskt blod; hvarje polsk ädling vore lika så god som han och kanske en smula bättre; polackarne hade gjort honom den äran att välja honom till konung, men sådana konungar kunde nog finnas ett dussin i hvarje voivodskap24; riksdagen skulle få veta hans beteende o. s. v.

August syntes ett ögonblick villrådig, men snart ljusnade hans blick, han tog Wielopolski några steg afsides och hviskade honom något i örat. Det gjorde verkan. Polacken teg, betraktade än konungen, än Bertelsköld med mulna och misstrogna blickar samt lemnade salen med hotande hållning och stolta åthäfvor.

– Mina herrar, sade konungen, – jag hoppas att ingen af er fäster någon uppmärksamhet vid denna obetydliga tvist. Oss förestår i morgon en lysande dag, då hvar och en af oss får tillfälle att inför hans svenska majestäts ögon visa en lysande bravur. Låtom oss nu taga någon hvila, ty min munskänk säger mig att många ädla vinfat återstå i Liebeverdas källrar. Innan nästa sol går ned och går upp, skola vi se deras botten, och jag lofvar er att hela Tyskland skall falla i förundran öfver våra bedrifter. En rolig25 god natt, mina herrar!

Med en nådig blick lemnade konungen salen, och alla gästerna följde honom.

Bertelsköld fick sig anvisad ett litet rum uti ett af slottstornen. Vinternatten var kall, och månen lyste klart öfver den snöbetäckta nejden. En stund satt unge Gösta sömnlös i fönstret och betraktade utsigten. Underliga tankar runno i hans håg. Hvad hade kurfursten hviskat Wielopolski i örat? Och hvad betydde det, att »hela Tyskland skulle falla i förundran» öfver morgondagens bedrifter? Det var någonting i detta slott, som icke rätt behagade Bertelsköld.

Om en stund föll det honom in att han borde se åt om hästarne voro väl försedda i den kalla vinternatten. Ridknektarne voro kanhända druckne; han trodde sig höra Bogatir gnägga. Han lemnade derföre rummet och trefvade sig fram utför de branta kolmörka trapporna.

Men slottet var en konstig byggnad med allehanda krokiga trappor och slingrande gångar. När Bertelsköld länge nog famlat i mörkret, utan att finna en utgång, grep han i den första dörr han kände med handen. Den ledde till ett förmak, dunkelt upplyst af en lampa. Två vakthafvande pager sutto der uti djup sömn. Bertelsköld ruskade på dem, för att få veta utgången; omöjligt, gossarne hade smuttat i bägaren och bådo honom halfvakna att draga för tusan.

Otåligt gick han vidare framåt, passerade ett tomt rum, och så åter ett. Då hörde han talas i rummet näst innanför och stadnade, ty han igenkände konungens röst: – Men om han undkommer ... Sacredieu26, om han undkommer? Nej, min kära Flemming, nej; hasarden är för stor. Vi riskera att få hela svärmen som getingar öfver oss, och min kusin Carl skall aldrig förlåta mig det ...

– Allt är noga öfvertänkt, sade den andra rösten. – Wielopolski med sina 100 ryttare lurar bakom Königsschlucht och är som Jehu öfver honom. Det kan ej misslyckas. Besinna att ers majestät är skyldig Wielopolski en upprättelse; vi ha ondt om så mäktiga vänner; de få ej stötas för hufvudet. Och å andra sidan, med »den rasande pojken»* inom galler och bom på Königstein28, skall eders majestät diktera nya fredsvilkor.

– Men hvad skall Europa säga derom?

– Europa håller alltid med den starkaste. Dessutom är ers majestät fullkomligt oskyldig. Dessa galna polackar ... ett ströfparti29 ... riddare af landsvägen ... icke rår ers majestät för att ... Jag nämnde Königstein. Der finnas cachoter30, i hvilka en rival i makt, såväl som en rival i kärlek, försvinner utan spår ... Ers majestät, denne öfvermodige Carl, för hvilken Tyskland darrar, – hvilken hämd, om den förvånade verlden en dag finner honom försvunnen på höjden af hans rykte, försvunnen utan spår som ett stjernfall i natten – och endast Königsteins råttor och spindlar kunna förtälja om slutet af hans förmultnade storhet ...

Bertelsköld hörde icke mera. Det mörknade för hans ögon. Utan att veta huru, kom han ut på borggården, fann sin Bogatir och ilade i galopp tillbaka till svenska lägret, dit han efter sex timmars ridt anlände något före morgongryningen. Denna ridt kostade honom en bepröfvad vän: den var för hård för hans redan gamle trogne Bogatir. Det ädla djuret, som burit sin herre i så många strider och faror, som i mer än sju år delat med honom ljuft och ledt, denne trogne kamrat stupade död ned på sin halmkärfve en qvarts timme efter framkomsten. Gösta Bertelsköld klappade honom vänligt på halsen, som han brukade göra. – Bra, Bogatir, bra, sade han med en tår i ögat; du har dött för vår kung!

Men derpå var ej nu tid att tänka. Gösta rapporterade genast för Piper hvad han hört. Piper skakade misstroget på hufvudet och förde honom till Lagerkrona31. Denne tog saken allvarsammare och visade ett uppsnappadt bref, hvari en vän skref till Patkull: »König August gewinnt mehr durch eine Jagd, als König Carl durch eine Schlacht»32*.

Resultatet blef att Piper och Lagerkrona förenade sig i de trägnaste böner att konungen måtte inställa sin resa till Liebeverda. Hästarne voro redan sadlade. Mulen hörde kung Carl sina vänners råd. I hvilket annat fall som helst hade han troligen icke lydt dem. Men till sin frände konung August hade han fattat en misstro, som ingen mera kunde hos honom utplåna. Dessa furstar voro i lynne och karakter långt skarpare motsatser än i politiken. Konung August representerade värdigt sin tids trolösa statskonst och förgyllda laster, medan hans svenske motståndare stod för den förvånade samtiden som en gengångare från forntidens ridderliga tro och gammaldags dygder.

Alltså lyssnade kung Carl den gången till klokhetens råd och skickade Lagerkrona i sitt ställe till Liebeverda med den helsning att konungen fått förhinder. Historien omtalar icke hvilken min konung August och hans förtrogne gjorde vid denna nyhet, men troligt är att de voro något långa i synen.

Åtta månader sednare, när svenska armén uppbröt från Sachsen, hände sig att konung August satt en eftermiddag ännu halfklädd i sitt lustslott vid Dresdens portar, då konung Carl, åtföljd af några få officerare, helt oförmodadt inträdde för att helsa på sin höge kusin och tacka för bjudningen till Liebeverda. Både August och hans ministrar kommo så ur all fattning, att de ej visste hvad de borde företaga sig. Kung Carl var den gången lika klok som djerf; han lemnade sina farliga värdar ej ett ögonblick ur sigte; han gaf dem ej tid till någon slags öfverenskommelse. Efteråt omtalade konungen, att han i Flemmings ögon läst tankar, som ej voro vänliga. Men allt aflopp med artigheter å båda sidor. Vid återkomsten fann kung Carl hela sin armé i bestörtning; man ansåg honom fången; man öfverlade om planer till hans befriande. Onödig fruktan! Ännu var kung Carls lycka oemotståndlig. Först dagen derefter rådslogo konung August och hans ministrar om hvad de bordt göra dagen förut.34

Fotnoter till detta avsnitt

* Som varit en god källa för prof. Palmblad till hans historiska roman »Aurora Königsmark»18, hvaraf vissa partier äro skrifna med stor talent, men andra ej utan skäl blifvit räknade till »den usla litteraturen»19.

* Patkulls uttryck om konung Carl.27

* Historiskt33.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 polska kronan […] Stanislai panna – Polska adelsförsamlingen (sejmen) avsatte under påtryckningar och vapenhot från Karl XII August II och valde vojvoden och sändebudet Stanisław Leszczyński till polsk kung sommaren 1704.

2 norna – öde(sgudinna).

3 Menschikoff – Aleksandr Danilovitj Mensjikov (1673–1729) var Peter den stores gunstling och en av de ryska befälhavarna under stora nordiska kriget.

4 Dahlberg […] lyckan är fyrkantig!» – Topelius återger citatet redan i fjärde berättelsen »Rebell mot sin lycka» (kap. 6 »Slaget vid Warschau», s. 242, r. 25–27) och det förekommer hos Fryxell (Berättelser ur Svenska Historien 11 1843, s. 132 f.), dock utan hänvisning till militären och arkitekten Erik Dahlbergh (1625–1703). Lyckans och slumpens gudinna Fortuna i romersk mytologi framställdes ofta stående på ett klot för att symbolisera lyckans ostadighet.

5 Han kunde icke vika; derföre föll han. – Jfr verser ur Tegnérs »Carl den Tolfte» (1818) som Topelius citerar i kap. 5 »Rex Regi Rebellis», s. 524, r. 27–28: »Han kunde icke vika, / Blott falla kunde han.»

6 »Jag har sökt […] skön död!» – Efter Voltaire, Histoire de Charles XII 1731 (Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 141).

7 desso likt – likt dennes.

8 På fyra långa spalter beskrifver Nordberg – Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 754 f.

9 syskonebarn till börd – Carl XII:s och August II:s mödrar var döttrar till Fredrik III av Danmark (1609–1670).

10 Voltaire, […] beskrifver – Voltaire, Histoire de Charles XII 1731 (Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 149 f.).

11 medalj […] Altranstadt d. 17 December 1706» – Medaljen är avbildad i Nordberg, Konung Carl den XII:tes historia I 1740, s. 755 (för en närmare beskrivning av medaljen se Bror Emil Hildebrand, Sveriges och svenska konungahusets minnespenningar praktmynt och belöningsmedaljer I 1874, s. 538 och Emanuel Svenberg, Översättningar av latinet på svenska kungliga medaljer 2013, s. 271).

12 »lära sig hvad han ännu ej inhemtat af krigskonsten» – Citatet med små avvikelser i ordvalet återgivet efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 408 – se även Voltaire (Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 162 f.).

13 ryktbare fältherre, […] general Flemming – Jakob Heinrich von Flemming (1667–1728), sachsisk militär som hjälpte August II till polska tronen 1697 och intog fästningen Dünamünde i Livland vid stora nordiska krigets utbrott 1700.

14 göra besked – göra skäl för sig.

15 två krönta hufvuden […] uti Birsen – August av Polen och Peter av Ryssland hade träffats i det litauiska Birsen i mars 1701 för att under upprepade gästabud bekanta sig med varandra och förena sig mot den gemensamma fienden Karl XII.

16 obetagne – oförhindrade.

17 blinkande – glittrande.

18 Palmblad […] historiska roman »Aurora Königsmark» – Vilhelm Fredrik Palmblad, Aurora Königsmark och hennes slägt. Tidsbilder ur sjuttonde och adertonde århundradet 1–4 1846.

19 »den usla litteraturen» – Anspelar på Carl Fredrik Bergstedts artikel »Om den usla litteraturen» (1851), en temperamentsfull vidräkning med bl.a. frivola romaner. Bergstedt nämner Palmblad, dock inte Aurora Königsmark, utan Familjen Falkenswärd (1844–1845).

20 La Saxe galante […] utkom i Amsterdam 1736 – Karl Ludwig von Pöllnitz, La Saxe galante. Ou Histoire des amours d’Auguste I. Roi de Pologne, Amsterdam 1736 (skvallerkrönika om August den starkes utsvävande kärleksliv; första upplagan 1734). Topelius lånade verket från universitetsbiblioteket den 29 november 1855, sannolikt andra upplagan från 1736 (Utlånings Bok 1850–1858, UB:s tjänstearkiv Ba 5.1.1).

21 en rätt oförskämd vignett […] Vis inita major – Vinjetten: på vardera sidan av en stiliserad faskin sitter två putti omgivna av böcker och verktyg, med fötterna vilande på ymnighetshorn respektive bok. Bakom dem fattar två händer utstickande ur varsitt moln varandra. Överst en banderoll med devisen »VIS UNITA MAJOR» draperad över en våg med vågskålarna i jämnvikt. Den ena putton håller en faskin i famnen, den andra fattar två verktyg. Vis unita major (lat.) betyder enighet ger styrka. Vis inita major är en felläsning, den innebörd Topelius fann har gått förlorad. Det är dock förståeligt att han har läst fel, bokstaven U döljs delvis av vecken i banderollen. Vinjetten i sig hör inte till verket, utan är ett emblem för bokhandelsförlaget Compagnie d’Amsterdam och finns i många av förlagets böcker. Verktygen på vinjetten är sådana som användes på tryckerier och i bokbindarverkstäder.

22 Mort de ma vie – (fra.) kraftuttryck av typ: må jag falla död ner, om jag så skall dö på kuppen.

23 kujonera – topprida.

24 voivodskap – administrativt distrikt i Polen-Litauen, »hertigdöme».

25 rolig – här: lugn, ostörd.

26 Sacredieu – (fra.) Herregud!

27 Patkulls uttryck om konung Carl. – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 549, där uttrycket finns i formen »Carl, denne rasande yngling». För formuleringen står den livländske militären Otto Arnold Paijkull (stavas även Paykull; 1662–1707). Lundblad har förväxlat honom med Johan Reinhold Patkul (1660–1707). Uttrycket förekommer i ett brev från Paijkull till den polska kungen innan hans sachsiska trupper led ett nederlag mot de svenska 1705 (Otto Sjögren, »Otto Arnold Paykull» 1881, s. 145 ff.).

28 Königstein – sachsisk fästning, tjänade stundom som fängelse och som förvaringsort för statskassan.

29 ströfparti – strövkår, rekognoscerande soldater.

30 cachoter – fängelsehålor.

31 Lagerkrona – Anders Lagercrona (1654–1739) blev generaladjutant hos Karl XII vid stora nordiska krigets utbrott och befordrades till generalmajor 1704; en av kungens gunstlingar.

32 »König August […] eine Schlacht» – (ty.) Kung August har mera att vinna på en jakt, än kung Karl på ett slag.

33 Historiskt – Förmodligen efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 407.

34 konung August satt […] dagen förut. – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 433.

8. Aftonen före Pultava.

Konung Carl satt en afton i sitt högqvarter utanför Pultava, ett kanonskott från staden och helt nära svenska aprocherna1. Det hade nyss varit en simpel kosackstuga, belägen nedanför en sandhöjd; dess väggar buro märken af ryska kulor, som hvar dag sleto spillror ifrån dess väggar och hörn. Nu hade konungen nödgats flytta till ett öfvergifvet kloster i grannskapet.

Konungen var ganska blek. Han hade nyss förut sjelf borttagit ett litet benstycke, som värkt ut ifrån hans sårade venstra fot. Kulan, som stadnat vid stortån var uttagen, men ännu dagligen borttogos benskärfvor, och aldrig hade konungen dervid förändradt en min. Ingen af generalerne var tillstädes. Endast tafeltäckaren Hultman fortsatte, för att skingra sin herres oro, berättelsen om vestgötha-fursten Götriks äfventyr2.3

Omsider blef konungen otålig och afbröt den trogne tjenaren tvärt. – Tror du på signerier4 och tecken? frågade han, sedan Hultman nyss förut hade beskrifvit konung Götriks förtrollade pansarskjorta.

Tafeltäckaren teg.

– Svara mig, karl, tror du på signerier? upprepade konungen häftigare än han annars brukade.

– Jag tror allenast på Gud, svarade tjenaren, efter någon besinning. – Men der Gud så tillstädjer5, kan väl hända att trolldom kan skada göra, men aldrig rätt gagn såsom vi veta om Götrik ...

– Hvem talar om trolldom? fortfor konungen i samma ton. – Jag menar endast en sådan åminnelse, som man har af en kär person, – till exempel en mor – och som man burit från barndomen och som har välsignelse med sig, för det att det är ett gudeligt minne och icke af ondo, utan af kristelig kärlek. Tror du att ett sådant minne har lycka med sig?

– Jag förstår ej rätt hvad min nådige herre menar.

– Jag vill säga dig något, Hultman; det har denna tiden ibland förekommit mig förunderligt, att jag just sista hösten skulle förlora salig drottningens medaljong. Der var hennes porträtt och hennes hår. När vi gingo i fält, lät hertiginnan infatta deri en liten kopparring som ögla för medaljongen. Den 20 September slogos vi vid Rajovka; der gick något hårdt på – jag var den dagen vid dåligt lynne; jag hade varit tvungen att föra kosackerna bakom ljuset. Mistade ock min häst – slogs för lifvet – brottades med en best, som tog mig för bröstet. Det var en olycklig dag, Hultman; Hården stupade; i det napptaget mistade jag salig drottningens medaljong.

– Min nådige herre skall ej lägga det så hårdt på sinnet. Torde hända att medaljongen hittas igen; salig drottningens afbild känner hvar man.

– Det tror jag intet, men det är något ... jag har feber, ingenting annat. När skall jag åter sitta till häst?

– Vill ej min nådige herre säga hvad som ligger på hjertat? Törhända finns bot.

– Bara galenskaper. Gud bättre, menniskan är ett skröpeligt ting. Det kommer mig ibland så före, som hade allt gått mig väl i händer, så länge jag hade medaljongen. Nyss förut hade vi slagit ryssarne vid Holofzin – var det der som solen gick ned öfver min lycka? Alltsedan motgång på motgång ...

– Min nådige herre kunde ej förut veta att vintern skulle blifva så oförlikneligt hård alltifrån September månads slut, att många af de våra fruso ihjäl och resten blef vanmäktig. Min nådige herre kunde ej beräkna slaget vid Liesna, som beröfvade hären dess förråder och så mången ärlig knekt lifvet ...

– Hvem har sagt dig, att jag ej kunnat, ej bordt förutse allt detta? ... Men det är för sent. Om blott ej den infama kulan massakrerat min fot! jag har gått oskadd genom så mången hård lek, intilldess att ... Hultman, tig med det jag nu sagt dig. Det är allt galenskaper. Febern har förvirrat mitt hufvud. Allt blir nog bra igen, allenast Gud gifver helsan ... Hvem der?

Fältmarskalken grefve Rehnsköld trädde in, utan att låta anmäla sig. Hultman fick på stunden afträda. Och i samma stund såg man icke en af såret lidande man, en af oro förtärd själ, som under ett ögonblick af mensklig svaghet, från hvilken icke ens den störste är frikallad, yppar för en trogen tjenare sitt slutna sinnes för verlden dolda bekymmer; – man såg allenast den konungslige hjelten, segraren, den oöfvervinnerlige, som ännu aldrig vikit och aldrig ämnade vika för någon fara. Konung Carl mottog öfverbefälhafvaren så lugn och så stolt, som dagen efter Narva eller Holofzin.

– Eders majestät, sade Rehnsköld, – czaren går öfver floden, strax ofvanför staden. Utan tvifvel känner han eders majestäts blessyr och väntar att finna hären modfälld.

– Det är bra, svarade konungen; – desto svårare har han att komma öfver floden igen.

– Det är icke utan att soupconen6 har någon grund. Bland soldaterne går det tal, att eders majestät med flit söker döden, emedan ingen räddning återstår för oss alla.

– Gör ingenting. Första seger skall bevisa dem att de prata i vädret.

– Jag kan ej dölja för eders majestät, att vår ställning blir för hvar dag vådligare. Fiendens lätta trupper svärma omkring oss på alla sidor och uttrötta oss genom beständig vaksamhet natt och dag. Belägringen skrider ej framåt. Walacher och Saporoger desertera i stora hopar till ryssarne.

– Rehnsköld – vi skola slåss!

– Jag bör tillägga att vi lida brist på krut och bly. Gevären laddas så svagt, att de smälla som när man slår ihop ett par handskar, och kulan drifves blott 30 steg. Under tiden vinna ryssarne dagligen i krigsvana och mod. Czaren är outtröttelig; han utvecklar en väl beräknad plan till vår undergång. Han har förhärjat sitt land, för att stänga vår väg; han skall ej sky några uppoffringar för att fullkomligt utrota oss.

– Rehnsköld – vi skola slåss!

– Framför oss ha vi en ännu icke betvingad fästning; rundtomkring oss en armé af 50 000 man, utan att räkna landets hela befolkning, som anser oss för hedningar och skall med raseri kasta sig öfver oss, om vi en dag blifva slagne.

– Rehnsköld – vi skola slåss!

– Om eders majestät befaller. Jag har aldrig skyggat för striden och ser ej heller nu någon annan utväg. Det är allt Lewenhaupts fel, att vi råkat i denna belägenhet7.

– Fältmarskalk, ni kan spara edra beskyllningar. Hvem var det som rådde mig att påskynda marschen från Mohilew, der jag ämnade invänta Lewenhaupt? Hvem var det som beständigt, mot Pipers och fleras varningar, tillstyrkte detta tåg till Ukrän8 och intalade mig att man kunde lita på kosackernes försäkringar? Det var ni, grefve Rehnsköld, ni som nu hvälfver ansvaret från er på en annan.

– Icke jag – svarade fältmarskalken stolt – icke jag, utan eders majestäts egen vilja, som var alla andras öfvermäktig, och eders majestäts oryggliga förtröstan på beständig seger, hvart än våra vapen vände sig. Detta har fört oss till Pultava; gifve Gud att det förde oss väl derifrån!

Konung Carl blickade mörkt på den djerfve undersåten, som förde ett språk, förut okändt i svenska lägret. – Detta ser ut som aftonen före ett nederlag, sade han ändtligen dystert emot sin vana.

– Framtiden står i den Högstes hand, svarade fältmarskalken. Hvilken än utgången blir; eders majestäts armé skall slåss som den alltid har slagits.

– Bra Rehnsköld, bra! sade konungen åter blidkad. – I Guds namn då. Intet ögonblick är att försumma. Nu eller aldrig. I morgon skola vi slåss.

– Eders majestät – denna dag skall för århundraden afgöra herraväldet öfver norden. I morgon alltså?

– I morgon!

– Jag går att utföra ers majestäts befallningar.

– Rehnsköld – gif mig er hand. Den darrar icke?

– Har aldrig darrat, ers majestät!

– Godt. I morgon bana vi oss vägen till Moskva.

– Eller ock förstöra vi, som Cresus, ett stort rike9, mumlade fältmarskalken för sig sjelf.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 aprocherna – approscherna: anfallsverken, skydd för belägrare i form av löpgravar och vallar.

2 berättelsen om […] Götriks äfventyr – Den isländska Gautreks saga är situerad i Västergötland och utgavs i Uppsala av Olav Verelius på isländska med parallelltext på svenska och titel på latin 1664. Gautrek, Götrik i den svenska översättningen, är en sagokung.

3 Endast tafeltäckaren Hultman […] Götriks äfventyr. – Av allt att döma efter Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 115, som hänvisar till Johan Hultmans minnesanteckningar om Karl XII: »I Jesu Nampn Enfalldige doch Sanfärdige Annotationer och Anmärkningar öfver […] CARL Den XII:tes […] Hjeltebedrifter […]», Handlingar hörande till Konung Carl XII:s Historia. Första Delen 1819, s. 37; tafeltäckaren – hovfunktionären med ansvar för dukning, dukar, servis, bordssilver.

4 signerier – besvärjelser.

5 tillstädjer – tillåter.

6 soupconen – soupçonen, misstanken.

7 Lewenhaupts fel, att vi råkat i denna belägenhet – General Adam Ludvig Lewenhaupt (1659–1719) hade 1708 utsetts till chef för den armé som med förnödenheter skulle ansluta sig till Karl XII:s huvudarmé i Ukraina. Under marschen från Kurland blev Lewenhaupt anfallen av en överlägsen rysk armé vid Lesna och led svåra förluster. För att trossen inte skulle tas av ryssarna var han tvungen att bränna den.

8 Ukrän – Ukraina (uttal som fra. Ukraine).

9 förstöra vi, som Cresus, ett stort rike – Kroisos (lat. Croesus, f. ca 595 f.Kr.), den siste kungen av Lydien, utvidgade sitt rike genom erövringar österut tills han gick i krig mot den persiske storkonungen Kyros II. Denne besegrade Kroisos och införlivade Lydien i sitt imperium.

9. Pultavas sjunkande sol.1

Nu var han kommen, oryggeligt kommen, den dag, som skulle afgöra nordens och kanske Europas öde. Lejonet och den tvehöfdade örnen skulle utkämpa sin långa hjeltestrid. Tvenne de störste män, som norden någonsin frambragt, skulle brottas i envig på lif eller död. Denna dag skulle antingen föra den ena till Östersjöns kust eller den andra till murarna af det gamla Kreml. Narvas ära skall aldrig dö; Pultavas genljud skall aldrig förstummas. Holofzin och Smolensk – Pultava och Borodino2; nederlaget har i alla tider tågat in genom segerns port.

Lewenhaupt, Carl XII:s störste fältherre, var en bland de siste som fick veta hvad konungen och Rehnsköld beslutat, det öfriga befälet oåtspordt. Rehnsköld var mot honom personligen förbittrad; för öfrigt var den tappre fältmarskalkens uppförande hela den dagen en gåta. Anordningarne skedde som till en fest, icke till en dag som skulle afgöra seklers öde.

Hela svenska armén, sjuke och blesserade3 inbegripne, utgjorde vid pass 20 000 man, hvartill ännu kommo 12 000 kosacker och polacker under Mazeppa4 och Poniatovski. Bland dessa 20 000 voro följande finska trupper: 1) Åbo läns kavalleri-regementes 8 sqvadroner, under major von Holden, som sedan blef fången; 2) Nylands kavalleri 8 dito, under öfversten grefve Anders Torstenson (stupade); 3) Karelska kavalleri-regementet 8 dito under öfverste Löschern von Hertsfelt (fången); 4) Björneborgs infanteri, 2 bataljoner, under generalmajoren friherre Stackelberg och majoren Willebrand (båda fångne); 5) Åbo läns bataljon under öfverstelöjtnant Sinclair (fången); 6) Nylands bataljon, under öfverstlöjtnant Modèe (fången); 7) Österbottens bataljon, under öfverstlöjtnant De la Gardie (stupade); 8) Björneborgs tremännings-regemente, 2 bataljoner, under öfverste Wrangel (stupade).5 Alla dessa, likasom de svenska regementerna, voro så sammansmultna, att mången bataljon räknade föga öfver 200 och mången sqvadron knappast 50 man. Enligt ungefärlig beräkning voro alltså 2 600 till 3 000 finnar med vid Pultava. Derförinnan hade månge stupat vid Liesna. Emedan 6 000 man måste lemnas i löpgrafvarna samt till betäckning för artilleriet, återstodo ej mer än vid pass 12 000 man svenska och finska trupper att begagna för den afgörande striden.

Aftonen före slaget visade sig konungen för sina tappre. Han bars på en bår, med ena foten påklädd och värjan i hand. Efter slutad rund lät han nedsätta sig på marken; generaler och öfverstar nedkastade sig kring honom till några timmars hvila. Det blef tyst i lägret; endast skyltvakternes6 anrop och det aflägsna sakta suset af floden Worskla störde nattens stillhet och kämparnes drömmar, der de långt från sitt fädernesland slumrade kring sin konungs bår, för att nästa natt slumra kanhända i döden.

Ingen Tegnér7 har besjungit denna natt, lika som ingen heller besjungit den dag som kom. Nornorna skådade dystra och tigande ned på Carolinernes sista segerdrömmar.

Strax efter midnatt den 28 Juni år 1709 manade Rehnskölds stämma till uppbrott. Trupperna ordnades ännu i mörkret och ej utan villervalla. Ryska lägret var tyst som en graf; endast fjerran från staden hördes yxhugg och arbete på de ryska förskansningarne.

Två ibland konungens drabanter, Gustaf Bertelsköld och Erik Falkenberg, båda som ryttmästare inskrifne i drabantkorpsen8 efter slaget vid Holofzin, vexlade till afsked ett ord i morgonens mörker. – Om jag faller, sade Falkenberg, – så helsa din syster och säg att jag fallit för min kung och mitt land med hennes bild i mitt hjerta intill det sista.

– Och om jag faller, svarade Bertelsköld, – så helsa din syster med samma ord och lägg dertill att segrarnas bok förblef intill slutet förutan fläck, om än månget blad der blef oskrifvet.

Nu rördes trumman i ryska lägret, och rapport ingick, att czaren uppställde sin armé mellan förskansningarna, skyddad af 130 kanoner och med Pultava till stödjepunkt: Högra flygeln anfördes af Bauer, den venstra af Menschikoff; centern af czaren sjelf och under honom Schermetoff.

Svenska infanteriet, anfördt af Lewenhaupt, fick ordres att storma de ryska redutterna9. Det skedde utan kanoner och nästan utan gevär, ty det var brist på krut, och trupperna måste rangera sig10 under fiendens eld. Det oaktadt stormade nu de blå med blanka vapen11 och togo i första anloppet två redutter. Menschikoff gjorde allt hvad en tapper chef förmår; tre hästar dödades under honom. Men ingenting kunde hejda de stormandes framgång.

Nu red svenska kavalleriet under Hamilton, Kruse, Schlippenbach och Creutz till anfall emot det ryska. Detta vek undan, var nära att råka i förvirring och jagas i Worskla eller i ett moras. Af gammal vana smålog segern åt svenska vapnen, och Pultavas nornor visade först en rynkad panna åt Rysslands Peter.

Då begynte inom svenska befälet denna inbördes afund, som sedan frambragt 1714, 1742, 1788, 1809 och som nu frambragte 1709. I sjelfva segerns ögonblick, vid framgångens första steg, svigtade allt och gick sönder genom brist på enhet och samband i rörelserna, genom frånvaron af en klar och ledande blick, som skulle öfversett ställningen och beherrskat händelserna. Berättelserna härom motsäga hvarandra; de flesta vältra på Rehnsköld hela bördan af detta omätliga ansvar, men alla tyda derpå, att konung Carls starka ande var förlamad den dagen och icke mera gick som en ljungeld framför lederna af de blå. I samma mån tätnade ryska försvaret, ordnadt af czarens herrskarevilja; misstag godtgjordes, individens ringare kraft ersattes af massorna, allt verkade der med denna enhet, som utgör segerns förebud, och slutligen öfvergick försvaret till anfall, det började nederlaget till fullständig triumf.

Lewenhaupt var i full marsch för att fullfölja sin första framgång, då han fick ordres att göra halt, just då de ryska lederna begynte vika och draga sig tillbaka öfver strömmen. Följden af dessa ordres var en förderflig tvekan. General Roos blef afskuren af ryssarne, drog sig närmare Pultava och nödgades, efter ett kort motstånd, gifva sig fången. Felaktiga muntliga ordres ökade villervallan. Aldrig hade en sådan rådlöshet egt rum, när Carl sjelf förde befälet. Venstra flygeln fick befallning att göra front mot fienden, medan på samma gång kavalleriet drogs tillbaka från flyglarne på ett så obeqvämt ställe, att det »måste trycka sig tillhopa som i en gröt». »Denna åsyn» – säger Lewenhaupt i sin sjelfbiografi – »var mig som ett dolkstygn; det klack12 i mitt hjerta, ty fienden var tre gånger så stark och öfverflyglade oss på alla håll.»

Med 12 bataljoner, inalles 4 000 man, angrep Lewenhaupt fiendens hela infanteri, omkring 20 000 man starkt. »Vi gingo», säger fältherren, »som offer med hufvudet mot vägg.» Första anfallet var oemotståndligt och bröt en bred lucka i fiendens leder. Men snart samlade denne sig åter och öfverflyglade den svaga svenska linien, som icke understöddes af kavalleriet. Luckor uppstodo, svenska venstra flygeln blef afskuren från den högra, kringränd, krossad och sprängd. Lewenhaupt red till högra flygeln. Den var likaså omgifven af eld, krossad, förlorad och flyende. »Jag satte mig», säger han, »med värjan i hand emot dem, högg och slog, när jag ej kunde uppehålla dem. De ropade till större delen alla: stå! stå! men flydde och rände dock allt hvad de kunde.»

Under tiden hade kung Carl låtit bära sig kring på sin bår der elden var hetast. Flera kulor hade träffat båren; en häst hade skjutits under konungen, som i sin otålighet försökte att rida, och för räddningen af sitt lif hade han att tacka en ung officer, som, sjelf sårad, lemnade honom sin häst. Med benet upplagdt på sadelknappen träffade konungen Lewenhaupt. – Lefven J ännu? hvad skola vi nu taga oss före Lewenhaupt? Denne samlade i hast qvarlefvorna af venstra flygelns infanteri och hela kavalleriet, slöt sig kring konungens person och drog sig tillbaka till trossen.

Ännu länge försvarade sig högra flygeln med ett hjeltemod, värdigt att intaga en plats vid sidan af Carolinernes mest lysande bragder. Bland de många drag deraf, som kommit till efterverlden, omtalas äfven Nylands kavalleri. I spetsen för denna tappra trupp högg den unge grefve Torstenson, värdig ättling utaf sitt stora namn13, in på redutternas betäckning och kastade den öfver ända, men lemnad utan understöd, stupade han jemte största delen af sina tappre.

Äfven czar Peter visste att uppskatta segerns vigt och fäktade med stor personlig bravur. Ridande en turkisk häst, som han fått af sultanen, genomflög han soldaternes leder, uppmuntrade dem och officerarne att göra sin pligt, som redlige krigsmän. Hans hatt genomborrades af en kula, då han ville återställa ordningen bland sitt flyende rytteri. Catharina Alexievna, sedermera Rysslands kejsarinna, var outtröttlig bakom de stridandes linier. Åt de trötte lät hon utdela bränvin och bröd, åt de sårade linne och läkemedel.

Efterhand mattades Carolinernes kraft. Månge deras tappraste hjeltar lågo döende på Pultavas blodiga fält. Ett utfall från staden fulländade nederlaget. Rehnsköld, Piper, prinsen af Würtemberg, Schlippenbach, Roos och flere andre härförare nödgades gifva sig fångne. Förlusten i döde, sårade och fångne på svenska sidan räknades till 4 à 5 000 man; på ryska sidan var manfallet större, men ringa i förhållande till segerns omätliga vigt.

Hvad som derpå följde – det sorgliga återtåget med spillrorna af en slagen här – var lätt att förutse. Två dagar efter slaget, d. 30 Juni kl. 2 på eftermiddagen, stod konung Carl med resten af sin här vid stranden af Dniepern »i ett hål, der man snarare kunde vakta får och getter, än trupper emot en stark och segrande fiende»14. Instängd af fienden, utmattad af kropps- och själsansträngning, rasande som detta lejon, hvilket medaljen visar oss med omskriften indocilis pati15, motstod den slagne, men icke brutne hjelten, ännu länge sina fältherrars böner, »att rädda sig, för att en dag kunna rädda Sverige»16. Slutligen, sent på aftonen, när ryska hären redan instängde den Svenska vid Dnieperns och Worsklas sammanflöde, lät konungen föra sig öfver floden åtföljd af 1 000 sina trogne samt Mazeppa och 3 000 kosacker – lemnande så, med bristande hjerta, den trogna här, om hvilken det blifvit sagdt, att den älskade segern mera än lifvet, men konungen mera än segern. Det var icke kung Carl, som handlade så, det var en bruten själ, till hvilken man sade: var icke mera fältherre, var regent! Hvad som var klokare, må historien afgöra; en inre känsla säger till oss: konung Carl hade blifvit sig sjelf och sitt rykte trognare, om han, hellre än att trottsa sig till en motvillig gästfrihet ibland kristenhetens fiender17, stupat jemte hela sin här vid Dnieperns stränder!

Redan den 1 Juli kapitulerade Lewenhaupt med hela svenska hären vid Dniepern och fördes fången till det inre af Ryssland. Pultava bar sina frukter. Pultava bar sina minnen. Ett af dessa minnen är den stora slätt, som ännu utanför staden kallas »Den svenska grafven»18.

Och här slutar historien om de blå och om segrarnes bok, för att sedan återupptagas i mindre glänsande bragders rad, – men i öden som stå våra egna minnen och hjertan närmare.19

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Pultavas sjunkande sol. – Framställningen i detta kapitel förefaller i stor utsträckning bygga på Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 119–149.

2 Holofzin och Smolensk – Pultava och Borodino – Topelius jämför slagen vid Holofsin och Poltava 1708–1709 med slagen vid Smolensk och Borodino under Napoleons ryska fälttåg 1812. De senare slutade visserligen oavgjort, men Napoleons armé återhämtade sig inte efter de förödande förlusterna vid Borodino.

3 blesserade – sårade.

4 12 000 kosacker […] under Mazeppa – Den ukrainske kosackhetmanen Ivan Mazepa (ca 1644–1709) var först anhängare till Peter den store men inledde 1708 militärt samarbete med Karl XII i hopp om att med dennes hjälp befria Ukraina från ryskt styre.

5 1) Åbo läns kavalleri-regementes […] Wrangel (stupade). – Topelius har antagligen sammanställt uppgifterna ur B. A. Ennes Biografiska Minnen af Konung Carl XII:s Krigare I–II (1818–1819, första bandet s. 146, 224 f., 230, 442 f., 495, 503 f., 580, 601 f., 615; andra bandet s. 146, 160). Den stupade överstelöjtnanten De la Gardie är oidentifierad och har inte påträffats i andra källor, t.ex. Adam Lewenhaupts Karl XII:s officerare (1920).

6 skyltvakternes – skyltvakt eller skiltvakt: vakt som står på post.

7 Ingen Tegnér – ingen skald.

8 drabantkorpsen – drabantkåren.

9 redutterna – de slutna mindre skansarna varifrån eld kunde ges åt alla håll.

10 rangera sig – ställa upp sig (i led eller linje).

11 blanka vapen – huggvapen, värjor.

12 klack – spratt till, kändes som en hastig ilning.

13 unge grefve Torstenson, värdig ättling utaf sitt stora namn – Anders Torstenson (d. 1709), överste för Nylands och Tavastehus läns kavalleriregemente, var barnbarn till Lennart Torstenson (1603–1651), en av trettioåriga krigets främsta fältherrar som bidrog starkt bl.a. till den svenska segern vid Breitenfeld 1631 (se första berättelsen »Konungens Ring», kap. 1 »Slaget vid Breitenfeld», s. 16–26).

14 »måste trycka sig tillhopa […] stark och segrande fiende» – Citaten och replikerna efter Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 132 f., 135 f., 138 och 145; Lundblad stöder sig i samtliga fall på Adam Ludwig Lewenhaupt, Enwäldets skadeliga påfölgder och aggets bittra frugter […] 1757.

15 indocilis pati – (lat.) oförmögen att lida (underkasta sig).

16 »att rädda sig, för att en dag kunna rädda Sverige» – Efter Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 146.

17 en motvillig gästfrihet ibland kristenhetens fiender – Efter nederlaget vid Poltava flydde Karl XII till Turkiet där han stannade till hösten 1714.

18 »Den svenska grafven» – jfr »Svenska begrafningsplatsen» i Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 140.

19 Och här slutar historien […] hjertan närmare. – I följetongsversionen (HT 22/12 1855) följs stycket av en anmärkning om den följande berättelsen: »Fältskärns åttonde berättelse, Flyktingen, som spelar i Finland under stora ofreden, kan icke få rum i detta blad nästa vår. I stället skola här ingå tvenne originalnoveller: Vernas rosor och Stjernan i molnet.» Förmodligen anade Topelius att »Flyktingen», som skildrar den ryska erövringen av Finland 1710–1714, inte skulle passera censuren (se inledningen, s. LIV).

Fältskärns åttonde berättelse.

När sällskapet samlades härnäst i vindskammaren, befanns en af dess vanliga kunder frånvarande. Ödet, som skämtar ibland rätt fint med menskliga ting, hade skickat den lärde skolmästaren magister Svenonius en svår rheumatisk verk i hans högra arm, hvilken ledamot för en skolmästare i alla tider ansetts vara synnerligen oumbärlig vid tjenstens utöfvande. Svenonius, som icke mindre än andra hans medbröder af yrket, ansåg karbasen1 vara den egentliga regulatorn i all skolordning, var nu flitigt sysselsatt med att återställa den motspänstiga arm, som förde karbasen, i dess förra kraftiga skick och lät undertiden anmäla förfall uti fältskärns aftoncirkel.

Lille Jonathan och konsorter2 delades mellan stridiga känslor. De kunde ej dölja en hemlig skadefröjd öfver den Nemesis, som höll den fruktansvärda karbasen i overksamhet; men deras glädje förbittrades af fruktan att fältskärns berättelser nu skulle stadna af och solen icke mera skulle gå upp öfver Pultavas blodiga fält. Det var således för dem en kär öfverraskning, när fältskärn en afton helt oombedd lät förljuda, att tråden åter skulle löpa af rullen och den blodiga härfvan vore färdig att afnystas.

– Jag tycker mera om att vara i störtregnet, än i qvalmet under de första blixtarna, sade han, – och jag är sannerligen otålig att komma väl tillbaka från stepperna i Ukrän3. För dem som lefde mellan 1700 och 1709 må det väl ha varit en tid af hög stämning och segerjubel, men för oss som veta hvad derpå följde, ligger der liksom ett qvalm öfver hjertat, när den stora ofärden kastar sin skugga tillbaka på segrarnas skimmer. Bättre då att stå midt inne i den skräckfulla verkligheten, än att bedröfvad skåda sina fröjder genom det svarta floret af en kommande olycksnatt.

– Nej, om kusin inte har något bättre och trefligare att lofva oss, är det så godt att vi börja med slutet, inföll gamla mormor, rätt fram4 som hon brukade. – Låt han det regna och blixtra bäst det behagar i tideböckerna5; hvad har det att göra med hans berättelser? Han kan ju i himlens namn låta duskvädret6 gå förbi och fortsätta med solskenet, som följde derpå, efter han är hugad att tala i liknelser. Säg oss derföre rätt och slätt: mina vänner, så och så gick det med Carl XII, han steg upp som en sol och föll ned som en pels, slogs nog mycket och dog som ungkarl; hvartill kusin kan ungefär lägga till, att det var skada på en tapper karl och att i hans tid gällde koppar för mer än silfver7. Sedan kan kusin låta unga Bertelsköld gifta sig och hålla ett ståteligt bröllopp på Majniemi slott, och dermed, hoppas jag, ha vi lyckligen kommit öfver stora ofreden8 med allt dess anhang och få höra något mera om Ebba Bertelsköld, den beskedliga menniskan, och om konungens ring.

– Jag vill inte förmoda, morrade kapten Svanholm, kämpande med sin stora respekt för gamla mormor, och sin ytterliga häpnad öfver hennes dåliga smak, – jag vill inte förmoda, att bror Bäck kastar så lätt ifrån sig Carl XII:s huggvärja, för att peta i en krokan på ett brölloppsbord.

– Både kungen och Gösta Bertelsköld äro i landsflykt och fångenskap; vi måste först ha dem väl tillbaka, skyndade Anne Charlotte att anmärka, när hon på ryckningen af kaptenens mustacher tyckte sig ana att en storm var i antågande.

– Hjeltemod! utropade kaptenen; – det kostar vackra hugg, det!

– Slog han ihjäl alla ryssar? inföll lille Jonathan.

– Nej, svarade fältskärn. – Medan ryssarne togo hans länder, slog Carl XII ihjäl sina vänner turkarne. Det hör till en stor mans besynnerligheter. För öfrigt får jag säga kusin – och härvid vände sig fältskärn något stucken till gamla mormor – att ingen menniska har lof att stå utom sin tid eller sin tids händelser. Jag kan lika litet ställa till något bröllopp på Majniemi under stora ofreden, som det skulle falla någon in att ställa till dans i ett hus, som brinner i alla fyra hörnen. I fredliga och beskedliga tider – ifall det ges någon tid som förtjenar det namnet – då låter det kanske tänka sig, att den ena och den andra likasom faller ur hakarne och huserar i denna verlden på rak arm9. Men stora och stormiga tider färglägga allt lefvande, som rör sig och andas i dem. Ju högre händelsernas böljor lyftas och sänkas, desto högre gungar hvarenda liten båt, ja hvarenda spån, som flyter på dem, och ro finns icke förrän i mörka djupet. Och en finsk adelsman, en krigare, en Carl XII:s drabant skulle under stora ofreden icke ha annat att tänka på, än att gifta sig! Kungen sjelf hade ju aldrig tid dertill, oaktadt det gällde sjelfva kronan för hans ätt. Nej, kusin, när vi fördrista oss att plantera ett frö från häfderna, måste vi lägga det i sådan jordmån, som dess eget lynne vill, och låta det vexa ur egna rötter, utan att lappa det med allehanda bjefs. Jag kan låta hela fröet ligga, såsom otaliga de förgångna tidernas frön ännu aldrig fallit i en fruktbärande jord; men skall det vexa, så måste det vexa ur sig och icke ur mig. Jag kan ej omstöpa tidehvarfven; vår Herre är den som en gång har stöpt dem sådana i sin stora smältdegel.

– Nå-nå, sade gamla mormor med det goda försonliga leendet, – icke får kusin taga humör för det jag, som är en fredälskande menniska, blir en smula skrämd för det der stora duskvädret i historien. Berätta han bara som saken fordrar; blir det alltför grymt, så vill jag tänka på hur jag må sticka min strumpa rätt, så att icke ena foten blir längre än den andra. Här finnas nog andra åhörare mera krigiskt stämda än jag. Jag ser på kusin Svanholms martialiska uppsyn att stora bataljer förestå, och jag är säker på att både Anne Charlotte och Jonathan redan tycka sig vara i det hetaste kulregnet.

– Bästa gufar, berätta huru han slog ihjäl turkarne, inföll åter den högst krigiske lille Jonathan, modig blefven af att höra sig räknas bland Carl XII:s beundrare.

– Nej, min gubbe lilla, svarade fältskärn. – Den roligheten kan du bättre läsa i svenska historien. Vi måste akta oss att ströfva för långt ut i verlden, vi skulle då kanske bli lika länge borta, som kungen blef i Turkiet, till sin egen och sitt rikes stora skada. Det är längesedan vi sist voro i Finland, och vi måste nu se åt, huru detta land bär den tunga bördan af sin andel i Carl XII:s segrar och olyckor.

– Hvad heter då åttonde berättelsen?

– Flyktingen. Ty vid den tiden flydde allt hvad fly kunde sitt öde. Krigsfången flydde från det främmande landet; grannen flydde till grannen, bonden lemnade sin brända gård, stadsbon sin tömda handelsbod och den lärde sina kullkastade bokhyllor. Stormen sopade med sig allt hvad som kom i dess väg: den giriges penningeskrin och den fattiges sista öre, hamnarnas fredliga flaggor, sädeskornet från plogfåran, hästen från redet, tjuren från betet, armen från plogen, enkans sista son, landets bröd och märg och hoppet utur dess hjerta. Den tid, som nu står för berättelsens port, är omhvälfningens tid från segerskriet till jemmerropen, och derunder kämpades förtviflade strider om återstoden af det öfvergifna och förtrampade landet. Ty han, som, näst Gud, skulle värna dess gräns och bevara åt detsamma odlingens frukter, hvilka så många sekler mödosamt, ja med osäglig försakelse eröfrat från ödemarkerna, – han fortsatte fjerran i de otrognes land det äfventyrliga spelet om främmande kronor: – han, hvars blotta namn var mer än en krigshär och hvars minsta, nu gagnlösa seger skulle ha räddat Finland från undergång, han bar sitt hufvud så högt i sjelfva sin landsflykt, att han såg bort öfver sitt blödande rike till Europa och verlden, för att förnimma sorlet af ryktets tusende tungor, som upprepade hans namn, och ljudet af Osmanernes härskri, som skulle bryta förtrollningen öfver hans lycka. Orubblig i sin tro på det rättas seger, märkte han icke huru ett dunkelt öde undergräfde hans välden och lossade sten efter sten från grundvalen af hans företrädares jätteverk. Land efter land, fäste efter fäste, här efter här dukade under i våld och blod, Sverige föll sönder, Finland dignade och allt svigtade under honom, men han stod upprätt, ensam, okufvelig, mäktig till allt, blott icke att vika för vankelmodet af mensklig lycka; upphöjd öfver allt hvad historien förtäljer om hjeltedygder och likväl mindre än den minste i konsten att glömma och förlåta; – större än någon i att försaka allt och likväl så vanmäktig i att försaka sig sjelf!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 karbasen – riset.

2 konsorter – gelikar.

3 Ukrän – Ukraina (uttal som fra. Ukraine).

4 rätt fram – rättframt, rakt på sak.

5 tideböckerna – krönikorna.

6 duskvädret – regn- eller snörusket; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 i hans tid gällde koppar för mer än silfver – Anspelar möjligen på folkliga föreställningar om de stora fyrkantiga dalermynten av kopparplåt från 1709–1716 eller på mynttecknen av koppar som präglades 1715–1719. Deras nominella värde var en daler silver, det framgår av slantarna som har beskrivits som sedlar av metall (Bertel Tingström, »plåtmynt», Nationalencyklopedin; Gustaf Utterström, »Görtz och finanspolitiken» 1967, s. 298).

8 stora ofreden – den ryska ockupationen av Finland 1713–1721.

9 på rak arm – på egen hand, på fri hand; SAOB har detta belägg av Topelius.

Flyktingen.

1. Studenterna tåga i fält.

En vacker vårdag i slutet af April år 1710 hade en pommersk galeas lyckats inkomma mellan de då ännu kringdrifvande isstyckena i Aura åmynning och lade till vid strandquaierna1 i Åbo, för att lossa sin spanmålslast. Året förut hade varit svår missvext i landet, så att rågen på vintern steg ända till 20 à 30 daler tunnan, och det var derföre naturligt, att en mängd spekulanter genast trängde sig kring den välkomna pommerska undsättningen. Folk af alla klasser, köpmän, borgare, tjenstemän, lärde och olärde, jemte en hop brödlöse handtverkare och sjömän, strömmade till, i hopp att erhålla sina behofver för drägligt pris, och pomraren hade all möda att göra för dem begripligt, hurusom hans last allaredan vore betingad af höga kronan för finska arméns räkning.

Folkhopen, bedragen i sina förhoppningar, begynte att knota. – Hvad nu? skrek en groflemmad slagtare, som ingenting mera hade att slagta; – skola vi svälta för att göda general Lybeckers feta pung!2 Låt gå för femton daler, kamrat, och på köpet en ärlig bit fläsk, i fall du ej är en jude!

– Generalen kan äta litet mindre, så marscherar han bättre, inföll en annan. – Hör på, du pommerska rofva, släpp inte kronoråttan i spanmålslåren; der gnagar hon hål.

– Skäms litet, oxmånglare! utropade en tjock qvartermästare, som armbågade sig fram genom hopen. – Det är jag som har kommissariatets ordres att mottaga spanmålen, och vågar någon mucka, skall jag bulta honom till gryn!

– Nubba3 honom, den kronotjufven! ropade åter flera röster. – Talja honom, den riksmesen! Nu tänka de korpa åt sig4 all spanmålen, för att skinna både kronan och oss!

– Vänta, edra öltrattar, edra paltmakare, edra diskslekare5, jag skall lära er att oqväda hans excellens generalens höga person, när hela landets välfärd ligger på våra värjspetsar! skrek qvartermästaren uppbragt, i det han lyckligen slank igenom till pomrarens däck.

– Jo i er käft ligger landets välfärd, genmälde hopen. – Klistra fast den pultronen vid masten! Doppa honom i ån! Kalfatra6 honom! Byk honom! Skräfla kunna de, men kommer ryssen, så få vi se hur de springa till skogs!

Tiderna voro så oroliga, sinnena så söndrade, att minsta gnista kunde sätta allt i låga, och så hotade äfven detta gräl att urarta till buller7 och våldsamhet, då lyckligtvis hopens uppmärksamhet afleddes åt ett annat håll. De hetsigaste skrikarne voro redan i beråd att intränga på pomrarens däck och jaga den tjocke qvartermästaren för pocker i våld8, då de på den tiden ovanliga tonerna af en flerstämmig manlig sång kommo dem att stadna och höra hvad detta månde betyda. Snart såg man äfven en talrik skara studenter framtåga i marschordning från den aflägsnare trakt af stadens område, som af ålder var känd under namn af Ryssbacken, emedan – i fall man får tro den lärde Daniel Juslén9 – det var der som moskoviterne uppslagit sitt läger, då de år 1318 förhärjade staden. Mansstyrkan af denna unga skara torde väl ha uppgått till något mer än tvåhundrade, ehuru dess leder för ingen del voro så raka och väl ordnade, att de med samma säkerhet kunde beräknas, som regelbunden militär. Der saknades äfven det likformiga yttre skick, som man, isynnerhet nu för tiden, är van att söka i den gemensamma uniformen och afmätta disciplinerade hållningen; ty största delen af dessa improviserade krigare buro helt frimodigt samma grå eller blå vadmalsjackor, hvarmed de blifvit utstyrde af sockenskräddaren på hemorten, och endast några bland dem hade med tillägg af gula uppslag och dito läderbälten gjort ett försök att närmare efterlikna den verldsbekanta och ryktbara karolinska uniformen. Mot hållningen skulle väl ock en militär haft mycket att anmärka, alldenstund mången nacke blifvit i förtid krökt under den latinska grammatikans tyngd; men deremot såg man kraftiga muskulösa gestalter och väldiga kämpalemmar, sådana väl knappt någon ynglingaskara nu för tiden kan uppvisa. Mången haka bar den tiden »mandomens prydnad» redan i skolsalen, och om äfven 14- och 15-åriga studenter, då som nu, icke voro så alldeles sällsynta vid den finska högskolan, så hade dock det vida vägnar större flertalet uppnått den mogna åldern af 30 och 40 år, när de nu gjorde sig redo att byta boken mot svärdet. Dertill kom att de yngste novitierne10, som höllos i sträng tukt af de äldre kamraterne och af dem behandlades föga bättre än springpojkar, icke ansågos värdige äran att deltaga i kämpaöfningarne, hvaraf det kan förmodas, att äfven den strängaste mönsterherre11 icke funnit många att utgallra i denna trupp, som nu framtågade öfver Åbo gator.

Studenterne sjöngo – och när sjunga icke studenterne deras fröjder och deras hänförelse! I konstrik öfning kunde visst icke deras sång mäta sig med nutidens qvartetter12, men en kraftig och trofast ande ljöd der i dessa toner. Det var Dahlstjernas bekanta visa om herr Peder, som grep efter den väna möjan stolts13 Narva, och om kung Carl, som bar sorgen för henne14.

Sen hördes ett skri långt öster under skog:

Ve oss! Våra män ligga slagna.

Hvem körer nu vår harf? Hvem styrer nu vår plog?

Och alla våra herrar äro tagna.

J hafven det väl hört, att kung Carl bar sorgen för henne ...15

En ovanligt högvext och bredaxlad man i sjömanskläder hade nyss landstigit från den pommerska galeasen och vände sig till sin granne i folkhopen, en sotig smed, med den frågan hvad detta krigiska uppträde ville betyda och om fienden redan vore i landet, eftersom sjelfva studenterne tycktes beväpna sig för att tåga i fält.

– Det må jag veta, svarade smeden. – I runda fyra veckor har jag nu dag och natt hamrat på gevärspipor och huggvärjor, att icke tala om stigbyglar, hästskor och annat sådant, för hvilket ingen tid varit att reparera ett enda lås, om det också suttit i rike herr Wargelins kassakista. Studenterna? Vasserra16, de ha nu i åtta år lupit efter pliten17 och exercerat som knektar, änskönt här varit stillsamt emellanåt. Men nu ligger ryssen utanför Wiborg, och påsknatten kom der ett herrabud18 från landshöfding Palmenberg, att alla studenter skulle gripa till musköten och marschera med nostofolket*. Hammarslag! det tog eld i blårna. Professorerna pruta emot allt hvad de kunna, ty greska19 och latin ha kommit ur mode i Åbo, och der bli bara krokota20, halta och lama qvar vid böckerna. Men ut vilja studenterna, så det ryker om dem. Slagg i min ässja, det är krut i de pojkarne. Jag har slagits med dem i sju år, två eller tre qvällar i veckan, den tiden jag var gesäll, och mången smörhane21 bär ännu bulor i hufvudet efter min slägga; men sedan jag blef mästare, står jag på deras sida. Se bara på de der fejade22 musköterna; de äro allesamman ifrån min verkstad – raka och blanka som solstrålar! Och hälften af dem ha de fått på kredit.

– Hvem är den högvördige mannen i den långa kaftanen och den stora peruken derborta vid hörnet, han som tycks med så snäfva blickar betrakta studenternas marsch?

– Det är professor Tammelin, akademiens rektor. Den vördige mannen är värre deran, än en tre tums spik under en två punds23 slägga. Biskopen är i Stockholm, och hela staden är full af oljud. Påskaftonen skjöts med tre kulor in i assessor Gyllenkroks kammare, medan han var i badstugan. Vete hin om studenterna varit med om sådana upptåg, men det vet jag att studentkurran sedan ett par veckor är mera befolkad än lärosalarna, och två nya hänglås har jag måst göra till den. Smid dem inte för starka, Wasara-Jaako, sade studenterna; du kan väl förstå att vi hellre slåss för kung Carl, än fånga spindlar i carcer24. Känner intet annat än tjensten, svarade jag; men hade ni kung Carls näfvar, nog skulle ni rå med mina lås. Han kan tro mig, sjöman, de gunstig junkrarne togo mig på orden, och en vacker morgon hade de klappat sönder mina nya lås. Men derpå lät höglärda konspiratorium ...

– Konsistorium, rättade sjömannen.

– Får gå. Derpå lät höglärda konsistorium slå en stark jernbom för dörren, och sedan dess sitta fåglarna beskedligt i buren. Men de öfriga skrika dess värre och samlas hvar dag till excercis på Ryssbacken. Hör bara. Nu stadna de och rådslå om något nytt upptåg. Jag vill hålla mitt städ mot en kullfallen skorsten, att det icke är om examen och greska visor som de nu slå hop sina kloka hufvuden. Pass på, – nej hör bara! Nu får gamla Wäder, som håller vakten vid kurran, något att göra.

Sången hade tystnat och studenterne stadnat på strandgatan. Efter en stunds ifrig rådplägning hördes bland dem det allt högljuddare ropet: – till carcer! till carcer! Och snart var hela skaran i marsch till akademien, dit sjömannen, som för tillfället ej hade något annat att göra, följde på afstånd efter.

Kungliga akademien i Åbo hade den tiden och ännu inemot hundrade år derefter sin tarfliga bostad i sjelfva den höga mur, som omgaf kyrkogården närmast kring domkyrkan, och vid sidan af samma mur, midtemellan instrument-kabinettet och bibliotheket var ett särskildt utsprång, som hade den vigtiga bestämmelsen att tjena till carcer eller studentkurra, såsom smeden behagade riktigt öfversätta det. Det var hit studenterne styrde sin marsch, och knappt voro de på ort och ställe, innan de vågade hvad de sannolikt ej skulle vågat, om den stränge och fruktade biskop Johannes Gezelius den yngre, akademiens procanceller, varit i staden, nemligen att med höga rop fordra sina fångne kamraters frigifvande. – Ut med fångarne! ropade skaran. – Upp med carcer! Peldanus ut! Miltopæus ut! Bång ut! Alla fångar fria att strida för konungen och fäderneslandet!

Vaktmästaren Wäder, en gammal afskedad fanjunkare som blifvit invalid i slaget vid Lund25, var sannolikt icke ovan vid dylika besök, ty han aktade sig väl att öppna den förbommade porten och nöjde sig att från ett litet förgallradt fönster derofvanför fråga i sträf ton »hvad de nu åter hade för dumheter för sig». Ett par skickligt kastade ruttna ägg och det förnyade ropet »ut med fångarna!» var svaret på frågan, tydligt nog för att ej kunna missförstås. Wäder tog likväl detta med ett lugn, som man knappt skulle tilltrott hans namn, och gick utan vidare ordvexling att efterse, om lås och galler derinne voro uti behörigt skick.

Studenterne stadnade några minuter rådville. Några de djerfvaste föreslogo att genast storma porten och den vägen bryta sig in till carcer. Andra ansågo det vara både lättare och klokare att vika om hörnet, intränga genom stora porten, som hela dagen stod öppen, och från gårdssidan befria sina fångne kamrater. De försigtigaste höllo före, att man hellre borde i massa begifva sig till rektors bostad, för att i supplikväg erhålla det som annars kunde hafva så vidtutseende26 följder.

Innan de ännu fattat beslut, fick deras ovisshet hastigt slut, i det att rektor, åtföljd af ett par bland konsistoriales27, närmade sig samlingsplatsen. Det bör anmärkas, att de tvenne kraftfulle biskoparne Gezelius, far och son, under snart tvenne mansåldrar vidhållit bland studerande ungdomen i Åbo en ytterst sträng disciplin, som äfven derförutom låg uti tidens anda och som nu endast en ytterlig allmän fara och den stränge förmannens frånvaro bragt ur de vanliga hakarna. När biskop Gezelius den yngre, med sitt annars rödlätta och välmående anlete, brukade med sina skarpa bruna ögon mönstra studenternes skara, vågade ingen mun öppnas, ingen hand röras till annat än betygande af den mest oinskränkta lydnad och undergifvenhet. Nu var han borta, men den traditionella vördnaden för en akademisk myndighet hade ännu ej hunnit förgätas, och så snart rektor visade sig, flögo alla mössor af, en ljudlös tystnad uppstod i skaran, och alla förbidde med blottade hufvuden hvad akademiens närmaste chef på stället hade att säga dem.

Rektor magnificus, professor Tammelin var en mager man af oansenligt utseende, som likväl något förhöjdes af hans presterliga drägt och det medvetna öfvertag, som i dessa tider obestridt tillkom den theologiska fakulteten28. Han trädde bland ungdomen med en säkerhet, som tillkom kyrkans furstes vikarie, och tilltalade studenterne på latin, både emedan det lärda tungomålet då var i allmänt bruk vid alla beröringar mellan lärare och lärjungar och törhända äfven för att icke inviga den kringstående sammanlupna folkhopen i universitetets husliga29 tvister. – Hvad är er mening med detta stoj, sade han. Hvad för er hit i vapen, och hvad är orsaken till det buller, som redan i flera veckor stört högskolans frid och den aktning J ären skyldige de akademiska lagarna?

Gabriel Peldan*, en broder till den hurtige Israel Peldan31, som för tillfället satt i carcer, framträdde nu ur skaran, bugade djupt för sin rektor och besvarade frågan oförskräckt på en ej mindre flytande latin, än den lärde professorens. – Eders magnificence, sade han, känner fastmer än vi ringa lärjungar den nöd och fara, som landet påkomne äro genom moskovitens oförmodade infall, och huruledes kronans befallningshafvande låtit påbjuda, att jemväl studenterne skola väpnas och öfvas till att tåga mot fienden. Jag vågar säga det, och vi skola alle bevittna det med vårt blod, att vi studenter med största flit och åstundan vilja denna höga befallning efterkomma och gerna dö för vår hjeltemodige konung och vårt älskade fädernesland. Men nu hafva, törhända emot eders magnificence’s vetskap och vilja, allehanda hinder och uppskof blifvit lagda i vägen för denna vår högsta åstundan af personer, som hvarken med oss eller landet ärligt mena. Och när vi, det oaktadt, samlats till våra påbjudna krigsöfningar och törhända något högt gifvit vår goda mening tillkänna, hafva någre bland oss blifvit som orostiftare i carcer insatte och sålunda hindrade att tjena fäderneslandet. Fördenskull äro vi, under betygande af vår ödmjuka lydnad och vördnad för eders magnificence’s befallningar i öfrigt, hitkomne för att i ödmjukhet bönfalla om våra fångne kamraters frigifvande, på det att vi alle med första görliga må tåga i fält och hans majestäts nådiga vilja sålunda, i hvad på oss ankommer, snart må gå i fullbordan.

– Edert ödmjuka tal, Peldan, genmälde rektor, stämmer icke väl öfverens med detta trotsiga uppträdande och med det stoj, som här under sjelfva akademiens helgade murar skrämmer dess fredliga Muser på flykten. Unge män, J faren högeligen ville, om J tron att fäderneslandets fara botas med trots och larm, der allas räddning fastmer beror uppå allas endrägt. Veten att de akademiska myndigheterna ej kunnat motsätta sig landshöfdingens påbud, men icke heller bordt utan reservation underkasta sig hvad uppenbart emot lag och författning strider. I de akademiska konstitutionernas sista kapitel och andra paragraf säges uttryckligen: Studiosi habebunt vacationem militiæ, cujuscunque sortis sint vel conditionis*.

– Eders magnificence täcktes höggunstigt erinra sig de strax derpå följande orden: nec sub quocunque denique titulo ad eam inviti trahentur*, inföll Peldan, något hänförd kanhända af den vanliga disputationslustan, som vaknade så ofta man kom in på det romerska tungomålet.

En knappt märkbar rodnad på rektors kinder lät ana att anmärkningen träffat, men han fann klokast att icke ingå i någon vederläggning. – Konsistorium, fortfor han, – har nogsamt öfvervägt den stora vådan för Finlands framtid, derest studerande ungdomen, som är kallad att i sinom tid bekläda landets embeten och vårda dess upplysning, skulle till större antal falla för fiendens kulor och derigenom samka32 barbari och mörker öfver kommande slägten. Allt fördenskull ha de akademiska myndigheterna aktat nödigt hafva uppskof med krigsöfningarna, intilldess kungliga rådet hunnit lemna resolution på våra underdåniga betänkligheter, och med rätta låtit näpsa dem ibland eder, som otåligast gått edra förmäns visa omtanke i förväg. Äro dock numera härom vissa tidender inkomne och vederbörligen stadgadt, att allenast tjugu bland eder, som äro store och starke till kroppen, men till studier mindre hugade, skola tåga i fält, men de öfrige stadna vid deras fredliga öfningar in literis et artibus33. Unge män, i betraktande af edert ursprungligen goda uppsåt och tidens kraf, vilje vi, edra förmän, för denna gång öfverse med edert mindre skickliga34 beteende och frigifva edra kamrater, de der i carcer suttit hafva under vilkor att J ställen eder kungl. regeringens befallning till efterrättelse och sjelfve utväljen bland eder dessa tjugu landsens krigare. Gån alltså i frid, J öfrige, och tjenen edert land, icke med larm och trots, utan med berömliga gerningar.

Med dessa ord aflägsnade sig rektor, lemnande hela den unga skaran obeslutsam och rådvill. Kärkommet var icke budskapet, att blott några få ibland dem skulle utkoras att kläda blodig skjorta35 för fäderneslandet. Deras enthusiasm var icke af det slag, som, mäktig i orden, uppbrusar mellan skål och vägg, för att nästa morgon åter förkolna. De voro sin tids och sitt folks äkta söner, redobogne36 att tåga, icke till smyckade fester, utan till det fulla, dödligt blodiga allvaret af en jernhård tid, och de kände sig, likasom allt Sveriges och Finlands folk den tiden, mäktige nog att kämpa mot verlden. Derföre nedslog ålderdomens visa varsamhet lik en kall störtskur öfver deras unga hänförelse, och några de djerfvaste vågade yttra det förslag att genast, och utan att vidare fråga de vördige fäderne, rycka mot fienden. Andre åter erinrade sig, att general Lybecker då redan låg i häftig fiendskap med akademiens procanceller, biskop Gezelius, och sannolikt skulle gynna deras uppstudsighet, för att förtreta biskopen. Men Lybecker var icke den man, som kunde elda de finska studenternes patriotiska hänförelse. Ett rop af afsky höjde sig genast vid nämnandet af hans namn, och när snart derpå de fångne frigåfvos ur carcer, beslöt man att utan motstånd foga sig efter rektors befallningar.

– Den tid torde komma ändå och förr än vi önske, när enhvar ibland oss som kan bära musköten får slåss för sin egen tröskel, inföll profetiskt den kloke och raske Gabriel Peldan.

– Men jag vill gå nu strax emot fienden – och jag – och jag – och jag – utropade femtio ifriga röster på engång. Man tvistade med häftighet om äran att blifva en af de tjugu; man svor vid alla forntidens gudar och gudinnor, att ingen vore »mindre hugad för studier», än talaren sjelf, och komme det an på kroppsstyrka, kunde man genast försöka. Tilloppet var för stort; man måste slutligen lotta. De som utdrogo krigets lott, uppfäste den genast med stolthet på sin mössa, medan de som dömdes att qvarstå vid boken med harm och bedröfvelse trampade lottsedlarna under sina fötter.

När detta var gjordt, uppstod bland de tjugu lycklige det tal, att de borde sig emellan välja en korporal37.

– Simon Bång blir vår korporal! ropade flera röster, och Simon Bång vardt på fläcken utnämnd. Han var en af de 8 orostiftarne från carcer och en af de axelbredaste. Men Simon Bång hade sina betänkligheter och förklarade att han mottoge värdigheten blott på ett vilkor, nemligen att truppen skulle derjemte anföras af en krigserfaren kapten.

– Prat! sade några. – Den som allena slagit elfva gesäller på flykten vid Gertulibacken, kan också ensam klappa en hel fiendtlig armé.

– Jag står vid mina ord, genmälde Bång, som var känd för att vara en tjur i både styrka och envishet.

– Bång har rätt, inföll Peldan. – Men hvem skola vi välja. Här finns ingen af de äkta karolinerna qvar i staden, utom den halte Tavast och den armlöse Ridderstorm och den supige Falström. Gå vi åter till Lybecker utan eget befäl, så sticker han oss in i lederna, eller ger han oss en karl, som lärt sig af honom konsten att retirera.

– Om herrarna önska till chef och kamrat en ärlig karolin, som varit något med i elden förut, så står jag till tjenst, tilldess att högsta befälet anvisar mig annan plats – ljöd plötsligt en stark manlig stämma från muren i grannskapet. Studenterne sågo sig om och varseblefvo den förut nämnde högvexte mannen i sjömansdrägten, han som landsteg från den pommerska galeasen. Första anblicken visade dem, att Simon Bång knappt räckte denne jätte öfver axeln.

Man frågade med någon undran hvem mannen var.

– En fattig karolin, som jag redan sagt, och mitt namn är Gustaf Adolf Bertelsköld.

– Är det grefve Bertelsköld vid lifdragonerna – en af konungens drabanter – han som kämpat så tappert i alla konungens segrar – han som blef sårad vid Pultava och fången vid Dniepern! frågade flera röster på engång med en ton af beundran och aktning, som utvisade att den tappre grefvens bedrifter ej voro okända i hans fädernesland.

– Jag är densamme och har haft äran vara vittne till hans majestäts segrar, ehuru mitt svärd ej vägt mera der, än den ringaste krigares, svarade Bertelsköld. Min historia sedan dess kan sägas i få ord. Jag var i åtta månader fången, flydde derpå till Polen och Tyskland och lyckades slutligen genom Pommern komma öfver till Åbo, för att åter erbjuda min ringa arm åt fäderneslandet.

– Hurra! Hurra! Bertelsköld blir vår kapten! Lefve kungen! Lefve Bertelsköld! jublade studenterne.

– Nu skall det gå som en dans att jaga moskoviterne hem till stora Novgorod! ropade flera röster.

– Mina herrar, sade Bertelsköld, ej utan ett uttryck af vemod i den vackra manliga stämman, – det var en tid, då jag, liksom hela vår här, stormade framåt i samma djerfva tro. Många tusende af de våra fångne eller döde, – segerns blomma vissnad för den segervanaste här som ännu trotsat Europa, – allt detta har sedan lärt mig att icke förakta en fiende, som lärt sig krigskonsten af oss sjelfva och som ständigt kan ställa massan emot den personliga tapperheten. När jag nyss såg det glada mod, med hvilket alla studenter täflade att få strida för kung och land, då sade jag till mig sjelf: Ännu kunne vi hoppas, ja vid himlen, vi kunna segra ännu, ty sådane äro vi alla! Vi veta icke hvad fruktan är. Men för att segra, behöfva vi klokhet dertill. Intet öfvermod, mina herrar! Vi ha framför oss en fiende, som kan blifva oss vådlig, om vi anse honom ringare än han är. Jag antager edert anbud, jag blir er kapten för den korta tid mig kan förunnas dertill, och likasom jag svär eder ett redligt kamratskap till sista blodsdroppen, så skolen J ock svärja mig militärisk lydnad.

– Det svärja vi. För oss blott an! För oss nu genast mot fienden!

– Om det är möjligt, marschera vi redan i morgon. Gud gifve oss lycka, mina herrar, att något uträtta för vårt fattiga land. Åtminstone skola vi veta att strida för det och dö för det. Lefve kung Carl!

– Lefve kung Carl! Till vapen! Till vapen!

Fotnoter till detta avsnitt

* Nosto – d. v. s. uppbådsfolket, ett då brukligt half-finskt ord.

* Om man får tro den biograf, som i Åbo Tidningar år 179230 beskrifvit den sedermera så ryktbare prosten i Ilmola Gabriel Peldans lefverne, har denne år 1710 befunnit sig i Stockholm, hvarom vi öfverlemne åt fältskärn att, bäst han gitter, med besagde biograf disputera.

* Studenterne skola vara frie från krigstjenst, af hvilka omständigheter eller vilkor det vara må.

* Ej heller må de under något slags förebärande tvingas dertill emot sin vilja.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 strandquaierna – stavningsvariant av strandkajerna.

2 skola vi svälta för att göda general Lybeckers feta pung! – Se kap. 2 »Stora ofredens Klingspor», s. 566 f., och kommentar till 566, 34–567, 14.

3 Nubba – slå till; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 korpa åt sig – rovgirigt gripa, roffa till sig.

5 diskslekare – tallriksslickare.

6 Kalfatra – misshandla.

7 buller – upplopp.

8 för pocker i våld – iväg, åt helvete; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 Ryssbacken, […] Daniel Juslén – Daniel Juslenius avhandling Aboa vetus et nova ventilerades 1700; Topelius har använt Frans Johan Rabbes översättning i Suomi 1841:2, förklaringen till namnet Ryssbacken på s. 21.

10 novitierne – nyinskrivna medlemmarna av studentnationen.

11 mönsterherre – officer som utsetts att mönstra en trupp.

12 nutidens qvartetter – Studentsång framförd av kvartetter blev ett fenomen i mitten av 1800-talet.

13 möjan stolts – ädla, högborna mön.

14 bar sorgen för henne – hade omsorg om henne.

15 Sen hördes […] sorgen för henne ... – Gunno Dahlstierna, Giöta Kiämpa-Wisa/Om Kåningen å Herr Pädar (1701?); citatet återger strof 113 med moderniserad stavning, jfr Svensk litteratur 1 2002, s. 419.

16 Vasserra – bevars! förvrängning av vars herra tre, Vår Frälsares trä, d.v.s. korset.

17 pliten – huggvärjan.

18 herrabud – befallning från överordnad eller högre ort; SAOB har detta belägg av Topelius.

19 greska – grekiska.

20 krokota – krokiga.

21 smörhane – vekling som är stor i orden; SAOB har detta belägg av Topelius.

22 fejade – putsade, polerade.

23 två punds – ca 19 kg.

24 carcer – arresten.

25 slaget vid Lund – den 4 december 1676 under skånska kriget mellan Sverige och Danmark.

26 vidtutseende – långtgående.

27 konsistoriales – här: de andra professorerna.

28 medvetna öfvertag […] theologiska fakulteten – Teologiska fakulteten stod högst i rang, ambitiösa professorer i de andra fakulteterna strävade efter professurer i den teologiska.

29 husliga – här: interna.

30 Åbo Tidningar år 1792 – 5/11 och 12/11 1792.

31 Gabriel Peldan, […] Israel Peldan – Bröderna Peldan/Peldanus: Gabriel (1690–1750) och Israel (1692–1747) var prästsöner från Ilmola i södra Österbotten och deltog i slaget vid Storkyro 1714 där de anförde lokala bönder. Topelius har kunnat bygga på »Lefvernes Beskrifning öfver framl. Kyrkoherden Gabriel Peldan i Ilmola» (ÅT 5/11 1792), baserad på dennes egna anteckningar, och på Gabriel Reins föreläsningar. Rein uppger att 200 bönder från Ilmola valde studenterna Gabriel och Israel Peldan till anförare 1713 och »sålunda hindrat fienden att göra ströftåg i deras socken» (Föreläsningar öfver Finlands historia. Senare delen 1871, s. 322).

32 samka – ådra.

33 in literis et artibus – (lat.) i litteraturen och konsten; torde här avse ämnena i filosofiska fakulteten.

34 skickliga – lämpliga, passande.

35 kläda blodig skjorta – gå ut i strid.

36 redobogne – beredda.

37 korporal – anförare.

2. Stora ofredens Klingspor1.

Redan länge hade det mulnat i öster, och ovädret drog sig tillsamman. Likasom seglaren på den gömda fjärden efterhand ser vattnet svartna, när åskmolnet uppstiger öfver horizonten, och med oro vänder öga och öra ditåt, för att akta på faran; så stod Finland redan i tio år med öga och öra spanande mot öster, för att märka på2 tidens tecken. Ljungeldar blänkte beständigt igenom detta svarta moln, men de voro ännu fjerran, och deras dån försvagades utaf afståndet. Man hoppades ännu att ovädret skulle brusa på sidan förbi, då hastigt Pultavas namn, likt en förfärande åskknall, rullade från öster till vester, bebådande hot och fara. Från den stunden fanns ingen trygghet mera på denna sidan Bottenhafvet. Den som lade sig om qvällen, frågade sin Gud, hvilken sol månde skina öfver hans morgondag, och lyssnade under nattens mörker på hvarje ovant ljud ifrån skogsbrynet eller fjärden. Den som gick på fältet, förmanade barnen hemma att ila med bud, om något underligt hördes i granskapet, och den som begaf sig på resa vidtalade grannarne, innan han for, att väl se efter hans hus, om något förefölle. Den gamle skytten undersökte hvar afton hanen på sitt gevär; modren tackade hvar morgon Gud att hon ännu ägde de sina; piltarne lekte krig; döttrarnas spinnhjul upphörde att snurra, när en främmande syntes i dörren, och gårdshunden begynte tjuta, när han hörde ett skott aflossas uti den nära skogen. Kom en vägfarande, öfverhopades han af frågor, och man sökte redan uti hans uppsyn läsa, om fienden gått öfver gränsen. Folk, som tänkte på morgondagen, läto plantera rofländer3 i ödemarkerna, för att hafva ett visthus i nödens stund. Andra läto mura hemliga källrar att förvara sin egendom, och många skickade tidigt sitt silfver öfver till Sverige. Städerna öfvade sin återstående ungdom i vapen och utställde poster vid vägarna, för att i tid berätta, om något vore å färde. Menigheten samlades hvar söndag talrikare än någonsin till sin kyrka, för att förnimma något om kriget, och midtunder krigsbönen hände ej sällan att alla rusade ut, när ett rop hördes på vägen eller en kurirklockas klang ljöd fridsförstörande borta på andra sidan om sjön. I dessa tider var ett gevär mera värdt än ett silfverur, ett rostigt svärd var förmer än den bästa plog, och näst Guds namn var kung Carl det första och sista ord, det första och sista hopp, som ännu ansågs kunna besvärja den hotfulla framtiden.

År efter Christi börd det sjuttonhundrade och tionde brast stormen lös. Den nöjde sig i början att bortsopa Finlands östra fästen, saktades derefter för en kort tid, men blott för att innan kort ånyo utbrista öfver södern af landet och derefter, oemotståndlig som ett öde, bortrycka med sig hela den inre och nordliga delen af det vidsträckta landet. Natur och menniskor tycktes ha sammansvurit sig att gynna dess framfart, och när den slutligen lugnade, hade dess böljor för alltid bortsköljt sydöstra delen utaf den finska halfön.

Knappt hade ett ilbud fört till czar Peter underrättelsen om Måns Stenbocks seger vid Helsingborg4, innan czaren redan förutsåg att Stenbock kunde upprepa Carl X:s och Carl XII:s vågspel samt gå öfver sunden till Seeland och tvinga Danmark till fred. Detta ville han förekomma och beslöt med sin vanliga energi att gifva Sverige annat att tänka på. Han hade dessutom en gammal räkning oafslutad med Wiborg sedan 17065 och lät derföre genast de på Retusaari församlade trupperna rycka öfver isen till Finland. Den 22 Februari 1710 framkom denna korps6 öfver Wekkalahti till nejden af Wiborg, men fortsatte marschen och slog läger vid Hietala och Airontaipale 3 mil från staden, för att medelst en skans alldeles afstänga Wiborg från dess förbindelse med det inre af landet. Ryska styrkan var vid den tiden ungefär 18 000 man med 15 kanoner under Apraxin7, Bruce8 och Birckholtz; soldaten bodde i kojor af snö och slet mycket ondt i den starka kölden. General Lybecker hade dragit sig, på rådets befallning, tillbaka från Wiborg. Hans närmaste man i befälet var öfverste Zacharias Aminoff, en redan ålderstigen veteran, som knappt kunde lemna sängen, och derföre utsågs den tappre öfverste Magnus Stjernstråle till kommendant uti fästningen. Han var en äkta busse af den karolinska tidens halt och kärna, och då han hade en tapper besättning af 4 000 man samt goda förråder, tviflades icke, att han ju skulle visa fienden tillbaka med blodigt hufvud, intilldess att Lybecker hann komma med undsättning.

Hela Finland, hela Sverige, hela norden hade nu sina blickar riktade på Wiborg och Lybecker. Sverige hade förut förlorat Nöteborg, Narva och Nyen; Wiborg var nu den jernfasta återstående nyckeln till dess östra gräns och till Finland. På Lybecker berodde i främsta rummet dess räddning. Vi skola se hur han uppfattade vigten af denna sin ställning.

Bombardementet begynte, spetsen af slottstornet blef afskjuten, och staden råkade tre gånger i brand, men hvar gång släckte besättningen lågorna. I April, när sjön blef isfri, lade sig en stark rysk flotta under öfveramiralen Apraxin utanför Wiborg, stängde inloppet med försänkningar9 och medförde talrika förstärkningar åt de belägrande. Czaren sjelf anlände kort derpå med groft artilleri, och den förenade ryska styrkan uppgick nu till 23 000 man med 80 kanoner och 26 mörsare10. Dag och natt regnade bomber och glödgade kulor öfver den olyckliga staden. Stjernstråle besvarade helsningen efter bästa förmåga. Nära Hietala, på andra sidan om Kivisilta bro, är en sten, som ännu i dag kallas Kasakankivi eller kosackstenen. Här, säges det, uppsteg czar Peter ofta för att betrakta staden och uppgöra sina anfallsplaner. Besättningen märkte det en dag och riktade en kanon mot stenen. Men en närstående kosack blef varse faran och lyckades med svårighet förmå czaren att nedstiga och byta plats med honom. Knappt var det gjordt, innan kulan från fästningen hvinande borttog kosackens hufvud. Men czaren dröjde ej länge här, utan återreste till Petersburg med sträng befallning att taga Wiborg, kosta hvad det än kosta ville.

Försvararne blödde, förråderna minskades. Till Lybecker stod snart den betryckta stadens sista hopp. På hans kraft, understödd af uppbåd från hela landet, berodde nu Finlands nyckel.

Och hvem var då denne Lybecker, till hvilken allas ögon nu litade? Han var en af dem, hvilka på en underordnad plats i lifvet sannolikt icke varit bättre eller sämre än de flesta andra dödliga, men hvilka med sitt minne i häfderna fått dyrt betala den upphöjda plats, der slumpen ställt dem till egen ofärd och folkens olycka.

Generallöjtnanten baron Georg Lybecker11 hade som tapper och lycklig partigängare12 förvärfvat konungens gunst, men saknade all duglighet för ett högre befäl. Långt mindre var han vuxen det svåra värfvet att i en så vådlig tidpunkt upprätthålla det sjunkande Finland och förena dess sista hjeltemodiga ansträngningar till ett klokt, ett energiskt försvar. Som menniska spillde han sitt rykte genom den futtiga snålhet, som ständigt rufvar på små intressen, der tidens faror mer än någonsin hade behöft stora tankar. Som fältherre hade han dokumenterat sin fullkomliga oduglighet under det ryktbara tåget mot Ingermanland 1708. Det var här han med 14 000 man var nära att förändra nordens öden genom att ödelägga det unga Petersburg, men lät Apraxin skrämma sig genom ett listigt bref, som spelades i hans händer och hotade honom att afskäras från kusten af 40 000 ryssar. Aldrig har en glänsande vapenbragd blifvit eländigare förfuskad med den skamligaste flykt. Så hufvudlöst var hans återtåg för en inbillad och osynlig fiende, att, utom andra förråder, 6 000 hästar blefvo skjutne eller hasade13 för att komma undan till svenska flottan under Anckarstjernas befäl.

Ej under att hans namn redan 1710 hade i Finland en dålig klang, hvilken hans sednare olyckliga bana endast kunde göra ännu förhatligare. Det är sannt att hans stridskrafter voro otillräckliga och förråderna ännu sämre, men fienden var icke bättre försedd vid sitt första framryckande. Lybecker försummade tillfället att genast i Mars angripa den af sjukdomar och köld försvagade ryska hären och drog sig i stället tillbaka, beherrskad af samma planlösa fruktan som jagade honom från Ingermanland, och fienden fick derigenom tid att förstärka sin makt tilldess att stridens utsigter för hvar dag blefvo mera ojemna och Wiborgs undergång för hvarje förlorad timma oundvikligare.

En vacker eftermiddag i början af Juni var generalen i sitt högqvarter vid Keltis, sysselsatt att granska fältkassans räkenskaper, hvilka, som vanligt, utvisade långt flera obetalda leveranser och aflöningar, än kontanta tillgångar. Värmen generade något den tappre fältherren; han hade skrubbat peruken åt sidan, snusdosan låg bredvid honom på det massiva ekbordet, och emellanåt hämtade han nya krafter från en mugg tjärnmjölk, hvars landtliga innehåll här och der efterlemnat tydliga spår på de utbredda räkenskaperna. Att döma af det välbehagliga småleende, som stundom krusade den högtbetrodde mannens tunna läppar, tycktes han i detta arbete vara just i sitt esse, sitt rätta element – deruti, som i mycket annat, en förebild till sin ryktbare efterträdare, fältmarskalken Klingspor14, hvilken Finlands olycksstjerna etthundrade år efter Lybecker kallade att med samma utgång upprepa samma taktik; – tvenne Fabier15, hvilka hvardera »cunctando restituit rem»16 – till fiendens synnerliga belåtenhet.

– Hvad nu, Rydholm, sade han till fältkamrern, som på behörig distans afbidade17 resultatet af granskningen; – 134 daler för stöflar åt Nylänningarne? Och 1 daler paret? Dessa pjexskomakare18 förtjente att hänga ...

– Manskapet har i flera veckor gått barfota, ers excellens ...

– Och ändå äflas de med att vilja marschera mot fienden! Men så prejar19 man kronan. Vadmal åt Tavastlänningarne? Ha de då så lata hustrur och döttrar, att de ej kunna bestå sig kläder på kroppen, så bed dem draga för hin i våld.

– Ers excellens, de ha länge gått uti trasor ...

– Och ändå vilja de slåss! Stryk skulle de få på sina bara ryggar ... Hvad vill det säga? Hundra tunnor råg, att levereras i Tavastehus? Är han galen?

– Uppbådsmanskapet från Österbotten är i antågande, och icke en bit bröd är i ordning för dem.

– Har rådet skickat oss en hop slödder på halsen, må de sjelf draga försorg om förplägningen. Stryk ut leveransen, det angår mig inte ... Herre, han har tvärtemot min uttryckliga befallning låtit dukaten gälla 14 daler vid utbetalningarna.

– Ers excellens, stammade fältkamrern ...

– Inte mindre än 15 daler, karl! 15 daler 1 öre, inte en vitten derunder. Fan skall ta er, herre, om ni ger för mindre än 15 daler20; ni får betala det sjelf.

Fältkamrern tvekade. – Ers excellens vet kanske inte hvad onda tungor säga om vexlingarna ...

– Så? Man muckar21? Ut med det, herre, hvad är det man säger? Det är väl åter någon af de belackarne, som inte har mer förstånd eller heder uti sig, än en utpiskad trosshäst? Hvad säger det packet om vexlingarna?

– Man säger ... jag ber att det inte tas illa upp ...

– Nå? Jag tar väl, kantänka, ryska mutor?

– Det vågar inte ens förtalet säga om ers excellens.

– Nå? Ut med det, eller marsch!

– Man säger att ers excellens tar emot kronans dukat för 13 daler, men låter den vid utbetalningarna gälla för 15.

– Bah, låt dem prata. Jag skall, d–n anamma, lära dem prata, när kungen kommer.

– Derför tänkte jag, man kunde låta dukaten gå för 14, för att tysta munnen på skriket.

– Femton, säger jag, femton och 2 öre, ty guldmyntet kommer alltmera ur rörelsen. Får kungen lefva några år till, Rydholm, fås dukaten ej för 20 daler. Hagel! Och jag skulle bli tiggare på edra vexlingar! Det vore tacken för det jag sliter mina stöflar i detta sumpiga bondlandet; – för det jag kommenderar drängar och lymlar, som ingenting annat förstå, än att supa upp sin sold i öl och bränvin. Jag skall, gubevars, räcka till öfverallt. För några lumpna hundra daler, som man skrapat ihop åt mig, skall jag mata alla dessa fyllbultar med paltbröd och korf, inrätta magasiner der ingenting finns att magasinera, sy uniformer åt alla byxlösa pörtbjörnar22 och slå ryssen med en hand full rekryter, dumma som oxar, – folk som, när de möta mig, göra front23 en qvart timma sedan jag passerat förbi dem!

Vakthafvande underofficern anmälde nu, att en officer, som kallade sig grefve Bertelsköld, begärde företräde hos hans excellens.

– Låt honom vänta. Jag säger honom, Rydholm, femton daler och 3 öre skall han ta för dukaten. Jag blir utfattig, jag får till slut panta bort sporrarna från mina stöflar och slidan ifrån min värja. Donner element24, de tro att guld vexer här som kråkbär! Hvad har han betalt för smöret och fläsket? 68 daler för några futtiga tunnor! Är han rosenbefängd! Man skall se att sjelfva trosspojkarna nu för tiden steka fläsk uti smör!

– Jag får underdånigst anmärka, att fläsket och smöret äro för ers excellens’ eget bord. Manskapet och många bland officerarne ha ofta fått nöja sig med halfva rationer25, och derföre klaga bönderne att deras ladugårdar och hönshus fått nattetid släppa till26 resten.

– Så att bönderne klaga? Jag vet ingenting, märk han det, Rydholm, jag vet ingenting derom. De feta bondlurkarne ligga der bakom sina ugnar och smörja kråset, medan landets försvarare lefva på vatten och bröd. Jag ger dem hin. Låt bara ryssen komma; element! Han skall lära dem hvar David köpte öl27. Han får lof att pruta på höet, säger jag. Dessa hästkrakar äta upp både mig och kronan.

– Kavallerihästarne släpa benen efter sig af foderbrist, och hälften af trosshästarne ha störtat.

– Så låt dem furagera på egen hand28. Skola vi sjelfva äta hö, för att skaffa hästarna hafre?

– Betet är ännu klent, ers excellens, och alla lador toma. Bönderne klaga att vårt kavalleri nedtrampar grödan på deras åkrar.

– Jag skall låta hänga de bondslynglarne och kommissarierne på köpet. Skall jag för deras snålhet komma till tiggarstafven? Han skall pruta på höet, Rydholm. Säg dem, att de måste släppa till pungen, medan armén släpper till skinnet för landets försvar. Jag önskar att de hade moskoviten på halsen.

– Man kunde kanske gifva dem anvisningar på kronan, att betalas efter freden ...

– Freden? Han pratar det han inte begriper. Om inte fan tar kungen, ha vi ingen fred att förvänta.29

– Ers excellens! ljöd plötsligt en främmande röst vid dörren till rummet, och en högrest officer i lifdragonernes uniform gjorde militärisk honnör.

Generalen rodnade märkbart, skjöt mekaniskt sin tjärnmjölk åt sidan och mätte den nykomne med en blick af harm och förlägenhet. – Hvem är ni, som smyger er in och stör mig i mina göromål, utan att låta anmäla er? var fältherrens barska fråga.

– Mitt namn är Bertelsköld, major och en af hans majestäts drabanter. Smyga var aldrig min sak, och ers excellens torde ursäkta att jag låtit anmäla mig för en stund sedan, men ej har tid att vänta, ty mitt ärende tål ej uppskof.

– Så-så. Bertelsköld? Och en ordre från hans majestät. Var välkommen, herr major. Rydholm lemnar oss och går att revidera räkenskaperna. Kom ihåg mina befallningar.

– Ja, ers excellens, jag skall pruta på höet, svarade fältkamrern, i det han med en satirisk bugning aflägsnade sig.

– Jag har ej äran framföra någon ordre från hans majestät, återtog Bertelsköld, som nästan kände en medömkan med generalens förlägenhet. – Jag blef fången vid Dniepern, har flytt från fångenskapen och kommer nu att, i spetsen för en trupp frivillige, erbjuda ers excellens och landet min tjenst.

– Han är välkommen, min bästa major, upprepade Lybecker. – Men jag kan ej finna hans anställning, som i alla fall är gifven, så synnerligen brådskande.

– Det är ej heller derföre jag begärt företräde, svarade majoren kallt. – Jag har under min hitmarsch lyckats inhemta säkra underrättelser, att den flotta regeringen afsändt från Stockholm till Wiborgs undsättning nödgats vända om med oförrättade ärender, emedan moskoviten låtit försänka30 inloppen och hunnit befästa dem med batterier.

– Illa det, herr major, rätt illa. Stjernstråle blir tvungen att kapitulera.

– Vidare har jag fått underrättelse, att uppbådsmanskapet från Österbotten varit i antågande till Wiborgs undsättning. De 14 socknarna norr om Gamla Carleby ha väpnat sig till norra gränsens försvar, och de 14 socknarna söder om samma stad ha tågat ut under kapten Fabers befäl. Öfverallt har varit en stark hänförelse och den redligaste vilja att offra lif och blod för fäderneslandet.

– Fägnesamt, mycket fägnesamt. Men herr major, ni som bepröfvad krigare, säg mig uppriktigt, hvad fan skall jag göra med allt det slöddret från Österbotten. Utan vapen, utan tross, utan exercis, utan disciplin, måste ju sådana lösa bondhopar göra spektakel och villervalla bland reguliera trupper, men för resten icke uträtta annat än plundra landet och dö som flugor på lazaretterna. Hvad d–n skall jag göra med allt det packet, som regeringen i Stockholm behagar skicka mig på halsen?

– Ers excellens har rätt, såvidt det gäller svårigheten att disciplinera och proviantera uppbådsmanskapet, hvilket likväl bör låta göra sig med dugligt befäl och kloka anstalter. Men ers excellens har orätt i att kalla dessa redlige bönder slödder och pack. De äro i sanning landets must och märg, och deras ärliga och manliga uppsåt att tjena mot fienden förtjenar en bättre benämning och ett bättre emottagande31. Beklagligen torde likväl nu hela uppbådet vara förfeladt.

– På hvad sätt?

– Förlåt att jag säger det, – genom den otroligaste, den mest klandervärda vårdslöshet. En nyss ankommen student från Österbotten rapporterar mig, att mönstring hållits i Ilmola, och sedan enda karlen på hemmanet blifvit hemförlofvad, jemte en eller två från de hemman, som redan gifvit tre eller fyra karlar åt kronan, ha der likväl återstått 4 200 man enrolleradt manskap, allt godt och dugligt folk, under befäl af sina länsmän och sockneskrifvare, jemte de mest ansedde bönderne. Denna trupp har tågat ut, men icke funnit ringaste anstalt gjord hvarken för tross eller förplägning. Marschen blef derföre snart omöjlig. Först rymde länsmännen och sockneskrifvarne, derpå det mesta af manskapet, så att numera, af denna här, som kunnat rädda Wiborg, knappt några hundrade man i utblottadt tillstånd framkommit till Keltis.

– Nå, hvad sade jag majoren? Idel sammanrafsadt slödder, som ingen krigstukt känner. Gudskelof att vi blefvo af med dem.

– Ers excellens – ni kan så gerna säga: Gudskelof att vi bli af med Wiborg och snart hela Finland!

– Kan jag hjelpa det? Stjernstråle får kapitulera. Jag har göra att sköta mig sjelf.

– Nej, ers excellens, Stjernstråle får ej kapitulera. Vi måste rädda Wiborg, om det ock skulle kosta hela vår armé och vår högra hand.

– Vi? Vi? Herr majoren må vara hans majestäts drabant, så är det likväl mig hans majestät behagat anförtro befälet i Finland. Jag anhåller att majoren ej må förglömma det, när han talar om hvad vi måste göra.

– Ers excellens, jag besvär er, för kungens och er egen ära, för landets välfärd, för efterverldens rättvisa, som skall sitta till doms öfver våra handlingar – rädda Wiborg! Faller det, så är kanhända snart hela Finland förloradt. Låt oss icke försumma ett ögonblick att rycka ut och djerft angripa fienden, hvarhelst vi må träffa honom! Jag förstår ers excellens’ betänkligheter; jag vet att vi äro fienden mycket underlägsne både i antal och krigsmaterial, men vi äga i stället vår konungs föredöme och vårt okufliga mod; vi försvara vårt land, vi kunna åtminstone dö för det. Reträtten, stillaståendet förlama hela vår här. Så länge vi stå sysslolöse här, medan vi nästan kunna höra kanondundret från Wiborg, och hvar dag en del af dess murar ramla, en del af dess få försvarare blöda, – så länge är hvar arm utan senor och hvar knekt ibland oss en krympling. Men gif oss ordres att rycka fram och gripa an, vid Gud, våra armar skola blifva af stål och den svagaste bland oss skall blifva jemngod med tio! Jag känner detta folk; ers excellens bör också känna det. Det duger ej för lägerlif, det vill arbeta i blod, när det ej kan arbeta med plog och harf. Stode vår konung här ibland oss – vid mitt goda svärd, han skulle ej stå i läger nu, han skulle vara som Jehu öfver fienden och jaga honom som vargar bort från hans säkra byte. Låt oss derföre rycka fram, i dag, nu genast! Jag anför en liten trupp af femtio man studenter och djeknar32. Unna mig den äran att vara främst i avantgardet och armbåga oss väg. Jag svär ers excellens, att derest icke Wiborg är fritt, innan nästa måne tändes i ny, skall midsommarsolen skina öfver min och mina kamraters graf vid dess murar.

– Herr major, när har ni lärt er hålla så vackra tal? De vore på min ära förträffliga mellan skål och vägg, men som gammal krigare och som er chef, min herre, bör jag underrätta er, att jag hvarken begärt edra råd eller ämnar göra dem till rättesnöre för mitt handlingssätt. För hvad jag gör ansvarar jag ensam inför hans majestät, som dertill gifvit mig bestämda ordres, och det är till åtlydnad deraf, som jag icke finner mig befogad att inlåta mig i dumdristiga och äfventyrliga företag med en otillräcklig styrka. Kan ej Stjernstråle hjelpa sig sjelf, så blir det ej jag, som uppoffrar konungens trupper för hans skull, följden må sedan blifva hvilken som helst.

– Följden blir, att ers excellens efter Wiborgs fall får hela den ryska makten öfver sig.

– Det blir min sak. Farväl, herr major. Ni torde ursäkta att angelägna göromål ...

– Ers excellens, tillåt mig åtminstone, att med min lilla trupp gå ut på ströfparti, för att uppfånga fiendens kurirer och transporter ...

– Hur behagade ni säga? Studenter och djeknar? Nej, herr major, jag kan ej ansvara för att ni uppoffrar dem på edra vågspel. Ni stadnar här med er trupp, tilldess jag finner ett mera passande tillfälle att använda er.

– Blodet flyter helt nära oss, kanonerna dundra, Finlands förmur faller, och ni vägrar mig att slåss!

– Jag befaller er att stadna, och ni lyder mina ordres. Farväl.

– Ers excellens ... Nu förutser jag Finlands öde! Hvarföre skall ett folk, så villigt att strida, i sin olycka bindas till händer och fötter af en oduglig fältherre!

Dessa sista ord yttrade den tappre drabanten halfhögt vid sig sjelf och lemnade generalens rum med sorg och förbittring i hjertat.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Stora ofredens Klingspor – Anspelar på Wilhelm Mauritz Klingspor (1744–1814) som var överbefälhavare för finska armén i 1808–1809 års krig och titelperson i Runebergs »Fältmarskalken» (Fänrik Ståls sägner 1848; SS V).

2 märka på – ge akt på; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 plantera rofländer – odla rovor.

4 Måns Stenbocks seger vid Helsingborg – Slaget utkämpades den 28 februari 1710. Magnus Stenbock (troligen 1665–1717) besegrade danskarna också i slaget vid Gadebusch 1712, men måste kapitulera 1713 och dog i fångenskap.

5 räkning oafslutad med Wiborg sedan 1706 – Hösten 1706 hade Peter den store gjort ett misslyckat försök att erövra staden. De ryska trupperna ska ha avbrutit belägringen eftersom det dåliga väglaget försvårade provianttransporterna (Lundblad, Carl XII:s historia. Första Delen 1835, s. 413 f.).

6 korps – kår.

7 Apraxin – Amiralen Fjodor Matvejevitj Apraksin (1661–1728) ledde erövringen av Viborg 1710 och kommenderade den ryska flottan vid erövringen av Finland 1713–1714.

8 Bruce – Roman Vilimovitj Bruce, även kallad Robert Bruce (1668–1720), rysk militär som deltog i belägringen av Viborg och intog Kexholm 1710; befordrades därefter till generallöjtnant.

9 försänkningar – uppgrundningar som åstadkoms genom att sänka sten eller grus eller därmed lastade skepp i en farled.

10 mörsare – korta artilleripjäser för kastning av projektiler.

11 Georg Lybecker – Lybecker (d. 1718) hade varit en kompetent landshövding i Viborgs län men lyckades inte försvara Finland som kommenderande general 1707–1710 eller 1712–1713, han fråntogs befälet båda gångerna.

12 partigängare – soldat som användes för spaning eller räder på fientligt område.

13 hasade – hasa: avskära senorna i ett djurs has; SAOB har detta belägg av Topelius.

14 ryktbare efterträdare, fältmarskalken Klingspor – Avser fältmarskalken Wilhelm Mauritz Klingspor (1744–1814) och hans insatser i 1808–1809 års krig.

15 tvenne Fabier – två efterföljare till Quintus Fabius Maximus Verrucosus, romersk fältherre som begåvades med namnet Cunctator (»sölaren») p.g.a. sin taktik i kriget mot Hannibal 217 f.Kr.

16 »cunctando restituit rem» – (lat.) »genom sölande återställde han saken/romerska väldet» (citerat efter den romerske författaren Quintus Ennius).

17 afbidade – inväntade.

18 pjexskomakare – pejorativt, pjäxor: snörda skodon i motsats till stövlar.

19 prejar – pungslår, skinnar.

20 134 daler för stöflar […] mindre än 15 daler – Utöver feghet beskyller Topelius Lybecker för att sko sig på leveranserna till armén, något som den historiske Lybecker inte verkar ha ställts till svars för. Däremot vägde anklagelserna för undermålig intendentur tungt när han dömdes från ära, liv och gods 1717 (Sven Åstrand, »Georg Lybecker», Svenskt biografiskt lexikon).

21 muckar – knotar, opponerar sig.

22 pörtbjörnar – nedsättande om personer som bor i pörten.

23 göra front – militärt hälsningssätt där vederbörande gör halt med vändning mot den honnörsberättigade.

24 Donner element – Förefaller vara Topelius eget tyskfärgade kraftuttryck (jfr »blixt och dunder»).

25 rationer – ransoner.

26 släppa till – sätta till.

27 lära dem hvar David köpte öl – lära dem veta hut.

28 furagera på egen hand – beta.

29 Om inte fan tar kungen, ha vi ingen fred att förvänta. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 133.

30 försänka – jfr kommentar till 565, 9.

31 uppbådsmanskapet från Österbotten […] en bättre benämning och ett bättre emottagande – Om österbottningarnas försvarsvilja och militärbefälets misstro mot uppbådsmanskapet efter Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen 1827, s. 124.

32 djeknar – elever i ett läroverk, prästkandidater.

3. Pesten 1710.

Det tappra Wiborg hade, öfvergifvet af alla, blifvit tvunget att dagtinga den 10 Juni, och Stjernstråle med större delen af sina återstående krigare nödgades gifva sig fången, öfverlemnande åt fienden 140 kanoner, 8 mörsare och en mängd krigsförnödenheter af alla slag. Ännu samma år den 3 September föll Kexholms fäste med 231 kanoner, 40 mörsare och 381 000 skålpund1 krut i fiendens händer genom kapitulation, sedan dess fåtaliga besättning af 3 till 400 man i tvenne veckor försvarat borgen mot en mer än tiodubbel styrka. Gamla Finland2 och Ladoga voro härmed för alltid förlorade för det svenska väldet. Grufliga våldsamheter föröfvades i socknarna kring Wiborg, vilda utbrott af de råe krigarnes lustar och girighet – rysligheter, hvilkas minne knappt sekler kunnat utplåna och som endast öfverträffades af uppträdena i Österbotten några år sednare. Hellre än att upplifva dessa sorgliga hågkomster, må vi stillatigande gå dem förbi och endast anmärka, att ryska truppernas stränga krigstukt och i allmänhet skonsamma behandling af landet i de sednare krigen lyckligtvis ej kunnat gifva någon föreställning om stora ofredens fasor.

Men likasom domens englar hade uttömt alla vredens skålar öfver denna olyckliga tid, kom ännu den tredje mordengeln3 att hemsöka hvad hungern och kriget lemnat qvar i det förhärjade landet. Ur tidens mörka sköte framföddes en ny landsplåga, en förhärjande pest, som långsamt utbredde sig öfver norden och vestern utaf Europa. Den syntes, om ock österländsk till sin börd, ha uppkommit ur de giftiga dunsterna från Polens och Galiziens slagfält, midti loppet af Carl XII:s segerbana år 1707, och fann öfverallt en fruktbar jordmån i den nöd och de sorger, som åtföljde krigen. En hemlighetsfull rubbning i naturens dolda verkstäder tycktes nu, likasom under de stora hungeråren, lossa på fogningarna af helsan och lifvet. Förfärligt kalla vintrar, med skaror af vargar, qvalmigt heta somrar, jordskalf och missvext voro farsotens föregångare. Flyktingar från Estland och Liffland, halfdöde af hunger och elände, kringspridde förhärjelsen till de finska och svenska kusterna. Den 9 September kom pesten med tvenne liffländska qvinnor till Helsingfors4. De angripna husen cernerades5 genast, och alla ankommande flyktingar från sjösidan förvisades till en aflägsen ö i skärgården (stora Mjölö?). Men det oaktadt tilltog farsoten och bortryckte inom tre månader 1 185 personer i denna då så obetydliga stad. Derefter brast den ut i Borgå och dödade 652 personer, hvarefter den utbredde sig vidare både långs kusten och inåt landet. Största delen af Finland, ända till och med Uleåborg, blef hemsökt af denna fruktansvärda gäst, men mycket olika. I en del landsorter, såsom Janakkala och Mäntyharju, ödelades mer än halfva befolkningen, och hela byar blefvo utdöda. Andra sluppo vida lindrigare; några synas ha blifvit alldeles förskonade.

Vår berättelse för oss nu till Åbo i medlet af6 Oktober samma olyckliga år.

Bland de få resande, hvilka den tiden, ej utan vigtiga skäl besökte Åbo, befann sig äfven vår gode bekante, korporalen vid Bertelskölds friskara Simon Bång. Hans intåg var icke lysande; det skedde till fots, i det han ledde vid tygeln en gammal dragonhäst som härtills fört honom fram, men nu af hunger och strapatser var nära att digna. Den hederlige Bång kände knappt igen sin födelseort; – så hade Åbo förändrats på några få månader. En töcknig och qvalmig sunnan blåste sakta öfver staden, röken slog ned, och stränderna af den grumliga elfven voro betäckta med tjockt grönt slem. De förr så lifliga strandquaierna voro öde, akademiens salar öfvergifna, gatorna folktoma, torgen betäckta af de gulnade höstlöfven. Här och der smög en mensklig varelse ängsligt och brådskande framåt apotheket. De spärrade husen liknade nyss tillmurade grafvar, och de flesta fönster skymdes af hvita lakan. Tid efter annan skramlade en tung kärra fram öfver gatorna. Den kördes i dyster långsamhet af en kusk, som från hufvud till fot var betäckt af en svart vaxdukskappa och bar öfver ansigtet en mask, som gjorde hans anblick ännu hemskare. Efter denna kärra sprungo stundom skrikande barn, somlige gråtande, somlige hotande med sina små händer att slå den grymme mannen i vaxdukskappan, för det han ej ville gifva dem tillbaka deras far eller mor, som han bortförde med kärran. Simon Bång var icke någon gråtmild man, men vid denna syn bortvände han sina ögon, och ett par stora tårar droppade ned på hans svarta förvildade skägg.

Han närmade sig nu till centern af staden, den vördiga domkyrkan. Dess dörrar voro öppna, fastän det var söknedag7, och orgeln derinne spelade en begrafningspsalm. På kyrkogården derutanföre var folksamling och oväsen. Den välbekante smeden Wasara-Jaako hade under natten begrafvit der sin i pesten aflidna hustru, och detta var strängt förbjudet, emedan alla pestdöde skulle föras utom staden till den nya begrafningsplatsen. Så snart öfverträdelsen blef bekant, lät derföre landshöfding Palmenberg, som ej var att skämta med, genom stadsvakten upptaga den döda och häkta smeden. Men Wasara-Jaako var ej den man, som så lätt gick af för hvad han ansåg vara sin borgerliga8, sin menskliga rätt. Den förtviflade mannen slog som en ursinnig omkring sig med sina sotiga näfvar och fällde den ena efter den andra af vakten till marken. Hopen tog hans parti, vakten blef bortjagad och den döda åter nedlagd i grafven. Det liknade sig till fullkomlig anarki. Samhällsordningens band voro nära att brista, och till råga på ofoget blandade sig i hopen en skara af rusiga gesäller och matroser, hvilka under natten hade plundrat en nyligen afliden handlandes vinlager.

En gammal qvinna med vildt stirrande ögon och flygande hår klef upp på en af grafvårdarna och begynte att profetera. Den ena skrikarn efter den andra tystnade omkring henne, och efterhand blef en ljudlös stillhet på kyrkogården. Alla kände Inkeri från Tyrvis, hon hade, som fordom Majniemis hexa, redan länge varit ett föremål för mängdens fasa och domstolarnas ransakningar. Förvunnen9 till trolldom med halfva bevis, hade hon suttit häktad på bekännelse – en af de sista martyrerna för det förfärliga hexväsendet, som finnes beskrifvet i den femte af dessa berättelser10. Men man var ändå icke numera så tvärsäker på verkligheten af sådana brott; man betänkte sig längre i domstolarna, innan man vågade fälla någon saker11 till bålet. Och Inkeri var ingen hexa utaf den gamla upplagan. I sin förvirrade inbillning ansåg hon sig snarare som ett helgon, en profetissa, än för en djefvulens tjenarinna och brukade inblanda i sina besvärjelser de skarpaste botpredikningar. Hennes galenskap hade varit fullkomligt oskadlig, om man låtit henne vara i fred, men nu förbryllade hon sina domare, som icke visste om en god eller ond ande talade ur henne. Så satt gamla Inkeri i åratal inspärrad, utan att se sitt öde afgjordt, tilldess att hon nu, under pestens oredor, man visste ej huru, kom lös.

– Ve, ve öfver Åbo! utropade hon med ett raseri, som eldades på en gång af hämdkänslan öfver lidna förföljelser och den fanatiska tron på en öfvernaturlig profetisk gåfva. – Ve, ve öfver dig, fördömda stad, som, likt Israel, brännt sina profeter och dragit sina sierskor inför domstolarna och kastat dem i floden till hån för menniskorna! Jag säger dig, att eld skall falla öfver dig från himmelen och bortsopa dig från jorden, när vredens dag kommer öfver dig, och bålens gnistor skola uppblossa och förtära dig. Ve, ve öfver dig, domkyrka, som har upplåtit dina portar till att förbanna de heliga och de gudainvigda! Jag säger dig, kyrka, att dessa dina portar ej skola tillslutas, innan förödelsens styggelse står i ditt innersta och hästarnas hofvar trampa i dig på de dödas grifter. Ve öfver dig, flod, som har uppslukat Walborg Kyni12, min mormoder, och andra hennes likar, som haft profetiornas gåfva! Jag säger dig, Aura flod, att dina vågor skola färgas röda af blod och grå af aska, och eldslågorna skola förtorka din bädd och fiendens kölar trängas på dig så tätt som isstycken i den stora vårfloden. Ve öfver dig, sandbacke, som lånat din mark till hexornas bål! Jag säger dig, att du skall betäckas af de dödas obegrafna ben och vattnas med blod och blifva ett tillhåll för gamar och vargar. Ve öfver dig, skog, som lånat ditt virke till bålen! Jag säger dig, att du skall falla för oväns yxe och våldets lågor och varda utödd13 från jorden, och på din mark skall intet gräs mera vexa. Ve öfver dig, folk ...

– Men så tysta då ned den galna käringen! ljöd i detsamma landshöfdingens starka stämma, der han till häst infunnit sig för att återställa ordningen.

Ingen vågade röra henne. Bland hela den talrika mängden lyftades ingen arm, och ingen annans mun öppnade sig ens, för att befalla henne tiga.

– Ve öfver dig, folk af Åbo, fortfor hon, – du som tvagit dina händer i martyrernas blod och hånskrattat vid deras jemmerrop! Jag säger dig, att du skall göda fälten och kyrkogårdarna med dina kroppar och varda förskingradt som agnar för stormen. Ve öfver dig, folk af hela det stora Finland, hvars synder skria mot himmelen och ropa om hämd! Jag säger dig, att din ovän är öfver dig, och si han står allaredan vid tröskeln af din stuga, och han skall komma derin och förgöra dig och dina barn, så att der intet grått hår och intet spenabarn14 i dig förskonas, och i sju år skall han råda öfver dig med jernspira och gissla dig till döds och förtrampa dig som ett ogräs af jorden. Ve öfver dig, konung ...15

– Hugg ned den fördömda hexan, hon smädar konungen! ropade landshöfdingen utom sig af vrede. Men fasan hade förlamat hvarje arm; – ingen rörde sig.

– Ve öfver dig, konung! utbrast qvinnan med obeskrifligt raseri – ve öfver dig, Carl, Sveriges, Göthes och Vendes konung, som kallar dig en kristen furste och dväljes i de otrognas förbund och besudlar verlden med blod och styggelse! Jag säger dig, att din stjerna är nedergången, och aldrig mer skall hon uppstiga ur natten. Blodiga äro dina fjät16, och i blod skall du trampa olyckans väg, och dina fiender skola triumfera öfver dig, och de, hvilka du trodde mest, skola lönligen17 taga ditt lif om natten ...

Nu trängde sig landshöfdingen ytterst uppbragt fram till sierskan, och ett par af vaktkarlarne bemannade sig och stego fram för att gripa henne.

– Rör mig icke, skrek hon. – Jag har pesten!

Karlarnes lyftade armar sjönko för detta magiska ord.

Men nu voro också den olyckligas krafter brutna. Hon teg en stund helt stilla. Derpå segnade hon långsamt ned, men hennes läppar rördes ännu en gång saktare, och man hörde henne säga: – Ve ve ock öfver Inkeri. I synd är hon född och har lefvat i synd och talat i synd, och anden har kommit öfver henne till att förgöra henne och föra henne inför lefvande Gud ...

Vid dessa ord sjönk hon orörlig till marken. Man upplyftade henne. Hon var död.

Hopen skingrade sig under det hemska intrycket af denna tilldragelse. Trotsets upproriska ande var som bortblåst från mängdens sinnen. Sierskans ord hade dämpat stormen såsom ett störtregn. Smeden lät godvilligt bortföra sin hustru; ingen yttrade mera ett ord till motstånd. Framtidens spöken, hvilka den döende manat i dagen, stodo som svarta skuggor för allas föreställning.

– Mera sand, mera sand på grafvarna! befallte åter landshöfdingens stämma ... – Är det ni, Bång! Jag vet edert ärende, och har nyss fått svar ifrån Stockholm. Regeringen har bifallit er anhållan. I morgon afgår bref till general Lybecker med kgl. senatens önskan – ty man kan ej befalla general en chef18 – att tillåta grefve Bertelskölds fricorps19 operera på egen hand till förfång för fienden. Farväl, jag önskar er och edra kamrater lycka!

Hela hösten fortfor den osunda dimmiga väderleken, utan storm, utan regn, utan frost, utan snö; en beständigt tung och molnhöljd himmel, som tycktes ligga likt ett hvalf af bly öfver det olyckliga landet. Och under denna tryckande atmosfer fortforo pestens härjningar och en tung dyster nedslagenhet öfverallt. Först under sjelfva julnatten, då verldens ljus steg ned uti dödens skuggor, klarnade den dittills obevekliga himmeln, den första frosten kom, och juldagen kl. 11 på förmiddagen, när folket kom ifrån kyrkorna, syntes solen, som icke blifvit sedd uppå långa månader. Med den återföddes hoppet i de olyckligas hjertan, och det blef icke besviket. Pesten aftog derefter hastigt och upphörde alldeles i Januari följande året. Men dess förödelser hade varit stora. I Åbo bortrycktes tredjedelen af folkmängden, som då ej uppskattas till högre än 6 700 personer. Siffran för hela Finland är obekant, för Sverige ensamt beräknas den till minst 100 000 menniskolif. Hofvet och embetsverken flydde från Stockholm; 20 000 menniskor dukade under; i Köpenhamn 23 000. Många, som flytt för pesten, återvände först på sena vintern till städerna. Historien förvarar ännu från denna tid berättelsen om en finsk öfverinspektor vid namn Johan Erik Nordenberg, stamfader för den berömda slägten Nordenskiöld. Han utrustade ett säkert fartyg med alla förnödenheter, gick sedan, en annan Noach, ombord derpå med hustru, barn och tjenstefolk och seglade så i flera månader kring Ålands skärgård, utan att låta någon båt eller menniska nalkas fartyget, hvarmed han fortfor tills värsta sjukdomstiden var öfver.20

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 skålpund – motsvarar drygt 400 g.

2 Gamla Finland – Benämningen avser de delar som Sverige avträdde till Ryssland i fredssluten 1721 och 1743 och avspeglar ett ryskt perspektiv.

3 mordengeln – Mordängeln i Gamla Testamentet verkställde gudomliga straffdomar.

4 Den 9 September kom pesten […] Helsingfors – Uppgifterna om pesten i Helsingfors 1710 bygger sannolikt på Henrik Forsius avhandling Historisk och oeconomisk beskrifning öfwer stapel-staden Helsingfors uti Nyland, sednare delen 1757, omtryckt i Suomi 1842:5, uppgifterna på s. 25.

5 cernerades – avstängdes från all förbindelse med det utanför varande.

6 i medlet af – i mitten av.

7 söknedag – formvariant av söckendag: veckodag som inte är söndag eller helgdag.

8 borgerliga – medborgerliga.

9 Förvunnen – funnen skyldig.

10 den femte af dessa berättelser – »Hexan» i andra cykeln (s. 287–341).

11 saker – skyldig.

12 Walborg Kyni – kvinna som upprepade gånger blev dömd för häxeri i mitten av 1600-talet, se kommentar till 232, 15.

13 utödd – utrotad.

14 spenabarn – spädbarn.

15 En gammal qvinna […] Ve öfver dig, konung ... – Jfr liknande scen i senare avdelningen av Hertiginnan af Finland, kap. 3 »Hexan» (ZTS V, s. 93 ff.).

16 fjät – spår.

17 lönligen – lönnligen, i hemlighet.

18 general en chef – kommenderande generalen, överbefälhavaren.

19 fricorps – frikår.

20 Nordenberg, […] sjukdomstiden var öfver. – Vilhelm Fredrik Palmblad återger episoden om familjens karantän i artikeln om Nordenbergs son Anders Johan Nordensköld i Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män 10 1844, som Topelius kan ha anlitat som källa.

4. Högqvarteret vid Borgå.

Åren 1711 och 1712 förflöto utan större krigshändelser. Ryska korpser gjorde ströftåg från Wiborg; ryska flottan visade sig i skärgården; men czar Peters blickar voro nu med våda och oro riktade på halfmånen; han hade ej tid att tänka på Finland. Segraren vid Warschau, grefve Nieroth, en redlig och behjertad1 veteran, men försvagad af ålder och sjuklighet, fick öfverbefälet i detta land och gjorde ett försök att återtaga Wiborg. Det misslyckades af brist på artilleri och lifsmedel. Äfven »nostofolket», hans uppbådsmanskap, kunde, så illa försedt som det var, ej förmås till en ordentlig belägring och lopp2 från fanorna tillbaka till hemorten. Wiborgs öde var skrifvet i stjernorna.

Nieroth dog i början af 1712, och i Juli samma år förordnade konungen Lybecker åter till öfverbefälhafvare, – kanske just för det att rådet anfört mot denne så många klagomål. Kalabaliken i Bender flög nu kring Europa3 på ryktets vingar, och czaren begynte, lugnad från detta håll, att åter skåda mot norden. »Carl XII är galen!» utropade med en mun den tidens statsmän, och czar Peter delade troligen samma mening. I alla händelser hade svenska lejonet förspillt sina förhoppningar i Konstantinopel, och czaren hade nu fria händer att med Finlands eröfring fullborda sitt östersjövälde.

Helsingfors fick mottaga första hugget, när örnen slog ned. Denna tilldragelse beskrifves af Henrik Forsius i hans topografiska skildring år 1755 med följande ord:

»År 1713 om bönesöndagen kl. 11 f. m. anlände hit ryska sjöflottan i ett fienteligit uppsåt; och som han då, så godt som incognito4, framdrog sina fartyg öfver Hertonäs sund, så kunde de härvarande finska regementerna* uti denna bestörtning ej göra honom något märkeligt motstånd, utan nödgades, med rinnande tårar, vid flykten härifrån sjelfva sätta eld uppå staden. Ryssen stiger härpå obehindrad upp och delar så sitt manskap, att en del söker till att dämpa den grymma eldslågan i staden, men vinner ej mer genom detta sitt bemödande, än att han får några halfbrända stockar och sjöbodar samt vid stranden belägne gårdar bergade. En del af sina trupper låter han följa i hamn och häl vårt flyende folk, men blifver något hindrad i sin framfart, i det att de 2:ne nära intill staden vid Tavasttullen belägna broar voro jemväl af våra egne vid deras öfverkomst uppbrände. Dock är ryssen oförtruten att af de då än qvarblefne stockar göra sig flotta och sätta sitt manskap öfver. Emellertid fingo våra vid Gammelstad samla sig till motstånd, men måste dock i så förvirradt tillstånd lemna fienden platsen. Ryssen blifver då mästare af alltsammans, men måste ett par dagar derpå, då vår svenska galer-escader anlände, åter begifva sig till Borgå; hvadan han närmare mot hösten anlände igen till Helsingfors, då han med större mod inkräktar staden, och behöll den under sitt välde till år 1721. Flyktingarne, som denna tid hade större säkerhet ibland vilddjur, än i sina hemvist, började nu småningom med bättre hopp framkrypa. Hade ej ryssen vid sin bortgång lemnat sina casarmer5 orubbade, dem han här under sin varelse uppbyggt medelst många hus ditsläpade ifrån det omkringliggande landet, så hade invånarne ej vetat hvart de skulle sticka sitt hufvud. De äro dock nöjda i hopp om en blidare himmel, att i stället för sina förut väl uppbyggda hus och redbaraste6 egendom antaga några i hast odugeligen uppbyggda och förskämda casarmer. Den med invånarenas blod bestänkta askan gör dem så bestörta, att de med möda kunna igenkänna sina förra tomter.»7

Helsingfors brändes, emedan man saknade tid och hästar att undanföra de der samlade rika förråderna. Några säga att det skett på Lybeckers befallning, och visst är att det mycket klandrades, äfven af rådet. Denne Lybecker hade en ovanlig förmåga att draga öfver sig harm och ovilja. Fram på sommaren, när ryssarne nalkades, ville han äfven bränna Åbo – »för att skada fienden». Det blef väl hindradt, men blotta ryktet derom väckte allmän förbittring. Lewenhaupt tycktes icke ha glömt sitt föredöme8, Lybecker, när han 29 år sednare under sin nesliga flykt lät antända Fredrikshamn.

Den tappre Carl Gustaf Armfelt, då generalmajor och öfverste för Nylands infanteri, retirerade från Helsingfors till finska hufvudstyrkan i Borgå, och nu väntades strid. Men snart nalkades ryska flottan, och Lybecker retirerade undan till Mäntsälä samt derifrån än högre mot Tavastland. Under tiden härjades kusten och hela nejden kring Borgå af fienden. Emellertid ankommo på samma gång skrapor9 från rådet och förstärkningar af manskap. Lybecker tågade nu tillbaka till Borgå, och det är här vi återfinna honom inpå sommaren 1713.

Borgå, som efter Wiborgs fall var den sista qvarblifna staden åt öster, hade mycket lidit af ryska anfallet den 11 Maj 1708, då en ströfkorps10 af 300 man lyckades öfverrumpla den obefästade staden. Väl satte sig 80 af stadens ungdom till motvärn vid bron och drefvo fienden tillbaka med en förlust af 50 man; men andra morgonen11 landsteg fienden ånyo vid Tarkkis, slog försvararnes oordnade skara, plundrade staden och uppbrände en del deraf, jemte de kringliggande egendomarna. Efter denna olycka och den derpå följande pesten hade Borgå ännu ej repat sig, hälften af dess invånare voro döde eller skingrade, och den åldriga domkyrkan med dess branta spetsiga tak nedblickade i sitt stumma allvar öfver de trånga, krokiga, halfbrända gatorna och de skaror af militär, som hvimlade kring högqvarteret.

Staden och nejden erbjödo en liflig anblick. En del af trupperna kamperade i tält på den höga sandvall som kallas Borgbacken, en qvarlefva af fordna befästningar, andra åter voro förlagde på de närmaste herregårdarna, medan »nostofolket», som ej hade tält att tillgå, slagit sig ned i spridda grupper på Näsebacken gentemot staden. Röken af hundrade lägereldar uppsteg emot den blå augustihimmelen, och trummorna ljödo från de förtrampade sädesfälten och de plundrade rofländerna12.

Den finska styrkan hade nu åter vuxit till 9 000 stridbare och stridfärdige män, af hvilka hälften vidpass reguliera trupper och resten uppbådsmanskap. Medvetandet att med en ringare styrka än så, hafva slagit den stora ryska hären vid Narva, bodde ännu i hvarje bröst, och på segern tviflade derföre ingen. Ändtligen, ändtligen efter så många skymfliga och mödosama återtåg, skulle man nu få slåss på allvar, och för första gången på länge ljödo åter glada och djerfva krigssånger under de finska björkarna.

När derföre general Lybecker, omgifven af sin stab, red ut för att mönstra trupperna, glömde soldaten sitt gamla groll och helsade honom med skallande hurrarop, i den vissa öfvertygelsen, att denna mönstring förebådade ett dristigt anfall, vare sig13 mot Helsingfors, der fientliga styrkan var obetydlig, eller mot Wiborg, der skarpare hugg, men ock en större ära voro att vänta.

Dessa förhoppningar lifvades ända till jubel genom underrättelsen om lyckliga ströftåg, som finske partigängare både i öster och vester nyligen gjort till fiendens skada. Öfverste Ramsay på Jackarby ej långt ifrån Borgå hade med ett frikompani af sina underhafvande ströfvat ända till portarna af Helsingfors och hitförde ej mindre än några och 40 fångar, bland hvilka två officerare. I öster hade Bertelsköld med sin friskara icke blott borttagit en större transport i nejden af Wiborg, utan äfven uppfångat en kurir med vigtiga depescher från krigsministern i Petersburg. Korporal Bång, som framförde dessa depescher till öfverbefälhafvaren, rapporterade, att en del af Karelens befolkning stod under vapen, kommenderad af den djerfve bonden Sallinen; att den oförskräckte partigängaren Luukkonen, jemte sin underbefälhafvare Långström, opererade i fiendens rygg,14 och att slutligen Bertelsköld hoppades kunna afskära all förbindelse mellan Wiborg och Petersburg landvägen, derest han kunde stöda sig på den framryckande finska armén.

Öfverbefälhafvaren mottog dessa underrättelser med någon förlägenhet. På hög befallning hade han någon tid förut låtit utfärda åt Luukkonen majorsfullmakt samt utnämna Långström till kapten. Men partigängarne voro icke i hans smak. Han låtsade icke höra hurraropen. Han såg uti dem en indirekt uppmaning till strid; han kände sitt folk. Trumpen red han vid Armfelts sida, döljande stundom sin förlägenhet med några sträfva anmärkningar öfver uppbådsmanskapets brokiga mundering15 och tafatta sätt att bära musköten.

– Jag ansvarar icke för dessa karlar i fronten vid en parad, men jag ansvarar för dem öga mot öga med fienden och vid en salva på tio steg, svarade den tappre Armfelt med någon förtrytelse. – Ers excellens behagade endast gifva dem tillfälle dertill.

– De lymlarne visade sednast vid Wiborg hvartill de dugde, återtog Lybecker. – Lupo de icke till skogs som en fårskock, det första de hörde hunden skälla!

– Nej, ers excellens, de rymde icke af fruktan för fienden, de rymde för det att de ej fingo möta honom man mot man i handgemänget, och detsamma skola de göra nu, om de icke få slåss. Deras renslar bli snart toma, deras åkrar och ängar stå med obergade skördar. Huru vill ers excellens begära af dem, att de skola uthärda ett långvarigt lägerlif, utan att deraf se andra resultater, än oupphörliga fram- och återmarscher, medan fienden obehindradt härjar i grannskapet! Man gör icke fälttåg med detta folk, men man levererar batalj. För att behålla vår armé äro vi tvungne att slåss.

– Vi äro för svaga, vi måste invänta förstärkningar.

– Och medan vi erhålla några hundrade man, får fienden tid att förstärka sig med tiotusende. Medan våra reguliera trupper kanhända få ett par kompanier rekryter mera, skola kanske tvåtusen af uppbådsmanskapet öfvergifva fanorna. Den vackra årstiden går förbi, och snart skola höstregnen göra vägarna ofarbara. Ers excellens, vi måste slåss!

– Bli vägarna inpraktikabla16, är det fienden som deraf har mesta olägenheten. Det är vår fördel att uppehålla honom så länge som möjligt.

– Medan fienden framfar med eld och svärd – medan landet blöder – medan harm, förbittring och blygsel uppfylla alla sinnen! Nej, ers excellens, som sakerna nu stå, väntar man icke; man handlar. Vi äga nu 9 000 man, och fienden äger knappt mera än 12 000 samlade på en punkt. Våga vi icke nu en strid, så skola vi tre veckor härefter ej äga mer än halfva vår styrka, medan fienden har fördubblat sin. Det ges intet val, vi äro tvungne att slåss!

– Herr generalmajor, ni känner min mening och hans majestäts bestämda ordres. Jag önskar att vi må afbryta detta ämne, och ni gjorde bättre uti att exercera ert folk i de simplaste handgreppen. Kreutzsapperment dessa karlar skyllra17 som paddor!

– Tillåt mig endast ännu en fråga. Är det ers excellens’ mening att invänta fienden här?

– Jag handlar efter omständigheterna.

– Men om han angriper oss, hoppas jag att vi hålla stånd. Vår position är fördelaktig ...

– Jag har sagt herr generalmajorn, att jag handlar efter omständigheterna och skall använda er värja om vi behöfva den. Behagar ni spisa middag hos mig?

Armfelt förde med en lätt bugning handen till hatten.

– Auf Wiedersehen!18

Och de båda fältherrarne åtskildes – Lybecker nöjd att ha undkommit vidare föreställningar af en man, som han både fruktade och hatade och vid hvars sida han som krigare måste känna sig oändligt underlägsen; – Armfelt åter harmfull och rufvande på en plan att, likt Themistokles fordom, med eller mot hans vilja tvinga öfverbefälhafvaren till strid19. Knappt var han hemkommen till sitt qvarter, innan han satte sig att skrifva följande biljett till sin fru Lovisa, född Aminoff, på Isnäs gård:

Min älskade Louise!

Detta i hast för att prévenera20 dig på mitt möjliga besök, i händelse vi skulle blifva slagne och tvungne att échapera21 öfver till Sverige. Vår ställning här är förtviflad, armén i uppror, alla förråder slut och ammunitionen alldeles förderfvad efter sednaste regnet. Jag vill hoppas i det längsta, att fienden icke attackerar oss i dag eller i morgon uti denna högst ofördelaktiga position, ty skulle så olyckligt inträffa, förutser jag vårt fullkomliga och oundvikliga nederlag. Var emellertid vid godt mod, jag skall sauvera22 oss alla, för att i dina trogna armar glömma lyckans ostadighet. Kyss min lilla Gustaf, och låt Stolt exercera honom flitigt; om några dagar är jag kanske hos er och om två veckor i Sverige. Au revoir! Jusqu’ à la mort23

din

C. G. A.

Borgå, 4 Aug. 1713.

Generalen förseglade biljetten och ringde. – François! sade han till sin trogne kammartjenare, som följt honom från Frankrike och var tillräckligt invigd i sitt då för tiden högvigtiga yrke, för att förstå en halfqväden visa – har du lust att förtjena tjugu dukater?

Fransmannen smålog. – Ers nåd har en talent att sporra mitt nit, som påminner mig om fordna gladare dagar – i Valenciennes24 till exempel ...

– Tyst, din slyngel. Det är ej fråga nu om ungkarlsäfventyr. Skaffa dig så fort som möjligt en bonddrägt och sy in denna biljett i din tröja, men sy den icke för skickligt ... du förstår25?

– Icke för skickligt? Godt.

– Begif dig sedan med några byttor och skräp, hvad du får tag i, förbi fiendens förposter. De stå knappt två mil härifrån i Sibbo. Du blir tagen, förstår du?

– Godt. Jag blir tagen.

– Och åter utlöst, i fall du ej derförinnan blir hängd.

Kammartjenaren gjorde en komisk grimas.

– Jag hoppas, att denna biljett blir ditt sauvegarde26. Du examineras – du dummar dig – man ansätter dig, visiterar dig, och biljetten, som du skulle smugla till Isnäs, blir funnen. För att undkomma repet, ljuger du efter bästa förmåga om vår dåliga ställning och låter med mycket prut27 förmå dig att blifva vägvisare åt fienden, för att i morgon bittida öfverrumpla oss. Det är mycket möjligt att Lybecker i sin tur låter hänga dig när du kommer tillbaka, men vid sådant är du då redan van. Halt – jag påminner mig nu, att vi kunde undkomma åt Mäntsälä sidan. Du bör göra fienden på fint vis uppmärksam derpå och laga så att han detacherar en korps i vår rygg och, om möjligt, på alla sidor kringränner oss. På alla sidor, hör du; åh, det vore gudomligt! När man nedtagit dig från galgen, skall jag göra dig till min hofmästare och fördubbla din lön.

– Ers nåds befallningar skola till punkt och pricka bli åtlydda. Jag vågar blott underdånigst en bön ...

– Säg ut. Dock väl icke tjugu dukater till?

– Fi donc28, hvad tänker ers nåd om mig? Jag supplicerar29 blott allerödmjukast, att om jag skulle råka bli nedtagen litet för sent från min upphöjda plats, ers nåd då måtte låta inrista följande epitafium på min graf: Här hvilar en trogen slyngel, som lefde och dog för sin herres pojkstreck ...

– Godt, godt, skrattade Armfelt, – din begäran är billig30 och blir dig beviljad. Men packa dig nu fort af, ty annars fruktar jag att vi retirera i morgon.

– Ah, min tappre fältherre! utropade generalen, sedan kammartjenaren bortgått. – Du har bjudit mig på middag i dag; gifve Gud att jag kunde bjuda dig på en god frukost i morgon bittida*. François är ingen dufunge, han skall mata i dem denna historia som paltbröd. Blott de nu ville rätt kapitalt kringränna oss! Grand dieu31, jag ville engång se denne usle reträttmakare tvungen att fäkta på fullt allvar!

Dagen förgick, och Armfelt var vid briljant lynne. Så rättfram han var, kunde han ej afhålla sig från ett och annat stickord mot öfverfältherren. Talet föll vid middagstaffeln på Rutger von Ascheberg, när han öfverraskade och nedgjorde Czarnetskis polacker om natten vid Kunitz32. – Czarnetski var en narr, inföll Armfelt; – han skulle ha hasat hästarna och rymt öfver till flottan.

Lybecker nödgades smälta denna föraktliga anspelning på hans ryktbara reträtt från Ingermanland33. Men Czarnetskis öde måtte ha väckt hos honom vissa slumrande farhågor, och vid nattens inbrott utskickade han spejare i alla riktningar, för att gifva akt på fiendens rörelser.

Armfelt å sin sida red ut bland trupperna och förvissade sig, utan att låta märka något, att alla poster voro på sin vakt och att de spridda fördelningarna kunde med lätthet sammandragas. Från uppbådsmanskapets lägerplats lät han i tysthet bortföra allt bränvin, och sina nylänningar lät han, under förevändning af en tidig rekognoscering, sofva i full mundering och med laddade musköter.

Det var redan långt lidet på natten, då en af spejarne i fullt språng återvände till Lybecker med den rapport att han åt Sibbo-sidan förnummit det dämpade ljudet af en antågande stark kavalleritrupp. Kort derpå kom en annan, snart äfven en tredje med dylika rapporter, att fienden var i rörelse långs hela linien åt Mäntsälä-sidan. Lybecker, som ej kunde frånkännas förtjensten att åtminstone vara en försigtig fältherre, lät genast hela sitt kavalleri sadla upp och tåga mot den hotade punkten i norr, hvarefter infanteriet fick uppbrottsordres, trossen hopsamlades och hvad som ej i hast kunde medföras brändes eller förstördes.

Armfelt skummade af vrede. Hans plan var i förtid röjd, men han hoppades allt ännu, att fienden skulle göra ett försök att begagna den skenbara villervallan. Förgäfves. Ryssarne, hvilka sågo sig bedragne i sin förmodan att träffa finnarne oförberedde, fullföljde icke attacken, utan drogo sig tillbaka i sin förra position. En obetydlig skärmytsling mellan kosackerne och Nylands kavalleri blef enda resultatet af den vidtutseende nattliga öfverrumplingen.

Men deremot, när armén efter fyra dagars ansträngd marsch åter gjorde halt i Pelkäne, utbrast den länge återhållna förbittringen inom finska armén uti full låga. Officerarne, och bland dem i främsta rummet soldatens gunstling, den tappre Armfelt, hade största möda att förekomma ett fullständigt myteri. – Hvarföre få vi ej slåss! utropade krigarne och spottade i sin harm på den skriftliga dagordre, hvari öfverbefälhafvaren anbefallde dem ordning och krigstukt under den nya reträtten. – Hvarföre få vi ej slåss! upprepade »nostofolket» utom sig af harm. – Är det derföre, som vi tågat så många mil från våra hemorter och tåligt lidit alla strapatser, för att nesligt vända tillbaka utan att ha lossat ett skott, medan fienden tager landet ifrån oss!

– Hvarföre slinka vi landet omkring som jagade harar till fiendens hån och åtlöje! Vore vi icke värde att pojkarne i hvar by pekade fingren åt oss och våra egna qvinnor jagade oss tillbaka med sopqvastarna!

– Vårt högsta befäl löper undan som haren för trumman! Skola vi tillåta att man förråder landet! Skola vi låta sälja våra hustrur och barn som plockade höns åt den förste moskovit, som skrämmer generalen till skogs!

– Låt oss söka den största kruka som finns i Pelkäne kyrkoby och stoppa generalen i den och doppa honom i sjön! Om det vore skada på något, så vore det på krukan ...

– Ja, gossar, och så taga vi Armfelt till chef.

– Och tåga ånyo mot fienden, men den gången för att stå!

– Hvad nu, oförskämda slynglar! röt Armfelt, som just red förbi. – Kännen J krigslagarna, och veten J hvad det vill säga att föra upproriskt tal mot ert högsta befäl?

– Hurra! Hurra för Armfelt! var soldaternes svar.

– Lefve konungen! genmälde Armfelt. – Gen34 er till tåls, gossar! Intet myteri, ty då vankas här rep. Vid Gud, jag säger eder att vi skola få slåss, om icke i dag, så en annan dag. Hållen nu eder mun, jag skall gå till generalen.

Armfelt gick och träffade Lybecker i hård ordvexling med en deputation af uppbådsmanskapet, anförde af en ståtlig ung bonde, Lars Larsson från Storkyro, en af deras sjelfvalde anförare. Lybecker hade, såsom han brukade, mottagit landtvärnet med förakt och kallat det skojare och pack, som icke dugde till annat än att som råttor uppäta arméns proviant.

Bönderne voro i högsta grad uppbragte. – Vi tåla inga oqväden af er, herr general Bakfram, eller hvad ni må heta! utbrast den unge Larsson med hetta på finska. – Vi äro hvarken pack eller skojare, utan frie ärlige bönder, hitkomne att våga lif och blod för vårt land och vår konung, men icke för att öknämnas af sådane herrar, hvilkas största kurage ligger i deras uppkäftiga mun. Vi äro ej landets afskum, utan fastmer dess must och kärna och det virke, hvaraf kung Carl nu i tretton år tagit de härar, som vunnit hans segrar. Och det säga vi eder, general, efter ni så litet aktar vår store konungs föredöme, att derest ni icke nu låter oss stadna och slåss, utan tänker att än engång låta oss löpa som narrar kring landet, så gifva vi frie bönder eder goddag och tåga tillbaka till våra hem, och sedan må ni försvara för Gud och konungen huru ni hushållat med detta olyckliga landet.

– Arrestera den förrädaren! ropade generalen till vakten vid trappan.

Men Armfelt trädde emellan. – Låt dem gå, herr general! sade han med det stränga allvar, som man ännu efter mer än hundrade år beundrar i bilden af denne stolte och hjeltemodige karolin. – Låt dem gå, så framt35 ert lif är er kärt, ty det hänger på ett hår!

Lybecker bleknade. – Hvilket språk, herr generalmajor, sade han, i det han gaf en vink åt bönderne att aflägsna sig. – Jag har länge vetat, att också ni hör till mina fiender, men jag har ej trott att ni vågat trotsa konungens ordres i min person. Nej, min herre, så lätt skall ni icke intaga min plats!

– Blygs! sade Armfelt, sedan han förvissat sig om att de voro allena. – Blygs, herr general, att så tilltala en man, förutan hvilken armén i denna stund hade varit i öppet uppror. Er feghet och edra förvända marscher ha prisgifvit landet åt fienden och bragt både soldater och landtvärn nära förtviflan. Jag uppmanar er för sista gången att ändra taktik och hålla stånd emot fienden. Vägrar ni detta, kan jag ej mera ansvara för manskapet.

– Det blir min sak. Jag lyder konungens ordres och behöfver ej edra råd.

– Finland förloras – och det genom er! Betänk, herr general, att denna skymf skall vidlåda ert minne intill sednaste efterverld.

– Har ni något mera att säga mig?

– Jo. Jag ser att ni tillsluter edra öron för både förnuftets och ärans röster. Nåväl, det blir då regeringen som skall döma ert handlingssätt. Jag skall deruti handla som pligt och samvete bjuda. Farväl.

Och Armfelt gick, qvarlemnande Lybecker rådvill och fruktande. Fältherren anade dunkelt, att han nu hade utspelt sin rol, och hans aning slog in. Reträtten från Borgå blef afgörande. Bönderne lemnade hoptals armén, och en stor del soldater följde deras exempel. Få veckor efter detta olyckliga återtåg var den finska hären utan strid sammansmulten till mindre än halfva dess styrka, och brist och modlöshet förlamade dem, som ännu qvarblefvo under fanorna.

Fotnoter till detta avsnitt

* 1 500 man under C. G. Armfelt. Forsius glömmer nämna att Armfelt i början slog fienden tillbaka med stor förlust och retirerade först när czar Peter sjelf i spetsen för sin skärgårdsflotta angrep Helsingfors och hotade kringränna den obetydliga finska styrkan.

* Fältskärn tillade, att om man ej återfinner denna anekdot i arkiverna, torde man finna nyckeln dertill i den tappre generalens djerfva och förslagna personlighet.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 behjertad – modig.

2 lopp – formvariant av löpte.

3 Kalabaliken i Bender flög nu kring Europa – Den s.k. kalabaliken inträffade först den 1 februari 1713; Karl XII hade ett litet befäst läger utanför Bender sedan 1711 och Turkiet ville inte längre ha honom där. Flera tusen turkar övermannade ett femtiotal karoliner och kungen togs tillfånga.

4 incognito – obemärkt.

5 casarmer – formvariant av kaserner.

6 redbaraste – värdefullaste.

7 Henrik Forsius i hans topografiska skildring år 1755 […] förra tomter.» – Topelius avser Historisk och oeconomisk beskrifning öfwer stapel-staden Helsingfors uti Nyland, sednare delen från 1757, omtryckt i Suomi 1842:5, citatet på s. 26 f. Topelius har moderniserat stavningen.

8 Lewenhaupt tycktes icke ha glömt sitt föredöme – Jfr Topelius skildring av hattarnas krig i Hertiginnan af Finland, särskilt överbefälhavaren Charles Emil Lewenhaupts taktik (fjärde kapitlet »Fredrikshamn» och följande; ZTS V, s. 27–51).

9 skrapor – reprimander.

10 ströfkorps – strövkår, rekognoscerande soldater.

11 andra morgonen – följande morgon.

12 rofländerna – rovlanden.

13 vare sig – antingen.

14 Karelens befolkning stod under […] Sallinen; […] Luukkonen, […] Långström, opererade i fiendens rygg, – Belägg för att Erkki Sallinen (1680–1758) var partigängare under stora nordiska kriget saknas, däremot anförde han en trupp karelska bönder 1742 (Veli-Matti Syrjö, »Sallinen, Erkki», Kansallisbiografia). Daniel Luukkoinen (d. ca 1713) och Peter Långström (d. 1718) var ledare för partigängare under stora nordiska kriget. Alla tre lyfts fram i Reinholms avsnitt om Karelen i Finland framställdt i teckningar – Sallinen i anslutning till krigshändelserna 1742, Luukkoinen och Långström 1710–1718 (ZTS XII, s. 189).

15 mundering – utrustning (soldaternas kläder, vapen m.m.).

16 inpraktikabla – ofarbara.

17 skyllra – skyldra: hälsa med vapen ställt lodrätt framför kroppen.

18 Auf Wiedersehen! – (ty.) På återseende!

19 Armfelt […] rufvande på en plan att, likt Themistokles fordom, […] tvinga öfverbefälhafvaren till strid – Topelius använder här Plutarkhos (ca 46–120) levnadsteckning över Themistokles (ca 525–460 f.Kr.), kapitel 11 och 12 med beskrivning av förspelet till slaget vid Salamis. Spartanen Eurybiades hade p.g.a. Spartas anseende befäl över den grekiska flottan, men han var »vek i faran». För att provocera fram en attack ser Themistokles till att perserna får falsk information om läget. Topelius följer upplägget noga när han låter Armfelt använda betjänten för att desinformera den ryska armén i samma syfte (Plutarkhos, Levnadsteckningar över namnkunniga greker och romare, övers. Ivar A. Heikel, 1949, s. 67 ff.).

20 prévenera – förbereda.

21 échapera – fly.

22 sauvera – rädda.

23 Au revoir! Jusqu’ à la mort – (fra.) På återseende! Tills döden skiljer oss åt.

24 Valenciennes – Omnämnandet av den befästa franska gränsstaden anspelar på att Armfelt tjänstgjorde vid ett franskt regemente i tolv år innan han återvände till den svenska armén vid sekelskiftet 1700.

25 du förstår – jfr fra. tu comprends, markerar att samtalet ska tänkas fört på franska.

26 sauvegarde – lejdebrev.

27 prut – krångel, besvär.

28 Fi donc – (fra.) fy.

29 supplicerar – ber.

30 billig – rimlig.

31 Grand dieu – (fra.) Store gud.

32 Rutger von Ascheberg […] vid Kunitz – Slaget stod 1656 under Karl X Gustavs polska krig.

33 hans ryktbara reträtt från Ingermanland – Se kap. 2 »Stora ofredens Klingspor», s. 565 f.; hans – sin.

34 Gen – ge (imperativ andra person pluralis).

35 så framt – om.

5. Partigängarne vid gränsen.

Af de tjugu studenter och sexton djeknar, som uttågade från Åbo 1710, voro fram på sommaren 1713 vid pass hälften förskingrade. Några hade fallit för pesten, några för fiendens kulor, och fem eller sex hade föredragit att tjena under Armfelt bland de reguliera trupperna. Deremot hade Bertelskölds rykte som djerf partigängare fört till hans fana en mängd unga karlar af alla samhällsklasser, bland hvilka han likväl nöjde sig att utvälja tolf de dugligaste, medan han skickade resten att ingå i Armfelts leder. Bertelskölds frikorps bestod således, vid den tiden Lybecker gjorde sin ryktbara reträtt, af endast trettio man, men sådana, hvilka ansågo en mot tio vara jemnt parti1; – djerfva, förslagna bussar2, hvilka kände alla vinklar och smygvrår i nejden bättre än om de varit födde der och som likt ett åskväder frambröto ur skogarna öfver den säkre fienden samt lika hastigt åter försvunno, efter att hvar gång ha tillfogat honom den största möjliga skada. Sådana frikorpser huserade flera i fiendens rygg, kringsvärmade honom på alla sidor, borttogo hans kurirer och transporter, öfverföllo, nedgjorde eller tillfångatogo hans spridda fördelningar och rubbade mer än en gång hans välberäknade operationsplaner. Ur stånd att åtkomma dessa partigängare i deras otillgängliga smyghål, hämnades fienden ofta grufligt på nejdens inbyggare, hvilka, visst ej utan skäl, misstänktes att stå i förbindelse med fribytarne3 och gynna deras företag. Sednare häfdatecknare, såsom Lencqvist4, ha derföre ansett partigängarne såsom mycket förderfliga, emedan de drogo öfver så många oskyldiga fiendens hämd; men visst är, att landet förträffligt egnar sig för »det lilla kriget»5, och hade frikorpserna erhållit något stöd af landets reguliera krigsstyrka, så skulle de ofelbart i hög grad bidragit till landets befriande. I folkets sägner qvarlefva deras bragder ännu i dag, och ännu i dag berättar den gamle mannen i pörtet för sina undrande åhörare om Luukkonens, Långströms och andras hjeltemod, – om Kivekät6, Härkmannin pojat7 och flera bland dessa skuggor från forntiden, hvilka i sagans hemlighetsfulla dunkel nästan fått en mythisk betydelse.

Åren 1710 till och med 1713 var Gamla Finland, eller rättare nejderna kring Wiborg och sydvestra kusten af Ladoga, den egentliga tummelplatsen för de finske partigängarne. Det är också här, i Augusti sistnämnde år, som vi återfinna Bertelsköld och hans män uti en af de stora skogarna i Kivinebbs socken, icke långt från Rajajoki och norrom stora vägen från Petersburg till Wiborg.

Det var natt, och det börjande höstmörkret hade redan kastat sina långa skuggor öfver de lummiga granarna, medan en flammande stockeld belyste klippor och tufvor mellan de höga mossiga stammarna. Allteftersom skenet uppblänkte eller åter aftynade, föll dess fantastiska skimmer öfver aflägsnare eller närmare föremål, och i detta ovissa flämtande ljus tycktes skogens jättar tränga sig tätare kring elden, under det att ugglorna flaxade från gren till gren och vargarna* skrämda dolde sig i de otillgängliga klyftorna.

Kring elden sutto eller halflågo tjugu välbeväpnade män i ryska soldatkappor, vittnande om att de underhöllo sin garderob likasom sitt visthus med byte från fienden. De hade nyss slutat sin tarfliga måltid och läto en silfverbägare med temligen drickbart vin – allt krigsbyte – passera kring laget. Tid efter annan tycktes något ovanligt ljud i skogen fästa deras uppmärksamhet, men sedan de lyssnat och öfvertygat sig att det endast var skyltvakternas10 rop till hvarandra ej långt derifrån, eller vindens sus i de höga granarna, återtogo de samtalet med en viss frimodig munterhet, som utvisade att de redan hunnit vänja sig vid äfventyrarelifvet i dessa skogsbygder.

– Bång borde redan vara tillbaka, yttrade Bertelsköld, – och jag hoppas med goda nyheter. Få vi armén blott tjugu mil närmare, så lofvar jag att Bruce i Wiborg skall se spöken på ljusa dagen.

– Och drömma hvar natt om Wiborgska smällen11, inföll Miltopæus, en af de fordne carcerfångarne i Åbo.

– Jag hoppas ingenting, så framt jag ej får se Lybecker föras långs Åbo gator, ridande bakfram på en utsvulten trosskamp, klädd i en fårskinnspels och hatten stofferad med ett par långa haröron, genmälte Israel Peldan, en annan af carcers fordne invånare.

– Åt fanders med alla haröron! återtog Bertelsköld. – Låt oss tömma denna bägare för en lycklig utgång af vår expedition i morgon. Femton vagnar med krut, sex kistor muskötkulor, åttahundra sachsiska gevär, dessutom fläsk och bränvin, kaviar och frukter med flera läckerheter för czarens eget bord, ty det sägs att han ämnar besöka Wiborg. Det blir något att förtjena, gossar! Jag har det från säker hand. Gamla Eero har sjelf varit med i transporten, och de rasta nu en knapp mil härifrån vid Rajajoki. Vete hin hvarföre de ej skickat alla dessa goda saker sjövägen, men kanske der osat något af svenska flottan. Det är sannt att vi få göra med 200 man vidpass, utom trossen, men knappt 40 kosacker. Och med resten slå vi oss ut ...

De vilde männen vid elden logo i skägget. De hade respekt för kosackerne, det var ett tappert folk, men alltid kunde de reda sig mot 40 kamrater från Don.

– Jag har också dragit försorg om fotanglar12 här och der uppå vägen, så att väl en del af hästarne torde bli halta. Dessutom locka vi dem åt sidan med blindt alarm13 uti skogen. Eero har en pojke, som blåser signaler i kapp med en trumpetare vid lifdragonerne, och kosackerne skola ej veta till slut hvar de äro hemma. Det är skada att vi ej nu ha Långström och Luukkonen med oss.

– De ha alltid velat spela herrar för egen hatt, och så må de stå sitt eget kast! yttrade Miltopæus. – Afundens arfsynd hade funnit en väg äfven till desse tappre fribytares hjertan.

– Nå, vid min faders skugga! svarade Bertelsköld uppbragt, – du borde blygas att yttra sådana ord om män, som tjena sitt land bättre än både du och jag. De ha försvunnit för tre veckor sedan och vattna väl nu den ryska jorden med sitt ärliga finska blod. Jag ville gifva min venstra hand, om jag dermed kunde köpa dem tillbaka åt fäderneslandet!

Icke förr var det sagdt, innan skyltvakten åt östra sidan ropade an och steg hördes i skogen. Männen vid stockelden sprungo upp och fattade sina gevär, beredda, såsom de alltid måste vara, att kämpa för lifvet emot en öfvermäktig fiende, som ofta jagade dem likt vilddjur och för hvad pris som helst sökte tillintetgöra dem.

Det dröjde ej länge, innan två män framträdde till elden, klädde i fångkläder och så öfverhöljde af smuts och dam, att de voro nästan oigenkännelige. – Kung Carl! utropade männen och nedsjönko, dignande af trötthet, vid brasan, utan att på en stund förmå yttra något mer, än dessa två ord, partigängarnes gemensamma lösen och igenkänningstecken.

– Luukkonen! Långström! utropade Bertelsköld med glad öfverraskning. – Hit med silfverbägaren! De arma satarna se ju ut som hade de kommit raka vägen från Blåkulla!

– Från Moskva! pustade Luukkonen, sedan han något återhämtat sig. – Från Moskva, eller rättare sagdt från galgen! Ännu en klunk, kamrater! Tack skall ni ha. Vi ha nu varit sex dagar på vargskall14 – nedkrupna i kärren, medan kosackpikarna15 hvinat16 oss om öronen. Strunt – vi äro nu här igen och medföra goda nyheter.

Männen vid elden lägrade sig vid de nykomna, skakade hjertligt deras händer och uppmanade dem att berätta sina äfventyr.

– Nå godt, svarade Luukkonen, medan Långström teg och drack, och åter teg och drack, tilldess han af trötthet somnade der han satt. Men drufvan och den lyckligt öfverståndna faran hade löst den fåordige finnens tunga. – Det kan sägas långt, fortfor han, – och det kan sägas kort. Vi hade hört talas om kruttransporten, som nu är i antågande och voro ute att kunskapa åt Systerbäcks-sidan. I ett huj hade vi kosackerne öfver oss, och sedan ett par af dem fått bita i gräset, knepo de oss och förde oss i samma vefva till Petersburg. Saken var den att de kände Långström på uniforms-trasorna, och så fördes vi båda till czaren. Sedan han något litet förhört oss och vi ljugit det bästa vi i hast hittade på, hette det helt kort: »i galgen med den hunden!» Eftersom jag bar min bondejacka, förstod jag kantänka piken och begynte att ropa: »ers czariska nåde, jag är officer!» och till all lycka bar jag min färska majorsfullmakt ännu i bröstfickan. Czaren ögnade hastigt igenom den och rynkade ögonbrynen. Han är icke god att skämta med, när han det gör, och alla de kringstående begynte darra som asplöf. Men han kastade endast fullmakten tillbaka åt mig och röt: »är jag skyldig att känna alla mullvadar! Ge karlarne en tscharka17 bränvin och skicka dem till Moskva; de kunna vara oss till nytta.» Derpå tog han en blidare uppsyn, klappade oss på axeln och sade på svenska: »svedske hund bra hund!» och så yttrade han åter på ryska att han tyckte om oss för det vi slogos som satungar, och vi skulle lära hans folk exercera, sade han ... Gud förlåte mig, jag hade så när tyckt om moskoviten! Näst vår egen kung vet jag knappt någon duktigare karl.

– Nå vidare? Du hade ännu en god bit väg till Moskva.

– Nej, så långt kommo vi icke. Man skjutsade oss på fångkärra och gaf oss fyra man till eskort. Tredje eller fjerde natten lågo vi på en krog, och vår betäckning18 hade efter vanan tagit något till bästa. Jag låg vaken och kunde ej sofva, ty mina handlofvar värkte af banden. Är du vaken, Långström? frågade jag. Ja, sade han, jag tänker vi kunde maka oss ut. Det är just min mening, sade jag, bara jag kunde få loss de satans banden. Vänd dig litet, sade han – och om 5 minuter hade han bitit af bandstumpen. Derpå löste jag honom, och så togo vi soldaternes gevär och kappor, medan de sofvo, och litet mat i en rensel och begåfvo oss af.19 Men det förargade Långström, att en af räklarne20 som snarkade på golfvet hade gifvit honom ett rapp dagen förut, och eftersom karlen var mycket mån om sitt långa bruna skägg, tog Långström, vid det vi gingo, en sax och klippte skägget utaf honom. Hvarpå den besten vaknade och begynte göra alarm, men vi höggo honom för örat och rusade ut. Till all lycka hunno vi stänga dörren utifrån, så att vi nätt och jemt fingo oss ett par hästar från stallet, och derpå satte vi af i mörka natten, utan att veta hvart, med hela byn i hälarna på oss. Till slut kommo vi in i ett kärr och måste lemna hästarna och huka oss ned i dyn hela följande dagen. Men natten derpå fortsatte vi färden, och så natt efter natt i åtta dygn, i det vi lefde af rofvor och bär, och när det så passade sig, stulo vi hästar i byarna. En afton mötte vi två flickor, som buro hvar sin kruka med mjölk, och det hällregnade och de stackarne fröso. Vänta litet, ropade Långström. Derpå drucko vi ut deras mjölk och gåfvo dem våra kappor i utbyte. Se derföre, kamrater, måste vi nu göra honnör i dessa paltorna.

– Har ingen nöd! utropade Bertelsköld. – Stora Novgorod har dragit försorg om vår garderob. Välan, kamrater, efter er och vår lyckliga stjerna fört oss åter tillsamman, viljen J vara med om en god kupp?

– Jag ämnade just föreslå er detsamma, svarade Luukkonen.

– Du är då med om att taga kruttransporten?

– Bryr jag mig om edra fattiga tunnor krut! Bättre opp!

– Väl icke en hel arsenal?

– Bättre opp!

– Fångar att göra? En öfverste?

– Bättre opp!

– En general?

– Bättre opp!

– Hvad karl, du kan väl ej lura på ...

– Czaren!

– Förklara dig!

– Af några bland mina kivekät*, som ströfva i nejden, erfor jag nyss, att czaren, åtföljd af några få förtrogne, spisar middag i morgon på Menschikoffs landtgård vid Bjeloostrow fyra mil härifrån. Då jag ej hade utsigt att få ihop mer än 10 till 15 man, och dåligt beridne dessutom, hastade jag att uppsöka dig och föreslå er att dela äran och faran.

– Tillfångataga czaren!

– Hvarför icke? Han är en tapper karl, och hans lifdrabanter skola försvara honom till sista blodsdroppen. Men vi äro heller inga mesar. Hvad betyder det, om hälften bland oss blir på platsen, allenast de öfriga lyckas uträtta mer än en armé, mer än kung Carl sjelf!

– Luukkonen, du är en bonde, och jag bär grefvetitel, men denna djerfva tanke adlar dig högt öfver alla grefvar i Sveriges rike! Du har rätt; hvad betyder det, om du och jag och vi alla stupa i denna affär, allenast två bland oss bli qvar att föra ett så dyrbart byte i säkerhet! Här är min hand; vi våga försöket.

– Luukkonen! utropade Miltopæus och skakade i sin tur den djerfve bondens hårda näfve; – det föll sig så, ser du, att jag sade nyss något dumt ord om dig. Nu tar jag det tillbaka, och den som säger annat, än att du är en krona för alla duktiga karlar mellan Aura och Rajajoki, skall få med mig att göra.

– Luukkonen har befälet i detta företag, återtog Bertelsköld. – Jag och vi alla ställa oss under hans kommando.

– Men kruttransporten ... musköterna ... kaviaren och alla de andra läckerheterna? inföll Peldan, som kanske icke haft något emot att engång spisa fint uti skogen.

– För att fånga örnen, måste vi låta kramsfåglarna21 flyga, svarade Bertelsköld. – Icke knäpp eller kny får höras af något buller i nejden, innan vi äro vid Bjeloostrow. Vi afbida dina befallningar, major Luukkonen.

Man uppgjorde nu en så väl beräknad krigsplan, som omständigheterna medgåfvo. Man skulle utan dröjsmål bryta upp, begagna nattens mörker att framtränga så långt man kunde på skogsvägarna inåt Ingermanland och sedan rasta vid dagens inbrott. Derpå skulle Luukkonens och Bertelskölds förenade styrka, som föga öfversteg 40 man, förklädde till bönder, närma sig landtgården i små fördelningar från olika håll och på gifven signal, ett pistolskott af Luukkonen, rusa till anfall. Men då det var af högsta vigt att vid ett tillfälle, der allt berodde på snabbheten i deras rörelser, medföra hästar, och detta var omöjligt på de sanka skogsvägarna, öfverenskoms att anskaffa så många kärror man kunde åtkomma och skicka dem, förspända med Bertelskölds hästar, långs stora vägen, till den bestämda mötesplatsen likasom vore de en från Wiborg återvändande tom transport. Befälet öfver denna anförtroddes åt Miltopæus, som bråkade22 ryska till husbehof och skulle föreställa den kommissarie eller qvartermästare, hvilken brukade åtfölja dylika transporter. Under höet i kärrorna doldes sadlar och vapen, hvarförutom fyra de snabbaste hästarna utsågos att tjena den höge fången och hans bevakning till ett hastigt återtåg öfver finska gränsen.

Sedan man med någon möda fått den sofvande Långström i rörelse, skyndade sig alla med största ifver att sätta planen i verkställighet.

Fotnoter till detta avsnitt

* Sedan Kivinebb i en sednare tid lades under de stora donationsgodsen8, blefvo dess vargar olyckligt ryktbara. År efter år borttogo de barn ifrån byarna9, och folket var förbjudet att äga skjutgevär, för att icke göra förfång för godsägarnes villebråd.

* Kivekäs är en af hjeltarne i folktraditionen från denna tid. Ovisst är, om icke denna benämning, stenhand eller stenkastare, snarare är ett gemensamt namn för dem bland partigängarne (kivekät), hvilka, af brist på ammunition, brukade slunga stenar mot fienden, eller annars ansågos för mer än vanligt hårdhändta.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 jemnt parti – jämspelta, jämnstarka; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 bussar – soldater.

3 fribytarne – här: partigängarna (jfr frikårerna); egentligen sjörövarna.

4 Lencqvist – kyrkoherden och historikern Erik Lencqvist (1719–1808).

5 »det lilla kriget» – gerillakriget; efter spa. guerilla.

6 Kivekät – (fi., kivekkäät) benämning på partigängare (gerillasoldater) under stora ofreden; efter Antti Kivekäs (1675–1745), anförare för ingermanländsk allmoge som i början av 1700-talet motarbetade den ryska ockupationen.

7 Härkmannin pojat – (fi.) bröderna Herpman: Gabriel, Johan och Gustaf, partigängare aktiva i Keuru 1714–1715, alla döda den 29 december 1715 i skärmytsling med rysk trupp.

8 donationsgodsen – benämning på hemman i östra Finland som tillföll ryska kronan i landavträdelserna 1721 och 1743 och förlänades till ryska undersåtar.

9 Sedan Kivinebb […] vargar […] borttogo de barn ifrån byarna – Vargattacker rapporterades regelbundet i pressen under 1800-talet. I Helsingfors Tidningar 28/9 1850 tog Topelius in en notis som upplyser om att 14 eller 15 barn hade attackerats av varg i Kivinebb socknen under de senaste tre åren. Senare forskning uppger summan 20 för perioden 1839–1850 (John D. C. Linnell et al., »Is the Fear of Wolves Justified? A Fennoscandian Perspective» 2003, s. 29).

10 skyltvakternas – skyltvakt eller skiltvakt: vakt som står på post.

11 Wiborgska smällen – benämning på ryska truppers misslyckade stormningsförsök av Viborg den 30 november 1495. En kraftig krutexplosion orsakad av försvararna skall ha skrämt fienden på flykten.

12 fotanglar – vapen med fyra utstående spetsar, sammansatt så att en spets alltid står upp när det kastas på marken.

13 blindt alarm – falskt alarm.

14 vargskall – eg. drevjakt på varg.

15 kosackpikarna – de långa, lätta lansarna som användes av kosacker.

16 hvinat – parallellform till vinit; SAOB uppger detta belägg av Topelius för formen.

17 tscharka – ryskt volymmått som motsvarar drygt 1 dl.

18 betäckning – bevakningsmanskap.

19 knepo de oss […] majorsfullmakt […] begåfvo oss af. – Uppgifterna om tillfångatagandet av Luukkoinen och Långström och deras flykt möjligen efter B. A. Ennes, Biografiska Minnen af Konung Carl XII:s Krigare I 1818, s. 363 f.

20 räklarne – tölparna; SAOB har detta belägg av Topelius.

21 kramsfåglarna – de ätliga småfåglarna, bl.a. trastar och lärkor.

22 bråkade – rådbråkade: talade med stark brytning eller på ett sätt som vittnar om att man inte behärskar språket.

6. Örnjagten.1

Följande morgon befann sig den lilla truppen, efter en ytterst mödosam forcerad marsch genom skogarna, ej långt ifrån Systerbäck och blott en half mil från Bjeloostrow. Den tidiga Augustisolen hade redan mer än en timma förgyllt björkarnas toppar, då truppen tog någon hvila, för att hämta nya krafter till det vågsamma företaget. Lyckligtvis var nejden till stor del öde genom kriget och dessutom så uppfylld af bottenlösa kärr, genom hvilka Ladogas ofantliga vattenmassa sipprade uti underjordiska rännilar nedåt hafvet, att flyende loar, vargar och räfvar härtills voro de enda lefvande varelser, hvilka tycktes vilja bestrida partigängarne inträdet i Ingermanland.

– Jag önskade att vi nu hade Löfving2 med oss, yttrade Luukkonen; – en klippskare karl har ännu aldrig lurat en fiende. Långström må försöka sin lycka; han känner hvar buske här, och det är ej många timmar sedan vi voro här sist.

Långström, lika outtröttlig nu, som han på natten var sömnig, tog en af kivekät med sig och begaf sig ut att rekognoscera terrängen. Det var redan långt lidet på förmiddagen, och kamraterne begynte ana det värsta, då han ändtligen återvände. Landtgården, sade han, var uppfylld af ryska och finska kolonister3, väl hundrade till antalet, hvilka gräfde diken, anlade trädgårdar och uppförde präktiga stenhus. Ett kompani af preobraschenska gardet4 var förlagdt i närmaste by en verst5 derifrån; knappt trettio soldater voro på sjelfva landtgården, och äfven desse hade bortlagt gevären och afkastat rockarna, för att gräfva och mura – så ifrigt dref czaren på detta arbete. Han hade, åtföljd blott af Menschikoff och sin kammartjenare, ridit tätt förbi en lada, under hvars golf de båda partigängarne lågo gömda. – Det var knappt femton steg, sade Långström; – jag hade kunnat träffa honom med min ryttarepistol så säkert som nånsin ett godt mål för en flink kula; men jag sade till mig sjelf: vore det också fan i egen person, så är han för god att fällas på ett gement sätt af en ärlig soldat, och det är knappt tre veckor sedan han skänkte mig lifvet. Alltså lät jag honom rida, och så mycket jag förstod, sade han till Menschikoff att man borde hitföra mera folk ifrån Finland, de förstodo sig bättre på att odla kärrmarker, sade han. Hvartill Menschikoff svarade att han låtit hitföra några och tjugu finska flickor och gift dem med sina ryska lifegna, ty det vore alltid en fördel att kroisera6 racerna, sade han. Och det tycktes roa czaren.

Sedan man nu förvissat sig att vågspelet kunde försökas, fördelades truppen efter öfverenskommelse i små hopar och begaf sig, ej utan klappande hjertan, på väg till landtgården.

För att närma sig densamma, måste våra äfventyrare passera en af dessa sanka, men fruktbara slätter, som utbreda sig öfver största delen af Ingermanland. Några få kornåkrar, ånyo upptagna efter de härjande inbrotten, väntade med tyngda ax på skördarens lia7 och gåfvo en del af de antågande ett välkommet skydd ända till gårdens närmaste grannskap. Tvenne hopar, anförde af Bertelsköld och Långström, lyckades sålunda fullkomligt obemärkte uppnå porten till landtgården.

Äfven de öfrige hoparne, anförde af Luukkonen, Peldan och en af kivekät vid namn Toivonen, närmade sig utan hinder till samma mål från motsatta håll långs landsvägen, sedan de afspisat några närgångna frågor med det svar, att de voro arbetare från gränssocknarne, hvilka på czarens befallning hitkommit för att deltaga i arbetet. Allt lofvade en lycklig utgång; endast Miltopæus syntes ej till med hästarne.

Man väntade, men det var omöjligt att vänta länge. Czaren spisade middag derinne; man fruktade hans skarpa örnblick, derest han komme ut och finge sigte på de förklädde.

Luukkonen var i begrepp att gifva signalen, då ett förvirradt larm hördes från landsvägen, och strax derpå sågs en del af de väntade hästarne, spända från kärrorna och ridna af några bland våra äfventyrare – men utan sadlar – galloppera mot landtgården. I sporrstreck efter dem kommo ett dussin kosacker. Orsaken var, som man sedan erfor, att kosackerne velat anamma kärrorna som god pris8, emedan de behöfdes för en transport. Men nu voro vapnen och sadlarne dolde derunder höet. Miltopæus prutade alltså i det längsta emot, men dummade sig så briljant i sina ryska fraser, att slutligen en af kosackerne lät honom göra en temligen omild bekantskap med skaftet af sin pik. Detta var mer än den tappre studenten med tålamod kunde smälta, och i ett nu låg mannen med piken slagen till marken. Tumult kunde ej undvikas; partigängarne ryckte till sig vapnen från kärrorna och lyckades ett ögonblick slå fienden tillbaka, men blott så länge att tio hästar hunno frånspännas och lika många gevär medtagas, hvarpå hela skaran, vänner och fiender, i brådstört fart ilade fram mot Bjeloostrow.

Luukkonen såg genast att ingen tid var att förlora och afbrände en af de pistoler han gömt under bondjackan mot gardisten som postade vid porten. Vid denna öfverenskomna signal störtade alla partigängarne fram under det dundrande fältropet »Kung Carl!» och inträngde på gården.

Här voro omkring tjugu man af gardet spridde i sorglöst lugn under middagshvilan och hade kopplat sina gevär vid trappan af det lilla landthuset, som snart skulle lemna rum för ett ståtligt stenhus. Innan de hunno till sina vapen, voro fribytarne der före dem och lyckades, numera väl beväpnade, med några häftiga angrepp drifva dem öfver de halffärdiga låga murarna.

Detta var blott ett förspel till den egentliga striden, som gällde ett dyrbarare mål. Genast vid första anropet störtade Bertelsköld mot hufvudingången, i mening att intränga i huset och afgöra dagens öde, innan försvararne hunno sansa sig. Men här mötte honom genast en jättelik gardist, som postade i förstugan och stängde ingången. En förtviflad strid uppstod mellan honom och Bertelsköld – en strid mellan titaner, båda jemngoda i längd och kroppsstyrka. Slutligen segrade grefvens mera öfvade fäktkonst; den trogne gardisten stupade på sin post som en ärlig soldat, och Bertelsköld trängde vidare.

Här mötte nya hinder. Dörrarna voro reglade inifrån, ett bevis att husets invånare haft rådighet nog att begagna sekunderna.

– In genom fönsterna! ropade Luukkonen. – Man hade ej tid att spränga dörrarna.

Långström var den förste som hoppade in. Han hade kommit i köket. De sköna stekarna doftade ännu, jemte andra qvarlefvor af måltiden, men ingen hade tid att njuta af dem. Långström instötte närmaste dörr och befann sig midtibland en skara af skrikande qvinliga domestiker9. Men då artighet mot könet aldrig var den manhaftige kaptenens sak, fann han den mindre än någonsin här på sin plats. Han ville således framåt med ganska omilda puffar åt alla sidor, men se det blef honom ogörligt. Dessa lifegnas trohet mot deras beherrskare var icke mindre beslutsam, än jättens i förstugan. De klängde sig vid fribytarens ben, de kastade sig framför hans fötter, hans väg måste gå öfver dem. Sin väldiga huggvärja hade Långström likväl ej hjerta att bruka, och så förgingo åter några minuter.

Emellertid, och innan de anfallande hunno bevaka alla sidor af huset, hade flera personer hoppat ut genom fönsterna och undkommit utåt fältet. En bland dessa, af ovanlig styrka och vighet, hade banat sig väg genom Luukkonens män och gifvit Toivonen, sin närmaste motståndare, märke till dödedag.

Några trodde sig ha igenkänt czaren och ville förfölja honom. Men andra påstodo sig ha sett czar Peter i fönstret af det innersta rummet och igenkänt honom på hans galonerade hatt och hans mörkgröna rock med guldbroderierna. Partigängarne vågade ej splittra sin styrka och skyndade derföre att spränga dörren till det innersta rummet, som fursten begagnade till sitt arbetsrum, när han vistades på landtgården.

Motståndet här var ytterst ihärdigt. Dörren befanns barrikaderad med alla möbler i rummet, och när den ändtligen kastades ur hakarne, mottogos de inträngande med pistolskott. Två bland dem sårades; rummet var uppfylldt med rök. Men genom röken upptäckte man czaren och en bland hans kammartjenare, till hälften skyddade af det kullstjelpta skrifbordet samt med dragna värjor beredde att försvara sig till det yttersta.

– Gif er, sire10! sade Bertelsköld på tyska. – Motstånd är omöjligt, och eders majestät skall behandlas med all den vördnad, som tillkommer er höga person.

Czaren teg, men kammartjenaren åtog sig svaret. – På knä, slaf, när du talar med alla ryssars beherrskare! utropade han. – Den store czaren ger sig icke åt röfvare; det tillkommer dem att bedja om nåd.

– Vi äro hvarken slafvar eller röfvare, svarade Bertelsköld stolt, – utan officerare och soldater i hans svenska majestäts tjenst. Jag ber er, sire, tvinga oss ej att bruka våld, ty jag svär vid er krona att ni måste följa oss, och det genast!

– Hans czariska majestät samtycker att höra edra vilkor, yttrade kammartjenaren åter, efter att ha hviskat några ord med sin herre.

– Han förhalar tiden! ropade Luukkonen. – Hans folk samlas från alla kanter. Grip honom!

Bertelsköld insåg alltför väl att hvarje sekund var dyrbar och sprang derföre, utan vidare underhandlingar, öfver bordet czaren på lifvet, medan Långström med ett hugg af sin förfärliga värja sträckte kammartjenaren till golfvet. Värjan vreds ur den fäktande herrskarens hand, och Bertelsköld bar honom, oaktadt hans häftiga motstånd, oskadd till trappan.

– Död och afgrund! skrek Långström, när man kom ut ur röken och det klara solskenet föll på den fångnes ansigte – detta är icke czaren.

– Det är han! ropade andra, – vi känna hans broderade rock och hans hatt!

Luukkonen, som så kort förut stått i personlig beröring med den fruktade herrskaren, trängde sig fram och strök det bruna håret från fångens panna. – Nej, sade han med den harmfulla tonen af en sviken förväntan, – detta är icke czaren! Gud stå oss bi, han har undkommit oss!

– Jag sade ju det, ropade en af kivekät. – Det var czaren som hoppade ut genom fönstret och klöf den stackars Toivonens panna.

Så var det verkligen. Fången hade endast påtagit czarens välkända hatt och rock och ställt sig i fönstret, för att missleda de anfallande och så länge som möjligt uppehålla dem, medan hans herre fick tid att komma i säkerhet. Äfven Menschikoff hade undkommit. Det djerfva försöket hade totalt misslyckats.

– Du skall betala oss detta, din listige hund! skrek Långström i raseri och höjde det dödande vapnet öfver fångens hufvud.

– Hugg till, om du behagar, sade ryssen trotsigt. – Jag är allenast min herres och furstes ringaste slaf, men jag vet att dö för honom, om det är helgonens vilja, och han skall draga försorg om min hustru och mina barn. Hvi dröjer du, man af den blodiga handen? Ser du icke att czaren, min herre, undkommit ert försåt och skall komma att hämna mig. Hugg derföre till!

Långström högg icke.

– Nej, sade Bertelsköld, – denne man har blott gjort sin pligt och handlat så mot sin herre, som hvar och en ibland oss skulle handlat mot vår. Låt honom gå!

Fången frigafs. Desse vilda partigängare, hvilka sjelfve trofaste in i döden stredo för sin konung, förstodo äfven under den första harmen öfver deras förfelade företag att högakta den trohet, med hvilken ryska folket i alla tider blödt för sina beherrskare. Det är sannt, detta folk handlade under inflytandet af en oresonerad känsla, medan de frie männen från vester handlade af öfvertygelse; men bådas offer, bådas hängifvenhet och bådas handlingssätt voro dock sist desamma.

– Till häst, kamrater! Till häst! ljöd Luukkonens stämma. Och det var i sanning hög tid. De spridde gardisterne hade förenat sig med den anryckande kosacktruppen och hotade afskära återtåget. En del af arbetarne, väpnade med yxar och jernstörar, omringade gården. Från alla håll såg man landtfolk ila till stället, och på afstånd röjde ett moln af dam, att preobraschenska gardet, troligen anfördt af czaren sjelf, var i antågande för att tukta de djerfve angriparne.

Striden hade varat knappt tjugu minuter, men med hvarje minut fördubblades faran. Den lilla finska truppen hade dessutom en död och två sårade. Lyckligtvis hade tio man qvarstadnat för att bevaka hästarna. Men dessa voro också blott tio till antalet, utan sadlar, och man behöfde vid pass fyrtio. Äfven med två på hvar häst hade halfva truppen varit förlorad, derest icke kosackerne medfört till gården de hästar och kärror, hvilka de kort förut fråntagit Miltopæus. Luukkonen blef dem varse och lät sina tio beridne karlar under Bertelskölds och Långströms anförande angripa kosackerne, medan de öfrige till fots ilade i fullt språng mot de sammanrotade arbetarne, skingrade dem utan synnerlig möda och togo de förspända kärrorna, med hvilka de snart uppnådde landsvägen och derefter, under häftigt körande, gränsen och de finska skogarne.

Bertelsköld och Långström med åtta kamrater på osadlade hästar hade nu på sin andel att, utan hopp om undsättning, slå sig igenom mer än hundrade soldater och landtmän till fots samt trettio till fyrtio kosacker, allt under det att gardet i ilmarsch ryckte mot gården. Deras undergång syntes oundviklig; men desse tappre partigängare, pröfvade i alla slags faror, läto ej modet falla. I stället att vänta på anfall, grepo de sjelfve hurtigt till offensiven och störtade mot kosackerne, deras farligaste fiender.

Men kosackerne, icke mindre upptände af mod och stridslust, begagnade fördelen af sina långa pikar och sina förträffliga hästar samt svängde åt sidan för att angripa sina motståndare i flanken och ryggen. Striden blef ogynnsam; två af partigängarne föllo för pikarna, och den tredje, Miltopæus, som störtade från hästen, togs under högt jubel tillfånga af fotfolket.

Bertelsköld greps vid denna motgång af raseri. Man måste ihågkomma, att han var en man af jättestyrka och dertill ännu en af de djerfvaste ryttare på sin tid, från barndomen likasom fastvuxen vid hästryggen.

Han hade märkt att kosackernes anförare red en ypperlig häst, långt bättre än någon af de öfrigas, och blef farlig för dem alla, derigenom att han när som helst svängde förbi och tog dem i ryggen. Bertelsköld red då emot honom och låtsade i detsamma slinta från hästen, så att han blef hängande vid dess sida, hållande fast i mahnen. Strax var kosacken bredvid honom och lyftade öfver honom sin långa pik, men i detsamma hade Bertelsköld kommit åter upp på sin häst, gripit kosacken med högra handen för bröstet och lyftat honom ur sadeln, medan han med venstra handen grep den lösa hästen i tygeln och ryckte honom med sig. I denna besynnerliga ställning, med den stretande motståndaren lyftad på rak arm framför sig och följd af hans fångade häst, red nu den väldige karolinen in på fotfolket, utan att akta hvarken dess kulor eller sablar, och slungade sin fånge handlöst in i den tätaste hopen. Förfärad skingrade sig skaran åt alla håll, icke annat troende, än att djefvulen sjelf red in ibland dem; – och icke minst förvånad blef Miltopæus, hvilken man just hållit på att bakbinda. Nu gaf Bertelsköld honom sin häst och tog sjelf kosackens, hvarpå båda ilade Långström till hjelp, som, nära att öfvermannas, högg som en rasande omkring sig med den välkända förfärliga huggvärjan.

En gång åter i sadeln och med en passionerad ryttares hela förtjusning att under sig hafva en springare frustande som en eldslåge och stark som en storm, tyckte sig Bertelsköld nu vara en helt annan karl, och hans motståndare fingo snart erfara det. Det var nu han, som med blixtens hastighet på alla sidor kringsvärmade dem, alltid angripande deras blottade sidor, och ryttare efter ryttare störtade hufvudstupa till marken under hans härjande klinga. Likt forntidens kämpar tycktes han bära en förtrollad brynja; pikar och hugg tycktes studsa tillbaka från denne rasande Herkules11, som öfverändakastade allt som kom i hans väg, och snart vände sig segern på partigängarnes sida. Hvarje man fick nytt mod och fäktade som fyra; »kung Carl! kung Carl!» ljöd deras fältrop, och fienden, oviss om han icke här hade att göra med den fruktade finska trolldomen, skingrades uti vild flykt, just när gardet närmade sig gården på knappt ett musköthålls12 afstånd.

Bertelsköld och hans folk funno icke för godt att afbida dess ankomst. Två man mindre till antalet och flera sårade, galopperade de bort mot sina otillgängliga skogar, qvarlemnande på platsen, utom Toivonen och de två ryttarne, ett större antal stupade och sårade fiender, än man nu för tiden hör omtalas i en modern krigsbulletin. De nödgades äfven qvarlemna hoppet om den dyrbara fångst, som för hela kriget skulle varit af så oberäkneligt inflytande; men de medförde den stolta hågkomsten att ånyo hafva gått segrande ur en högst olika strid och att, få som de voro, åtminstone hafva vågat en bragd, för hvilken annars hela arméer ryggat tillbaka.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 6. Örnjagten. – Kapitlet förefaller inspirerat av ett omnämnande i avsnittet om Karelen i Finland framställdt i teckningar: en gång när tsaren åt middag på en herrgård mellan Viborg och S:t Petersburg »öfverraskades han af Luukkonen och undgick med möda fångenskapen» (ZTS XII, s. 189). Episoden omtalas även i B. A. Ennes, Biografiska Minnen af Konung Carl XII:s Krigare I 1818, s. 364 och Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 323.

2 Löfving – Stefan Löfving (1689–1777), legendarisk ledare för partigängare under stora ofreden.

3 kolonister – nybyggare.

4 preobraschenska gardet – Preobrazjenskij-regementet var ett elitgarde som skapades i slutet av 1600-talet av Peter den store, som uppkallade det efter en by utanför Moskva där han höll militära övningar; regementet blev känt för sina insatser i stora nordiska kriget.

5 verst – ryskt längdmått som motsvarar en dryg kilometer.

6 kroisera – korsa.

7 lia – lie; formen förekom i svenskan i Finland.

8 anamma kärrorna som god pris – beslagta kärrorna i överensstämmelse med allmänt erkända regler för krigföring.

9 domestiker – tjänare.

10 sire – ers majestät; tilltalsord till kungar och kejsare.

11 Herkules – grek. Herakles, urstark heros i grekisk och romersk mytologi.

12 musköthålls – räckvidden för ett muskötskott.

7. Majniemi slott.

Hvad man lätt kunde förutse hade nu inträffat. Lybeckers återtåg till Pelkäne lemnade kusten och hela södra delen af landet öppna för fienden, som icke dröjde att försäkra sig om dess besittning. Sedan han förvissat sig om Helsingfors, ryckte han utan dröjsmål mot Åbo, slog öfverste Stjernschantz, som med 800 man sökte uppehålla honom vid Karis bro, och intågade i staden den 28 Augusti, sista bönedagen det året. Alla embetsverk, jemte universitetet och största delen af invånarne, hade flytt undan den fruktade fienden, som fann en öfvergifven och till hälften i aska liggande stad. Ty Åbo hade år 1711 blifvit härjadt af en stor eldsvåda – den första uppfyllelsen af hexan Inkeris olycksspådomar. Ryska trupperna slogo derföre läger på slottsfältet. Czaren sjelf anlände kort derpå och bodde i Wittfoothska huset vid bron. Öfver sitt intåg i Åbo lät han slå en medalj, som på framsidan bar hans bröstbild, och på frånsidan Herkules, som med sin klubba drifver Neptunus från hans vagn ut i sjön. Derunder stod tecknadt: Åbo den 8 Sept. 1713.

Vid denna tid och vid en bland dessa småstrider, som upplågade öfverallt i de finska bygderna, – medan fienden ryckte fram och landets reguliera krigshär drog sig tillbaka – återföra oss händelserna till Majniemi slott, hvarom berättelsen tegat sedan våren 1697, då slottet, i följd af reduktionen, indrogs till kronan. Förslaget att anslå detta stora gods med dess praktfulla herresäte till Öfverste-boställe för Åbo läns regemente synes ej gått i verkställighet, emedan man finner att Kuustö gård, derefter som förut, var anslagen till detta ändamål. I stället hade kronans ytterliga penningeförlägenhet under det långvariga kriget tvungit regeringen att söka föryttra1, jemte många andra kronogods, äfven det reducerade Majniemi. Men också den finska adeln var så utarmad af reduktionen och kriget, att ingen af dess medlemmar i så osäkra tider var hugad att uppträda som köpare, och sålunda förvaltades godset ännu för kronans räkning af en man, hvilken läsaren torde erinra sig från föregående berättelser, nemligen den redlige och hurtige mäster Pehr, som redan af grefve Bernhard Bertelsköld utnämndes till förvaltare och fogde på hans fädernegods – samme Pehr, som i sin barndom fick en ölänning till skänks af Carl XI2 vid den ryktbara jagten i nejden af Saltviks prestgård.

Den hedersmannen Pehr, som nu vid 46 års ålder hade många bekymmer att utstå i tidens vedermödor, satt en afton i sin anspråkslösa boning vid sidan af slottet fördjupad i sina räkenskaper, medan hustru och barn omkring honom spritade bönor, nyss upptagna från den stora, till hälften förvildade trädgården, då ett bultande hördes på den stängda porten. Hela familjen for bleknande upp vid detta ljud, ty de väntade hvar dag fienden, som redan tågat förbi till det fyra eller fem mil aflägsna Åbo; men emedan Majniemi låg åt sidan, hade det härtills blifvit förskonadt från det fruktade besöket.

Mäster Pehr gick med klappande hjerta att underrätta sig om deras farhågor voro grundade och varseblef från portvaktens fönster några och tjugu ryttare, som höllo utanför porten. Det var redan ganska mörkt, men han tyckte sig märka att ryttarne hvarken buro långa pikar eller höga mössor, som han befarat, utan snarare liknade jägare i civila kappor och af eget lands folk. Med något lugnare sinne beslöt han sig derföre att öppna fönstret och fråga hvilka de voro, som så sent på aftonen kommo att anlita slottets numera tarfliga bostad om gästfrihet.

– Goda vänner! svarades utifrån. – Helsa mäster Pehr och säg honom, att Gösta Bertelsköld, som fordom kallades grefve till Majniemi, är här med några af sina vänner för att begära tak öfver hufvudet.

Pehr gaf sig ej ens tid att svara, utan var med några långa steg vid porten. – Gud bevare, sade han med tårar i de ärliga grå ögonen – Gud bevare, att Majniemis port någonsin skulle vara stängd för min älskade herres son eller för någon af dem som han kallar sina vänner.

– Ja, skynda dig, min hederlige Pehr, sade grefven, – skynda dig att skaffa oss en god brasa och litet foder åt hästarne. Vi ha ridit sju mil i dag på infama3 skogsvägar och med ryssen i hälarna. Vi ämnade hjelpa Stjernschantz försvara Åbo, men jag hör att vi kommit för sent. Nå, du och de dina befinnen er väl?

– Så väl man kan må i dessa bedröfliga tider, svarade fogden, i det han visade sällskapet vägen. – Min gamla mor bad helsa ers nåd. Hon somnade i våras i behagelig tid från denna onda verlden vid 74 års ålder from och Gudi täckelig4 så som hon lefvat.

– Så att gamla mor Greta vandrat ur tiden! sade Bertelsköld rörd. – Hon var min salig fars ungdomsvän och en ljusens stråle i denna verldenes mörker ... Men vi störa dig i ditt hem, min hedersgubbe. Kan du ej inqvartera oss i någon flygel af slottet?

– Ers nåd måste hålla till godo inne hos mig, sade fogden; – der är varmare. Hvad edra vänner angår, kan jag väl stöka undan för dem i stora salen i nedra våningen. Jag tror man ännu kan uppgöra eld i spiseln. Ack, nådig herre, slottet ser annorlunda ut nu, än när ni lemnade det för aderton år sedan!

Med dessa ord skyndade fogden att göra de nödiga anordningarne för gästernes mottagande, och Bertelsköld stadnade tankfull på den stora mörka slottsgården. Månen, som i detsamma frambröt ur de höstliga skyarna, sken melankoliskt på den höga façaden af hans fäderneborg, som han ej hade återsett sedan dess välmaktsdagar. Stormen hade lösbrutit en del af takplåtarna, sönderslagit rutorna i de höga fönstren och illa tilltygat de väldiga kämpagestalterna, som i halfupphöjdt arbete voro anbragta på väggarna. Slottet hade blifvit uppfördt med röfvade skatter från trettiåriga kriget. Ättlingen af den jernhårde krigare, som törhända fläckat dessa skatter med mycket blod och många förbannelser, stod nu med dystra känslor vid dessa förfallna murar, inom hvilka han trädde som främling i mörka qvällen. Hans egen äfventyrliga bana hade lärt honom det sätt, på hvilket man riktar sig i krig, och mot hans vilja trängde sig på honom en tanke, som liknade det gamla ordspråket »med orätt fås, med sorg förgås».

Bertelsköld qvardröjde så länge i dessa sorgsna tankar, att förvaltaren slutligen måste erinra honom, att brasan och en i hast tillagad måltid väntade honom derinne. – Ni måste se min gumma, sade han. – En präktig gumma, fastän redan ett stycke på afviga sidan om blomstermånaden! Hon heter Larsson, fadren är köpman i Wasa, och vi blefvo bekanta för sexton år sedan, när jag var ditrest med salig grefven, er far, för att köpa säd i det stora hungeråret5.

Man gick in i den enkla, men trefna boningen, der Bertelsköld mottogs med en vördnad och hjertlighet, som gingo honom till hjertat. Det var längesedan den tappre karolinen – han som icke hade något hem i den vida verlden – hade sett sig omgifven af hemmets stilla lycka. Hans biltoga6 ande hade så länge drifvit omkring på lifvets stormiga våg, att han nästan förgätit hvad frid och förnöjsamhet, hvad kärlekens löjen och eldskenet från egen härd betyda för menniskohjertat. En känsla betog honom, likasom kände han sig en gång åter hemma, och han lyssnade med vänligt deltagande till den gode förvaltarens berättelser om alla Majniemis öden på dessa sexton år, sedan det frångick dess förre ägare: huru kronan icke anslagit något underhåll för slottet och trädgården, hvilka derföre måst förfalla; huru de vidsträckta ägorna blifvit mycket odlade och folket kommit sig uti välstånd genom salig grefvens byskola och andra kloka inrättningar, tilldess att kriget och pesten borttagit mer än hälften armar från plogen; och huru man ännu välsignade salig grefvens minne för de understöd, hvarmed han i de förfärliga missvextåren räddade folket från hungersdöden.

Dessa berättelser afbrötos genom ett nytt klappande på porten, och mäster Pehr, trygg i känslan att nu äga tappre försvarare, gick för att öppna. Snart förde han med sig en ung man i bondedrägt hvars senfulla7 gestalt förrådde lika mycken styrka, som hans klippska ögon läto ana förstånd och slughet.

– Löfving! utropade Bertelsköld med glad förvåning. – Du här, min raska gosse! Och vi trodde dig långt för detta dingla som ärlig karl i ett ryskt bastrep.

– Ännu icke! svarade muntert den ryktbare partigängaren och spejaren Stefan Löfving, ty det var verkligen han. – Jag kommer från Åbo, der jag varit i czarens eget kök och sålt fyra tjog ägg. Af kocken och kockspojkarne fick jag någorlunda reda på ställningen i staden, der vi för närvarande intet kunna uträtta, men jag skickade bud åt Taube8 vid Åland att han kunde helsa på med sina galerer, ty jag spridde ut det rykte att jag sett hela svenska flottan i skären. Och som jag tyckte man kunde förtjena något för egen räkning, ställde jag mig enfaldig och lät undfalla mig ett ord om de feta kalfvar, som bönderne skulle fört undan till en holme i Pargas. Strax begynte de truga mig att visa dem vägen dit, hvilket jag gjorde med mycket prut, och fick så underkocken och två man med mig till att anamma stekarna. Hvarpå jag förde dem till en enstaka klippa och drog så fram mina pistoler undan tröjan, sägande till dem: hit med dengi9! – det de ock genast förstodo och föllo till bönboken. Der tog jag mig två gevär och två sablar, men som de ej dugde synnerligt, sålde jag dem för åtta daler åt bönderna. Och fick jag dessutom i byte en nätt påse med rublar; men fångarne lemnade jag på klippan att söka rätt på kalfvarna ...10 Tack för sist, mäster Pehr. Här äro de tio daler jag blef er skyldig, då ni hjelpte mig i halmlasset undan kosackpikarne. Jag skall säga er något, och det kan ej skada att majoren hör det. Vi ha fienden trehundra steg härifrån.

– Fienden! utropade mäster Pehr. Detta enda ord hade skrämt färgen från den trefna familjens kinder och likt en stormvind bortblåst den hägring af stilla lycka, som nyss hade tjusat Bertelskölds blickar.

– Jag säger, återtog Löfving, – att när jag passerade bivägen ej långt ifrån stora allén, såg jag vid vägen en kosack på utkik. De voro säkert flera derborta vid byn.

– Du har rätt, sade Bertelsköld. – Jag borde ha väntat mig det. Vi fingo nu på aftonen ett ströfparti i hälarna efter oss; men vi ville till slottet före natten och stadnade ej för att näpsa dem. Känner jag dig rätt, lät du kosacken bekänna kort11?

– Jag sprang honom på lifvet, så att han ej kunde nyttja sin långa pik, och försökte rycka honom af hästen, men som han ej ville ge med sig, nödgades jag hugga honom för pannan. Nå, då sade han ej ett ord mera. Skada att hästen dervid kom undan; han torde sqvallra ur skolan12.

– Vi få ej förlora ett ögonblick att sätta oss i försvarstillstånd, utropade Bertelsköld, lifvad af faran. – Allt det krut och de vapen ni kan anskaffa, min hederlige Pehr, för ni till stora salen. Låt drängarne sofva fullklädde i natt. Var vid godt mod; qvinnor och barn få sofva i ro. Löfving – tag två man med dig och gå ut att rekognoscera, medan jag utställer poster rundtomkring slottet.

Befallningarne efterkommos. Det blef nu i hast en liflig rörelse öfverallt på Majniemi. Lyktor ilade öfver gården, och ljus flämtade i de öde slottsfönsterna. När Bertelsköld inträdde i stora salen, fann han sina trogne kamrater vid en måltid, som Pehr i hast anrättat. Ännu en gång gick bägaren kring laget i Majniemis slott. Det var sista qvarlefvan af källarns gamla förråder; den ärlige fogden hade icke förr velat röra dem. – Jag fann, sade han, – detta halfankare13 ädelt ungerskt vin under gruset, och beslöt att det endast skulle tömmas till en välgångsskål för min fordne älskade herres son. Gud bevare eders nåde i alla faror och låte eders nåde än en gång, och i bättre tider, återtaga er plats som herre vid edra fäders bord!

Knappt var det sagdt, innan ett väldigt brak lät höra sig och strax derpå ett moln af dam uppsteg vid väggen. Stamfadrens, general Bertelskölds bild med den tunga ramen hade störtat ned från sin plats och i fallet ryckt med sig stenar och murbruk.

Bertelsköld smålog dystert. – Min farfar, sade han, – svarar härtill på sitt vis amen. Det är törhända sista gången redlige kämpar tömma en bägare inom dessa murar.

– Säg icke så! Vi skola försvara dem intill vår sista blodsdroppe! utropade partigängarne.

– Må dessa murar falla, allenast vårt land står upprätt! återtog Bertelsköld. – För Majniemi vill jag icke uppoffra en enda af er, om vårt land ej har någon nytta deraf.

– Nej, svarade flera röster. – Vi ligga här vid sidan af stora vägen till Åbo och kunna tillfoga fienden mycken skada. Vi vilja försvara Majniemi.

– Nå, i Guds namn då! utropade chefen. – Men låt oss nu taga någon hvila; vi torde behöfva våra krafter i morgon.

Förvaltaren lät nu utbreda halm på golfvet, och de trötte kämparne utsträckte med välbehag sina styfnade leder. Men det var skrifvet i ödets bok, att de, liksom Muhameds krigare, skulle säga om sig: »i paradiset få vi hvila!»

Löfving återvände. Han hade i sin bonddrägt varit midtibland fienden, som, hundrade hästar stark, hade tagit qvarter i Arvio by. Han hade suttit vid deras stockeld, druckit med dem, ljugit dem fulle och stulit en af deras hästar. Man borde, menade han, försöka att öfverraska dem ännu i natt, ty de väntade i morgon bittida förstärkning af en ansenlig trupp infanteri och skulle då utan tvifvel angripa slottet.

Partigängarne voro strax färdige. Ur den första sömnens behagliga domning uppstego de åter, för att sadla sina hästar och rida ånyo ut i den mörka natten. Sådant var deras lif.

Emellertid vidtog Pehr den försigtigheten, att ännu samma natt skicka två trogne tjenare med alla slottets qvinnor och barn till en af de aflägsna och gömda holmarna uti skärgården, dit han redan förut låtit undanföra sin redbaraste egendom. Med många sorgens tårar flydde dessa goda menniskor – såsom den tiden många andra flydde i Finland – ifrån det kära hemmet, som de aldrig mera skulle återse. Mäster Pehrs känslor voro visst icke heller de gladaste, när han beledsagat de sina på väg och ensam återvände till slottets ödsliga borggård. Men han var icke den man, som flydde ifrån sin post; han ville i det sista bevaka kronans egendom och tjena sin gamle älskade herres son i de faror som förestodo.

Vid hans återkomst begynte redan dagens första strålar förgylla de gnisslande vindflöjlarne på slottets tak, och dånet af hästhofvar hördes på vägen. Mäster Pehr lyssnade med klappande hjerta; dånet kom närmare, och snart galopperade en – så åter en – sedan en större trupp af partigängarne och slutligen äfven Bertelsköld in på borggården. Alla voro de för blod och damm knappt igenkännelige. De hade haft ett hårdt stycke arbete i byn, ty fienden hade vaknat af hästarnes gnäggande och manligt försvarat sig. Till all lycka voro hans ryttare spridda i gårdarne och kunde för nattens mörker ej urskilja de anfallandes ringa styrka. Fyrtio man hade blifvit nedhuggne; trettio fångar och mer än sextio hästar medfördes som byte. Af Bertelskölds folk hade två stupat och sex blifvit sårade i denna nattliga strid.

Sedan fångarne blifvit inläste14 i slottskällaren och hästarne förde i de rymliga stallen, kastade sig kämparne, dignande af trötthet, på halmkärfvarne och sofvo några minuter derefter så lugnt, som skördaren, när han om qvällen inbergat sin gröda från nattens frost. Endast chefen och så många som behöfdes till att bevaka slottet och förbinda de sårade unnades ingen hvila. Äfven Löfving, som haft sin lejonpart uti nattens äfventyr, var redan tidigt på morgonen åter till häst för att rekognoscera i nejden.

Vid pass klockan tio på förmiddagen var han åter tillbaka med budskap, att det väntade fientliga infanteriet, fyrahundrade man med tre fältkanoner, var i antågande emot slottet. Flyktingarne från Arvio hade sannolikt påskyndat dess marsch och retat dess hämdlystnad med berättelsen om sitt nederlag. Man hade således att välja mellan en hastig flykt åt motsatta sidan, eller en strid på lif och död mot en mångfaldt öfverlägsen och uppretad fiende.

Partigängarne valde, efter en kort öfverläggning, det sednare. De mönstrade sin styrka, som, efter afdrag af de sårade, endast utgjorde tre och tjugu man; men denna ringa hop förstärktes af mäster Pehr med hans qvarblifne tjenare samt en skara flyktingar från de närmaste byarne, så att Bertelskölds lilla armé dock utgjorde vid pass femtio man, alla välförsedde med vapen, hvilka man nyss hade fråntagit fienden. Dessutom hade mäster Pehr i slottets nedersta källare dolt ett större parti kronan tillhörigt krut, som ej hunnit bortföras vid fiendens första framryckande. Ja, man fann, att till och med de sex gamla nickhakarna15, som i lyckligare tider begagnats att skjuta salut från slottet, nu kunde tjenstgöra, ehuru de, af brist på kulor, måste laddas med småsten.

Knappt voro de nödigaste anordningarne vidtagna, innan fienden vid middagstiden begynte visa sig på vägen från Åbo-sidan. I början framryckte han varsamt i små fördelningar, fruktande bakhåll; men snart blef han djerfvare och utskickade en jägarkedja för att intränga i parken mellan slottet och sjön. Detta måste till hvad pris som helst förekommas, ty kullarna i parken dominerade slottet, och fienden skulle der funnit skydd bakom de gamla lindarna. Bertelsköld hade alltså placerat sina bästa skyttar der, och jägarne blefvo med förlust tillbakaslagne.

Detta var endast förespelet. Fienden hade alltför nyss erfarit vådan att tillbringa en natt i grannskapet af dessa förtviflade äfventyrare och hoppades innan qvällen blifva mästare öfver en obefäst landtgård, försvarad af en hand full bönder och skogsriddare. Han lät derföre utan dröjsmål framföra sina fältkanoner utom gevärshåll ifrån den låga tegelmur, som omgaf borggården framför slottet. Redan klockan 2 smattrade kulorna emot muren och slottets väggar, men uträttade intet annat, än att de här och der nedslogo rappningen och skadade fönsterposterna. Intet skott, intet ljud från slottet besvarade detta vanmäktiga angrepp. Endast de gamla blågula flaggorna – desamma som en gång svajade för gladare vindar vid grefvinnan Bertelskölds festliga intåg – fladdrade ännu trotsigt och utmanande från de fem små torn, som uppstego från flyglarna och midten af den aristokratiska byggnaden.

Fienden begynte förlora tålamodet. För att med ens göra slag i saken, skickade han tre kompanier att intaga parken, medan hans öfriga styrka oroade slottet från framsidan och från öster.

Detta hade Bertelsköld förutsett. Medan hälften af hans folk gjorde fienden hvarje fotsbredd stridig i parken, kastade han sig med tjugu af sina flinkaste män i sadeln, red ut genom bakporten, tog en omväg och högg in på fiendens flank vid vestra sidan af parkmuren. Om en åskvigg slagit ned bland de anfallande, hade de ej kunnat blifva mera bestörta, än öfver denna plötsliga, oväntade, förfärliga choque16. De skingrades som agnar, de stupade som det mogna kornet för lien; och emedan nästan hela deras kavalleri blifvit den föregående natten förstördt, återstod ingen annan utväg för dem, än att klättra öfver muren inåt parken, der vid pass hälften af deras styrka var i liflig skottväxling med slottets försvarare. Tross, vapen, ammunition och kanoner, kort sagdt, hela fiendens krigsmaterial, föll härigenom i Bertelskölds händer, och man hörde honom sedan ofta säga, att hade han endast haft tjugu man mera utom slottet och tjugu mera i parken, hade fienden, oaktadt sitt öfverlägsna antal, den gången blifvit fången eller tillintetgjord ända till sista man.

Den lilla ryttarskaran hann icke mer än nätt och jemnt förnagla17 de tre kanonerna, då den öfverenskomna signalen, en röd flagg på medlersta tornet, underrättade Bertelsköld, att nöd och fara voro å färde inom slottet. Han nödgades derföre genast kasta om och i sporrsträck ila tillbaka till porten. Här mötte honom mäster Pehr, sårad i armen och ropande: – för Guds skuld, ers nåd, skynda till parken! De hafva tagit Floras borg och skjuta derifrån eld uppå slottet!

– Floras borg! upprepade Bertelsköld, betagen af de barndomsminnen, som detta länge förgätna namn nu återväckte uti hans själ. – Var det icke der som prins Vintersnö och prins Höstnatt stredo en gång på narri18 om segern*? Ha, Pehr, – nu skola vi leka samma lek, men på allvar!

Innan Pehr hann svara, voro Bertelsköld och hans afsuttne ryttare redan i fullt språng till parken. Den syn, som mötte dem här, var icke uppmuntrande. De tjugu skyttar man haft att ställa mot fienden voro som borttappade i den vidsträckta parken och kunde blott här och der, posterade bakom träden, fälla sin man, men icke hindra fienden att intränga från alla sidor mellan de täta alléerna och de fordna, nu förfallna drifhusen ända till den högsta och midtersta kullen, som af den fordom praktfulla paviljongen erhållit namnet Floras borg. Ytterst uppbragt öfver sitt nederlag, begynte fienden härifrån skjuta in genom slottsfönsterna och kasta fyrbollar20 på taken af de gamla trädhusen derinvid, i hvilka mäster Pehr och hans folk haft sin bostad. Från slottsfönsterna lät man väl nickhakarna svara så godt de kunde med deras stenkulor, och för hvarje skott hördes ett rassel i lindarnas kronor, medan afbrutna qvistar föllo till marken. Men detta artilleri var en leksak för barn; det förmådde icke att drifva belägrarne tillbaka från kullen.

Ännu en gång samlade Bertelsköld sitt folk; de hade nu sammansmultit till omkring trettio. Men utan att räkna om de voro mer eller mindre, och utan att akta elden från mer än hundra musköter, stormade alla mot kullen. Här kämpades ännu den sista mördande striden om Majniemi – man mot man, hugg mot hugg. Aldrig hade Gustaf Adolf Bertelskölds jernstarka arm med ett sådant raseri nedkastat allt som kom i hans väg; aldrig hade hans kämpar så oemotståndligt inbrutit i fiendens svigtande leder. Oaktadt dennes tappra motstånd, blef han nedstörtad från kullen. Floras borg var öfversköljd med de slagnes blod, och vattnet i dammen färgades rödt. Ännu en gång tycktes segern småle mot Majniemis tappre försvarare; men det var hennes afskedsblick – det sista hoppets solglimt öfver Majniemis flaggande torn, hvilka ödet bestämt att icke mera se morgondagen.

Knappt var Bertelsköld i besittning af kullen, innan det uppstod ett rop bakom honom, att slottet begynte brinna. Han vände sig om. Qvällen kastade redan sina skuggor öfver den höga byggnaden, och i skymningen såg han på fyra eller fem ställen eldstungornas röda sken, der de, ännu helt små, begynte slingra sig fram under taklisterna. – Till slottet, gossar! ropade han med dundrande stämma. – Om vi lyckas att släcka elden, skall fienden icke mera våga ett anfall, och segern är vår!

Vid dessa ord hastade alla till slottet. Men det var redan för sent. En tjock qväfvande rök tillintetgjorde alla försök att uppkomma på vindarna och närma sig elden. När snart äfven trädhusbyggnaderna uppflammade vid sidan af slottet, måste alla försök att mota lågorna öfvergifvas.

Allt folket blef derföre med trumslag kalladt till stora salen och fick ordres till återtåg. Mäster Pehr och de öfrige sårade lades på kärror, medan de stridbare männen till häst, i tätt slutna leder och beredde till motvärn, omgåfvo åkdonen.

Bertelsköld hade vidtagit alla dessa anordningar med kallblodigt lugn, men när han för sista gången skulle öfvergifva fäderneborgen, svek honom modet. Han ville åtminstone än en gång säga farväl åt bilderna af hans ätt i den stora vapensalen. Han ilade dit.

Lågan af de brinnande trähusen sken klart in genom de höga fönsterna och upplyste den rökfyllda salen såsom ett dagsljus. Stamfadrens åter uppresta bild tycktes betrakta sin ättling med mörk och hotande uppsyn, och i lågornas flämtande skimmer tycktes rundtomkring de jernklädda kämparne från trettiåra-krigets dagar röra sig på duken och vilja utspringa från ramarna. En bitter känsla genomfor karolinens själ. Hans broder Torsten hade försummat att låta bortföra taflorna; de skulle förgås, hans ätts ärorika minnen skulle förstöras, och han kunde ej rädda dem. Stamfadren hade funnit sin graf i vågorna; hans bild skulle förtäras af elden. Dunkla öde, hvad ville du mena dermed?

Ännu en gång såg Bertelsköld tillbaka. Då mötte honom från duken dessa oförgätligt sköna svärmiska blickar, hvarmed Regina von Emmeritz en gång hade tjusat hans hårde farfader. Sonsonen stod som förstenad; – dessa svarta ögon blixtrade, dessa furstligt sköna drag tycktes lefva; ett mildt, outsägligt vemodigt leende flög öfver den ädla furstinnans bleka läppar ... hon upplät sin mun ... hon ville tala ... Hvad ville hon säga honom?

Men i dörren hördes nu en ängsligt brådskande stämma: – Kom för Guds skull, herr grefve! Mäster Pehr låter påminna er om krutet i hvalfven ...

Bertelsköld störtade ut. Hans folk var redan i porten; ryktet om krutet bevingade allas steg. Man tågade ut i den mörka qvällen, och ingen fiende syntes.

Så hade man redan uppnått vägen åt norr, då Bertelsköld hastigt höll stilla och såg sig om. Hans fäderneborg stod nu på alla sidor omhvirflad af lågorna – en enda ofantlig eldkolonn, hvars sken klart upplyste hela den kringliggande trakten.

– Fångarne! utropade Bertelsköld. – Har någon släppt fångarne lösa ur källaren?

Alla tego. Sedan middagen hade ingen haft tid att tänka på desse olycklige.

– Två man frivillige följa mig, fortfor grefven. – Hvarom icke, rider jag ensam, och de öfrige fortsätta marschen.

– Håll, ers nåd! ropade mäster Pehr. – Det gäller ert lif! Om några ögonblick måste elden ha hunnit till hvalfven ...

– Fienden har sjelf antändt slottet; han må svara för fångarne! invände ryttarne motvilligt.

– Blygs! svarade Bertelsköld häftigt. – Vän eller fiende – det är dock trettio menniskolif! – Och med dessa ord sprängde han tillbaka till slottet. Två man följde honom – hans trogne Bång och den djerfve förslagne Löfving. Borggården var så insvept i rök, och hettan så stark, att de med största fara och möda uppnådde källardörren. Den var af jern, försedd med ett starkt lås, och ingen nyckel att finna. Men med faran vexte alltid Bertelskölds jättestyrka. Han lösbröt från stora trappan dess brännande ledstänger af jern; de öfrige följde exemplet; den fasta dörren bågnade för deras förenade kraft; – den brast. Man störtade in och fann fångarne redan halfdöde af hettan. Man måste utsläpa dem på gården och derifrån till parken. Lyckligtvis hade redan en mängd marodörer från fienden kommit att plundra. Bertelsköld kastade sin börs åt fångarne, öfverlemnade dem i deras landsmäns vård och kom med sina följeslagare på en omväg genom parken åter till vägen.

Här höll han stilla ännu en gång. Vid det klara eldskenet såg han fienden i allt tätare hopar svärma så nära till slottet, som lågorna tilläto. Dessa hade nu hunnit ända till grundvalarna. Omkring fem minuter fortfor ännu branden att rödfärga den mulna aftonhimmelen ... Då skakades jorden af en fruktansvärd knall ... hästarne skyggade ... en tung askgrå pelare af rök och grus uppsteg från slottet och förqväfde ögonblickligen eldskenet, så att den starkt belysta nejden med ens insveptes i djupt mörker. Derpå följde ett smattrande stenregn, som på alla sidor nedslog och inträngde flera fot uti marken. Hela det höga, nyss ännu så stolta slottet med dess fem torn var försvunnet från jorden och begrof under sina ruiner allt lefvande som ännu andats på tvenne bösshåll21 i närheten.

På det ställe, der Majniemi fordom stått, ser man nu en liten välmående bondgård, omgifven af höga björkar, vid den täcka viken af sjön. Den fordna parken är nu en beteshage, och hjordarnas klockor klinga, och vallflickan sjunger sin ensliga visa, der de förnäma fröknar dansade fordom på kullen af Floras borg.

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskärns Berättelser, andra cykeln, sid. 383 och ff.19

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 föryttra – avyttra, sälja.

2 samme Pehr, […] till skänks af Carl XI – Se femte berättelsen »Hexan», kap. 2 »Prinsessan och prestfrun», s. 303, r. 15–19.

3 infama – avskyvärda.

4 täckelig – behaglig.

5 när jag var ditrest […] stora hungeråret – Se sjätte berättelsen »Majniemi slott», kap. 12 »Familjen Larsson», s. 442.

6 biltoga – fredlösa.

7 senfulla – seniga.

8 jag skickade bud åt Taube – Topelius anspelar på Löfvings förmåga att framhålla sina insatser; dåvarande schoutbynachten Edvard Didrik Taube (1681–1751) ska med några kanonskott från galärer ha åstadkommit att ryska trupper tillfälligt lämnade Åbo 1713. Tillgängliga källor stöder dock inte att Löfving var inblandad i händelsen.

9 dengi – (ry.) pengarna.

10 Åbo, der jag varit i czarens eget kök […] fångarne lemnade jag på klippan att söka rätt på kalfvarna ... – Jfr Löfvings dagbok juni 1715 där han berättar att han smugit sig in i den ryska överbefälhavaren Galitzins kök i Åbo, lurat kocken och två soldater till Kimito för att fiska strömming, och sedan tillfångatagit dem och fört dem till Stockholm. Utdrag ur Löfvings dagbok ingick i Borgå Tidning 1843 (4–11/11 och 20/12, det aktuella textstället 8/11), som Topelius kan ha anlitat som källa. Dagboken utgavs 1865 av Yrjö Koskinen i Lähteitä ison vihan historiaan. Handlingar till upplysande af Finlands öden under det Stora nordiska kriget.

11 bekänna kort – yppa sina avsikter, »sjunga ut».

12 sqvallra ur skolan – berätta något som bör förtigas, här: avslöja oss.

13 halfankare – laggkärl som rymmer ca 20 liter.

14 inläste – inlåsta.

15 nickhakarna – små artilleripjäserna.

16 choque – kavallerianfall.

17 förnagla – göra en kanon tillfälligt obrukbar genom att slå en spik i fänghålet.

18 narri – skämt.

19 andra cykeln, sid. 383 och ff. – Se sjätte berättelsen »Majniemi slott», kap. 5 »Slotterölet».

20 fyrbollar – ihåliga träkulor eller lärftpåsar fyllda med en blandning av brännbara ämnen.

21 bösshåll – skotthåll, räckvidd för bössa.

8. Slaget vid Storkyro.1

Följderna af Lybeckers olyckliga återtåg dröjde icke att visa sig, så för honom sjelf, som för landet. Han afsattes, konungen ovetande, och kallades att stå till svars inför rådet. Här blef han slutligen frikänd, då Armfelt ädelmodigt tog hans försvar. Emellertid hade han råkat i skarp delo med biskop Gezelius och fordrade nu upprättelse af biskopen. Härpå följde en ny och bitter rättegång, som slöts dermed att Lybecker öfverbevisades hafva fällt det bekanta uttrycket: »om fan ej tar kungen, ha vi ingen fred att vänta.»2 Detta ringa förflugna ord fällde honom mer än hela tyngden af Finlands förlust. Han dömdes från lif, ära och gods, benådades till lifvet nyårsdagen 1718, men dog några månader sednare, mera beklagansvärd, än med afsigt brottslig, ty historien har frikänt hans minne från nesan af ett förräderi, om hon också ej kunnat fritaga honom från det hat, hvarmed hans samtid belastat honom.

I September 1713 mottog den tappre Carl Gustaf Armfelt öfverbefälet i Finland, men det var då redan för sent att godtgöra Lybeckers felsteg. Han kunde icke hopsamla mer än 6 000 man, när hans här var som störst, och ryssarne innehade hela södra delen af landet. För att hejda deras vidare framträngande, ställde han sig till motvärn vid Kuokkala pass i Pelkäne, i hjertat af Tavastland. Men tidigt en dimmig höstmorgon den 6 Oktober 1713 fraktade sig 7 000 ryssar på stockflottor öfver Pelkäne sjö och angrepo Armfelt i ryggen. Efter det tappraste motstånd kastades den lilla finska hären tillbaka med en förlust af 12 kanoner, 8 fanor och mer än 500, – enligt några ända till 1 000 man. Vid Tammerfors ville Armfelt åter hålla stånd; men här vacklade för första gången den finska soldatens, eller rättare det ännu qvarblifna landtvärnets sega ihärdighet. Halfnakne, utsvultne och uttröttade af marscherna under det kulna höstregnet, följde karlarne den osed, som inrotat sig under Lybeckers befäl, och rymde i så stora hopar, att Armfelt nödgades draga sig tillbaka till nejden af Wasa. Det mesta landtvärnet var ifrån dessa trakter; här skulle det således stå till sista man under fanorna.

Emellertid tågade ryska armén öfver Tammerfors, Birkala och Tavastkyro till Björneborg. November månad gick under dessa marscher till ända, och vintern inföll tidig och sträng öfver dessa nordliga bygder.

I början af December gjorde ryska kavalleriet ett ströftåg mot Nerpes och Christinestad och plundrade nejden. Finska armén drog sig då tillsammans i Solf, och bondevakter3 utsattes i Laihela och Ilmola ... Det är här, i Kauhajoki kapell4, vi återfinne Gustaf Bertelsköld med hans lilla friskara, ifrigt inöfvande bönderne i vapen och krigstukt samt biträdd deri af de raske bröderne Gabriel och Israel Peldan. Till hans trupp, som efterhand vexte till 290 man, slöto sig äfven sex bröder Larsson från Storkyro, alla manhaftige unge karlar, anförde af äldste brodren Lars, densamme som i Pelkäne förde böndernes talan för Lybecker. Fienden låg likväl stilla i vinterqvarteren, och så förgingo julen och hela Januari 1714 utan särdeles äfventyr under förbidan hvad komma skulle.

Men i början af Februari kom rapport, att fienden framryckte från Björneborg på vintervägarna samt de tillfrusna sjöarna i Tavastkyro och Ikalis. Bondevakten i Kauhajoki fick den 12 Februari ordres att rycka fram på rekognoscering till Kurikka kapell i fiendens väg och ankom dit efter två dagars marsch.

Det var en dunkel månskensnatt, och truppen hade hunnit tre qvart mil söder om Luoppa by, då man förnam att fiendens förposter stodo en knapp mil derifrån på andra sidan om skogen. Det gällde nu att på nära håll rekognoscera hans ställning och afsigter. – Vänner, sade Bertelsköld, – våra hästar kunna ej framkomma genom skogen och snön. Finns här bland eder sex raske skidlöpare, som vilja våga sitt lif för konung och fädernesland?

– Herr major, svarade Lars Larsson flinkt, – jag och mina bröder äro jemnt så många ni önskar, och alltifrån vår barndom ha våra skidor förstått att upphinna vargen i ödemarkerna. Befall, och vi äro redo.

– Bra taladt, redlige Larsson, svarade chefen. – Om mitt ord förmår något hos generalen, är den penna redan skuren, som skall underteckna din officersfullmakt. Men akten eder för öppna fältet; om kosackerne upphinna er, ären J sålde.

– Har ingen fara, genmälde bonden. – Äro vi icke tillbaka vid daggryningen, så helsa vår gamle far. Och hvad officersfullmakten angår, major, så stor tack, men jag bryr mig icke derom. Vår slägt håller fast vid folket, och ni är den ende adelsman, med hvilken jag ännu skakat hand. I Guds namn, framåt!

– Ett halsstarrigt demokratiskt slägte, dessa Larssöner! sade Bertelsköld till Gabriel Peldan. – Min far och min farfar ha varit i delo med dem. Men raska karlar, vid Gud, så redliga hjertan, som någonsin klappat under en bondejacka.

– De bebo ock ännu den gamle bondekonungen Bertilas gård, svarade Peldan; – blott att en gren af slägten har blifvit köpmän i Wasa. Men kom, major, låt oss rasta några timmar här uti torpet.

Natten förgick, och Larssönerne kommo icke tillbaka. Dagen bröt in, och de syntes icke. Då red Bertelsköld ut med tio man på en omväg kring skogen och fann att fienden redan tågat vidare från den öfvergifna byn, der han rastat. Men spåren af hästhofvar ledde till en flack, nästan snölös ängsmark vid skogsbrynet, och här återfunnos Larssönerne. De hade sannolikt vågat sig för nära byn och på den snölösa marken blifvit upphunne af fiendens ryttare. Alla sex lågo tätt vid hvarandra stelnade uti dödens sömn på de blodiga tufvorna; en dödad häst och blodspåren tillbaka till byn utvisade att de dyrt hade sålt sina unga lif. De hade fallit som bröder; ingen af dem hade gjort ett försök att öfvergifva de andre, och som bröder blefvo de äfven jordade alla sex vid hvarandras sida.

Sorgsne ilade Bertelsköld och hans kamrater tillbaka till hufvudstyrkan. Det var som hade detta lilla förspel betecknat utgången af den stora blodiga striden vid Storkyro.

När Armfelt den 16 Februari erhöll säker rapport om fiendens anryckande, kallades hela befälet till krigsråd på Storkyro prestgård. De fleste röstade mot aktion, och isynnerhet chefen för kavalleriet, generalmajor De la Barre, anförande dervid som skäl, att knappt hälften af de frivillige, som från alla kanter tillströmmade, ännu hunnit ankomma. Men den tappre Armfelt hade sett sorgliga prof på reträtternas krigskonst; hans krigareära var sårad af snubbor från Stockholm, hvari man tillvitat honom, den aldrig bleknande, att vara, som orden föllo, »ömtålig om eget skinn»5. Han fordrade strid, och han var icke ensam derom. Soldaterne utanföre uppsatte sina mössor på pikarne, fordrande högljudt detsamma, och bönderne lade dertill, att om man nu ville öfvergifva deras hembygd till sköfling åt fienden, skulle de mangrannt öfvergifva denna usla armé, som endast förstod att fly för faran.

Striden blef alltså beslutad, och den finska hären, som då bestod af 4 500 man reguliera trupper och 1 500 man landtvärn6 från Stor- och Lillkyro, Laihela, Mustasaari, Wörå och Malaks socknar samt Wasa stad7*, blef uppställd på åkerfälten å båda sidorna af den frusna Kyro-elf, med ryggen betäckt af en öppen brusande fors samt flacka myror8 och stenbackar. Napo närbelägna by, inemot 4 mil sydost om Wasa och bestående af 6 gårdar, nedrefs och flyttades till bröstvärn. I denna ställning väntade man fienden i tre dagars tid under en köld, som endast Carl XII:s krigare voro vane att uthärda.

Den 18:de visade sig ett parti fiendtligt kavalleri och helsades med styckeskott9 från hufvudqvarteret, »de der», säger krönikan, »till ett bedröfligt omen ej bättre träffade, än att hästen under biskop Gezelii adelsryttare, som stod ute på förpost, blef skjuten», hvarpå ryssarne, efter att ha nog nära beskådat ställningen, åter drogo sig tillbaka.10

Den 19 Februari vid middagstiden såg man ryska hären i full marsch rycka fram långs den isbetäckta floden. Dess styrka uppskattas af ryssarne sjelfve till 8 384 man, men af svenskarne till 15 à 20 000 man och anfördes af den tappre furst Galitzin, hvilken sedermera som högste befälhafvare i det eröfrade Finland »reste sig genom sin mildhet och sitt ädelmod11 en oförgängelig minnesvård i de olycklige invånarnes hjertan»12. Armfelt hade således fått en värdig motståndare, och ehuruväl ingen finne tvekat åt hvilken han helst velat unna segerns ära, kunde i sanning båda sägas ha förtjenat den som krigare och som menniskor. Armfelt red före slaget långs truppernas leder, hvilkas frusna fingrar knappt kunde hålla geväret, och uppmuntrade dem med ett kort tal och en bön. De voro, sade han, landets sista här, och på dem hvilade landets sista hopp. Deras lösen skulle vara »med Guds hjelp», och Gud skulle sannerligen hjelpa dem, om de värjde sig endrägtigt och manligt, såsom de lofvat, till sista blodsdroppen.

Ett högt »med Guds hjelp!» besvarade dessa ord, och striden begynte. En rysk kolonn uppsteg från isen på norra flodstranden, förenade sig med en annan kolonn från skogen och angrep finnarnes venstra flygel. I samma stund antände ryssarne Turpala gård och finnarne sina retranchementer13 af de nedrifna stugorna. Himlen, som hela morgonen varit mulen, begynte nu snöga under starka ostliga stormbyar, hvarföre både rök och snöglopp drefvo finnarne mot ögonen, så att de knappt kunde se sin fiende. Det oaktadt afbidade icke fotfolket på venstra flygeln attacken, utan ryckte hurtigt framåt och aflossade, såsom dess chefer lärt uti Carl XII:s skola, den första salvan icke förr än på tio stegs afstånd. Verkan var ock sådan, att fiendens främsta leder stupade öfver hvarandra och resten kastades häftigt tillbaka. Men de samlade sig ånyo och angrepo för andra gången. Under tiden hade likväl den finska högra flygeln svängt öfver isen och kommit den venstra till hjelp. Ryssarnes andra anfall blef derföre med ännu större förlust tillbakaslaget. Nu blef det finnarne, som i sin tur anföllo och togo dervid 6 kanoner, som utan dröjsmål riktades mot fienden. Förgäfves redo äfven kosackerne in på de tätt slutna lederna af uppbådsmanskapet, i hopp om en lättare seger; de visades tillbaka med blodiga hufvuden, och slaget tog en afgjordt ogynnsam vändning för ryssarne.

Furst Galitzin följde med liflig oro dessa rörelser och lät kalla sina närmaste chefer till krigsråd. Mot ett så desperat folk, sade man, vore allt att riskera, ty blefve den tredje attacken tillbakaslagen, vore ryska armén förlorad i dessa kärr och skogar med beväpnade bönder rundtomkring sig. Man beslöt derföre i god ordning draga sig tillbaka; och general Bruce afsändes med fyra dragonregementen, för att hindra finska kavalleriet från att oroa de återtågande. När nu Bruce fullgjorde detta uppdrag, och innan hans folk ännu aflossat en enda pistol, blef han icke litet förundrad att se De la Barre kasta om och kommendera reträtt*, hvilket ock skedde med den ifver, att när den sista afgörande striden begynte, såg man chefen för finska kavalleriet redan en half mil från slagfältet på Gumsila hemman, der han bad länsman Gumse laga sig undan18. Härigenom blottades finska infanteriets högra flank; hvarpå Bruce genast fick ordres att låta sina dragoner sitta af och angripa denna. Här stötte han först på bönderne och lyckades bringa deras linie i oordning. På samma gång vände det slagna ryska infanteriet om och störtade sig för tredje gången mot finnarne, hvilka nu på alla sidor kringrändes af öfvermakten. Och nu begynte ett af dessa förfärliga blodbad, hvilkas minne ej utplånas i sekler och der trohet och hjeltemod kämpa

ej mer för räddning ifrån nöden,

men blott för sällskap uti döden.19

Hela finska infanteriet var likasom inklämdt uti en ring af pikar och musköter, från hvilka skotten blixtrade genom röken och snögloppet. Armfelt gjorde allt hvad samtid och efterverld af honom kunde fordra vid ett så afgörande tillfälle. »Mitt hjerta vill än i dag brista», säger ett ögonvittne, »när jag tänker på huru generalmajoren red under bevekliga tal fram och tillbaka; huru folket med otrolig frimodighet lofvade strida i döden och deremellan, vid åsynen af fiendens stora myckenhet, kastade sig med tårar i ögonen på knä och bad Gud om hjelp och sedan kämpade till sista andedrägten. Der såg jag då liggande död mången finne, som i den stelnade handen fasthöll det gevär, hvars bajonett satt qvar i kroppen på en likaledes fallen fiende.»20 – Det var sannerligen icke en fårskock, som, jagad i stättan, låter sig viljelös slagtas. Det var förtviflade män, som för hvarje hugg de emottogo gåfvo tillbaka två och som, efter att ha bortskjutit sitt krut, sönderhuggit sina värjor och afbrutit sina pikar, ännu med de frusna händerna fattade geväret i den heta pipan och sönderslogo kolfven mot fiendens hufvuden. Gång efter gång försökte man åter ordna de brutna lederna och slå sig igenom; hvarje gång stupade officerarne i spetsen för sina kompanier; hvarje gång kastades dessa ånyo tillbaka mot den blodiga hopträngda centern af infanteriet. Endast tre kompanier af Åbo läns kavalleri försvarade manligt sitt vapens ära under Axel Bure, som föll på slagfältet, samt Kuhlfelt och Freudenfelt, som svårt sårade undkommo.

Tre timmar rasade striden, och vid dess slut var den finska hären förstörd. Mer än tvåtusen man lågo fallne i den blodiga snön: soldaterne rotevis, bönderne socknevis, officerarne så mangrannt, att mot slutet spillrorna af tre regementen kommenderades af en underofficerare. Äfven den ryska förlusten var högst betydlig, men uppvägdes vida af slagets följder, som medförde eröfringen af hela det nordliga landet.

Armfelt sjelf var en af de sista på slagfältet och undkom med möda fångenskapen. Med några få följeslagare ilade han öfver skogen till Laihela och derifrån till Wasa. Men först i Gamla Carleby samlades åter den ringa qvarlefvan af Finlands sista här, som nu, till följd af De la Barres omtanke att sauvera de sina, till största delen bestod af kavalleri; och det var, säger den samtida krönikan, ganska rart21 att se en infanteriofficer, som med lifvet kommit undan aktionen, men desto flera såg man, som suttit till häst.22

Så slöts det olyckliga slaget vid Storkyro, hvilket såväl för den nordliga bygd och den stränga köld, i hvilken det utkämpades, som för det hjeltemod, med hvilket der striddes, och för den mansspillan, der omkring en tredjedel af de stridande lågo på platsen, intager ett märkeligt rum ibland alla tiders krigshändelser. För Finlands öden tycktes denna nejd vara af nornorna bestämd till ett offeraltar; ty nittiofyra år derefter stod, en mulen höstdag, slaget vid Oravais23 knappt fyra svenska mil ifrån Storkyro slagfält, och när solen gick ned öfver båda dessa dagar och båda dessa fält, så svartnade natten så djupt för de då lefvandes hopp, som om aldrig mera en morgondag skulle gry för deras blödande och förkrossade fädernesland.

Men om Gustaf Bertelsköld säger berättelsen, att han och hans tappra skara under hela slaget stått i hetaste striden på venstra flygeln. Der ha hans män, den ene efter den andre, stupat vid hans sida; den axelbrede redlige Simon Bång, den trogne och raske Miltopæus, alla de fordne studenterne, utom bröderne Peldan, föllo der för ärofulla sår i den sista striden för fosterlandet. Och då har Bertelsköld, sökande döden, kastat sig in bland fiendens tätaste skaror; men allt vek, allt dignade för hans förtviflade hugg, och nästan utan att veta eller vilja det, slog han sig igenom, och befann sig, dagen derpå, förundrad att ännu lefva, i nejden af Wasa. Man sade, att han på denna flykt jagat efter De la Barre, för att på honom utkräfva hämd för all den skymf, all den ofärd, som denne vållat vid Storkyro; men chefen för finska kavalleriet hade ett godt försprång och kunde ej mera upphinnas. Visst är, att Bertelsköld kort derpå försvann, och man tog för afgjordt, att han i sitt blinda raseri blifvit dödad eller fången af ryssarne. Huruvida denna gissning ägde grund, skall visa sig af följande berättelse.

På det fält, som den 19 Februari 1714 vattnades af så många tappre mäns blod, böljar nu hvar sommar i gungande skördar det ypperliga sädesslag, som är kändt under namn af Wasa råg. Det suger sin kärnas must ur kämparnes ben, som multna till domedag under de grönskande tegarne; och stundom ännu, när plogen ristar den kända fåran, skramla emot dess jernbill stycken af ett förrostadt svärd eller den sköra knotan af en fordom senfull och stridsvan arm. Den breda floden, uppå hvars isade bölja så mången andats sin sista suck, flyter med sakta brus genom dessa bördiga fält, och på dess jemna strandbädd resa sig trefna byar med vackra rödmålade hus och idoge invånare. Hela nejden erbjuder en sådan anblick af odling och välstånd, att vandraren med undran frågar, om det är försynens vink att låta freden skörda der kriget sått. Skogen har försvunnit, eller dragit sig långt tillbaka; endast stenbackarne derborta bakom byn resa ännu från vildhetens dagar dessa trotsande skrofliga klippstycken, hvilka en gång voro den finska härens stödjepunkter. Äfven folklynnet bär ännu liksom ett ärr af de fordna striderna; der är en viss vildhet qvar i bottnen utaf dess idoga fredliga håg, och när vintersnön åter far i hejdlösa hvirflar fram öfver den vida slätten, tycker man sig höra Armfelts kommandorop, hofslagen af Bruces dragoner och det i snöyran bortgalopperande finska kavalleriet, under hvars hofvar Finlands hopp en dag blef förtrampadt.

Det har nu grytt en morgondag både öfver Storkyros och Oravais natt. Dess sol är icke nog dyster, för att lysa blott öfver grafvarna af det förgångna, men icke heller nog glad, för att leka med idel rosenfärg öfver framtidens okända öden.

Fotnoter till detta avsnitt

* Hela Österbottens stridbara befolkning var uppbådad till landets försvar, och till en del i antågande. NyCarleby allmoge var blott en mil från Storkyro, då slaget stod.

* Efter Bruces egen berättelse till prosten Wahl 171814. »Han vore», sade han, »general De la Barre mycket obligerad15, ty om denne endast kommenderat sina ryttare att i stillhet röka en pipa, hade segern varit de svenskas.» Sådan var äfven bland finnarne den allmänna tron, och man tillade, att De la Barre af jalousie16 mot Armfelt hade missunnat honom segern. Men Armfelts rapporter omtala blott att alla gjorde sin pligt; ej heller blef De la Barre någonsin ställd till ansvar för detta beteende, utan fortfor att tjena och gjorde med Armfelt det olyckliga tåget mot Trondhjem 1718.17

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 8. Slaget vid Storkyro. – Uppgifterna om krigsförloppet i detta kapitel baserar sig till stor del på Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 132–138, som Topelius ställvis följer mycket nära.

2 »om fan ej tar kungen, ha vi ingen fred att vänta.» – Ur Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 133.

3 bondevakter – vaktstyrkor bestående av bönder.

4 Kauhajoki kapell – Kauhajoki kapellförsamling.

5 »ömtålig om eget skinn» – Ur Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 134.

6 finska hären, […] 4 500 man reguliera trupper och 1 500 man landtvärn – Efter »Berättelse om Ryska Infallet i Österbotn, åren 1713 och följ.», Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 31/1 1776.

7 från Stor- och Lillkyro, Laihela, Mustasaari, Wörå och Malaks socknar samt Wasa stad – Efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 19/3 1789. Samma uppräkning men med Närpes istället för Vörå finns i »Berättelse om Ryska Infallet i Österbotn, åren 1713 och följ.», Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 31/1 1776.

8 myror – myrar.

9 styckeskott – kanonskott.

10 Den 18:de visade sig ett parti fiendtligt kavalleri […] drogo sig tillbaka. – Efter »Berättelse om Ryska Infallet i Österbotn, åren 1713 och följ.», Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 16/1 1776.

11 den tappre furst Galitzin, […] mildhet och sitt ädelmod – Michail Michailovitj Golitsyn (1675–1730), rysk överbefälhavare i Finland 1714–1721, ansågs hålla krigstukt och uppskattades därför av lokalbefolkningen.

12 »reste sig genom […] invånarnes hjertan» – Citerat efter Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen 1827, s. 130.

13 retranchementer – förskansningar.

14 Bruces egen berättelse till prosten Wahl 1718 – Efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 9/4 1789.

15 »Han vore», […] »general De la Barre mycket obligerad – han vore mycket tacksam mot general De la Barre.

16 jalousie – jalusi, avundsjuka.

17 Men Armfelts rapporter […] tåget mot Trondhjem 1718. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, fotnot på s. 135 f. Fryxell påpekar att »den vanliga berättelsen» om Reinhold Johan De la Barres reträtt grundar sig dels på Nordbergs skildring av slaget (Konung Carl den XII:tes historia 1740), dels på Galitzins vittnesmål (motsvarar citatet ovan). Topelius följer Fryxells framställning: han framför den vedertagna uppfattningen i brödtexten och anledningarna till tvivel i noten. Senare forskning har bestyrkt att De la Barre agerade enligt Armfelts plan och att svartmålningen grundar sig på falska rykten (Rein, »Reinhold Johan de la Barre», Svenskt biografiskt lexikon).

18 De la Barre […] bad länsman Gumse laga sig undan – Efter »Berättelse om Ryska infallet i Österbotn, åren 1713 och följ.», Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 16/1 1776; uppgiften har senare dementerats (G. Rein, »Reinhold Johan de la Barre», Svenskt biografiskt lexikon).

19 ej mer för räddning […] uti döden. – Jfr Tegnérs romans Axel (1822, s. 11): »Der var ej mera hopp i nöden / han stred för sällskap blott i döden».

20 »Mitt hjerta vill […] likaledes fallen fiende.» – Ur Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 136.

21 rart – sällsynt.

22 Armfelt sjelf […] säger den samtida krönikan, […] suttit till häst. – Efter »Berättelse om Ryska Infallet i Österbotn, åren 1713 och följ.», Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 31/1 1776.

23 slaget vid Oravais – den 14 augusti 1808, slutade i svenskt nederlag och var den avgörande striden under 1808–1809 års krig.

Fältskärns nionde berättelse.

En afton i slutet på Oktober hördes steg i den mörka vindstrappan, och någon famlade efter låset på fältskärns kammardörr. Den lilla församlade kretsen vände sig nyfiket om, ty man väntade ingen mera; sällskapet var nemligen fulltaligt, utom skolmästaren, Svenonius, som i flera veckor varit sjuk och så mycket mindre väntades, emedan stadens sqvaller, som hade reda på alla vigtiga tilldragelser, visste berätta att den lärde magistern samma qväll skulle låta koppa sig.

Emellertid var det ingen annan än Svenonius sjelf i egen person, som nu trädde in, något släpande i gången och pustande efter klättringen uppför de besvärliga vindstrapporna. Hans långa magra gestalt, knappt en tvärhand kortare än fältskärns egen, syntes i den slitna svarta rocken ännu magrare än förr, och glasögonen, hvilkas bågar förlorade sig i en skog af tofvigt svart hår, som omgaf de bleka kinderna likt en talldunge kring en vintersjö, hade knappt mera ett fäste på den hvassa, men hopkrympta näsan, hvars anblick annars aldrig brukade förfela en helsosam respekt hos stadens skolpiltar. Den lärde mannens drag, försedda med ett par tunna läppar, en framstående haka och ett par lifliga bruna ögon, hade således föga anspråk uppå att kallas intagande, men de mildrades betydligt af den stackars skolmästarens oförställda glädje att åter befinna sig i ett sällskap, som han så länge saknat och som, med alla sina kantigheter, liksom han sjelf, bestod af i grunden goda menniskor.

Man fann icke heller lätt tvenne mera kompletta motsatser, än denne fältskärns lärde åhörare och hans vän och trätobroder, den kortvuxne, fete, knubbige postmästaren kapten Svanholm, med sitt, i eget tycke åtminstone, martialiska utseende, sitt stubbade ljusa hår och de långa mustacherna, hvilkas ursprungliga röda färg af tiden förvandlats till grå och ur hvilka hans famlande tumme aldrig underlät att vid vigtiga tillfällen likasom framdraga ljusa idéer och slående kraftord. Postmästaren bar som vanligt en snäf grön jagtrock med posthorn på knapparna och ej mindre luggsliten än skolmästarns; dertill snusbruna underkläder1 med en guldpistol i berlockerna2, gul vest och en halsduk af obestämd färg, hvilket något brokiga omhölje betäckte en personlighet, så stockkonservativ som någon tysk Haudegen3 och som skulle ha varit hjertans enformig, derest icke naturen försett honom med ett hetsigt lynne och ett gräligt4 ölsinne – hvilket sistnämnda likväl aldrig kom i fråga vid den strängt nyktre fältskärns aftonsamqväm.

Svanholm var också den förste att helsa den lärde vännen välkommen och fröjda sig att han åter »såg så pigg ut som en kosack i skumrasket», hvari gamla mormor, Anne Charlotte och fältskärn sjelf af hjertats välmening instämde, medan barnen ofrivilligt kände sin gamla respekt ej så litet förökad af de nya och hvassare kanter sjukdomen efterlemnat i skolmästarens figur. Man underlät icke heller att förvånas öfver den dietiske5 mannens mod att, likt Döbeln, kasta medicinen i vrån6 för att lyssna på fältskärns krigshistorier.

– Bryr jag mig om krigshistorierna! svarade skolmästaren muntert. – Quidquid delirant reges plectuntur Achivi. Hjeltarnes ära få folken betala. – Nej, kära bror, jag hade nog af »De blå»; jag har som en god kristen och en fredlig menniska låtit vår mesta anpart7 i stora ofreden storma förbi och kommer nu, sedan det värsta krigsbullret är öfver, för att vara med om begynnelsen af den nya och fredligare tiden, sedan det stormgalna nordiska lejonet rasat ut.

– Hjeltemod! Säger bror det! uppbrusade Svanholm och reste sig lik en stridstupp i sin fulla storhet af 5 fot och 5 tum8 från hjessan till fotabjället.

– Visst säger jag det, svarade skolmästaren oförskräckt. – Bättre är en bit bröd än ett stycke bly, ett halmtak än en bivuak9, en bok än en huggvärja, ett skördefält än ett slagfält. Och det begaf sig, att Carl XII skaffade hela sitt rike bly, bivuaker, värjor och slagfält nog, men desto mindre bröd, tak, böcker och skördefolk ...

– Vi ha hört det der förut, genmälde fältskärn, som ogerna ville låta den gamla tvisten uppblossa ånyo; – och derföre hade bror Svanholm bordt lefva de två första tiotalen af förra seklet och bror Svenonius de näst efterföljande tiotalen, så hade hvar och en af er lefvat uppå sin rätta tid, i stället att gå här och spöka med otidigheter, hvar och en på sned i sin ensidighet. Bror Svanholm skall ännu få höra hvad krigen kosta, och bror Svenonius skall märka huru sagornas jättar kasta sin skugga långt framåt i tiderna. Det är med sagan som med en sjunkande sol; ju lägre hon sjunker ned i natten af det förflutna, desto kolossalare blir skuggan af de jordiska föremål, som råkat komma i hennes sken.

– Jag tänker att kusin Bäck har, gudnås, förstöring nog att ännu berätta oss, sade gamla mormor för att i sin mån blanda bort tvistefrågan. – Jag vill ändå hoppas att denna berättelse icke blir på långt när så äfventyrligt blodig och vild som den förra.

– Så är det, sade fältskärn. – Vi äro nu vid 1714. Derefter följde ännu sju de längsta och sorgligaste år, Finland någonsin genomlefvat. Men det stora nordiska kriget hade då redan, liksom Carl XII sjelf, utspelt sin egentliga trumf, och hvad derefter kom, det var sårfebern, som följde efter striden och föregick tillfrisknandet; det var en lång och dyster dödskamp, uppfylld af förtviflade ansträngningar att rädda en bruten storhet; det var en tid af vanmäktiga fredsarbeten, under hvilken nya framtidsfrön obemärkt fattade rot i gruset af en sammanstörtande jättebyggnad; en af dessa underbara10 tider, som nästan icke ha något närvarande, utan lefva helt och hållet i minnet af det förgångna och i hoppet om det tillkommande, nöjda nästan med hvilken förändring som helst, allenast de räddas ur den förfärliga ovisshet, som nedtrycker dem och förlamar dem. Det är ganska märkvärdigt att se huru ett folk åldras. De tolf åren efter 1709 förvandlade svenska folket från pojke till gubbe; lyckligtvis satt pojken allt qvar uti lynnet och sitter der än i dag, och så länge vet ingen hvad dag den ledbrutna armen kan få sin spännkraft igen. Men det ges ärr, som aldrig fullkomligt läkas, själens ärr långt mera än kroppens, och det är visst, att hela nordens genius11 efter 1721 blef en annan. Hvarken Carl XII eller Peter den store eller deras tidehvarf födas två gånger.

– Kusin har nu sagt oss en hel hop om Gösta Bertelsköld, men nästan ingenting om hans bror Torsten, inföll gamla mormor, hvars praktiska sinne alltid förde henne »from sounds to things»12, från resonementernas område rakt fram till menniskor och händelser. – Jag tviflar mycket på att någon af dem blir en så duglig karl som far deras; de ha ju ej tid till det, stackars gossar, för det evinnerliga slagtandet.

– Kusin glömmer, genmälde Svanholm vigtigt, – att Gösta Bertelsköld rymt ur fångenskapen och slagits dessa åren som partigängare13 i minst femtio affärer14, utan att tala om de stora drabbningarna. Till exempel när han med femtio bussar15 af äkta sorten försvarade Majniemi slott och var nära att begrafvas under dess spillror.

– Är Majniemi förstördt? frågade Svenonius med så mycken förvåning, som hans ringa beundran för krigiska händelser tillät honom.

– Hjeltemod! Mins inte bror det? Vid den der landstigningen för att göra en diversion mot ryssarnes operationsbas i Åbo, svarade postmästaren.

– Men derom har jag ej hört ett ord, återtog skolmästaren.

– Ja man skall lefva med björkeris, stutar och gramatikor, för att glömma sådant! inföll postmästaren. – Bror mins kanske inte engång äfventyren i Pelkäne skog kort före slaget, eller försöket att öfverrumpla Wiborg i kompani med Löfving, eller duellen med De la Barre, som d–n må taga med hull och hår, – med respekt sagdt, efter man inte har lof att svära här!

– Icke ett ord, bror Svanholm!

– Hjeltemod! Han är skolmästare och skall lära pojkarne mores16 och vet inte knasket17 om Storkyro slag! Magister är han på köpet och skulle hvad dag som helst få sig på fracken18 uti studentexamen!

– Bror Svanholm behagade inte blanda ihop hvad som inte hör hit, genmälde Svenonius, synbart stucken. – Jag tror mig känna så mycket om Storkyro slag, som bror sjelf till exempel, men icke har jag hört ett ord af bror Bäck om något ditåt.

– Himmelsturk! Och han har berättat en hel lång afton derom!

– Ja, men då var farbror Svenonius borta, inföll den lille Jonathan, något stolt öfver att med en så dräpande anmärkning med ens göra slut på herrarnes tvist. Fältskärn hade blinkat åt gamla mormor att låta dem nappas, och Anne Charlotte, som för tillfället nystade tråd, hade skrattat så att hon två gånger slet af tråden.

– Det har sin riktighet, det, min gubbe lilla, svarade postmästarn något förbryllad. – Bror Svenonius var ej med vid Storkyro. I stället att taga in Wiborg, tog han in fläderthé, den hederliga fredsmenniskan.

– Om bror varit med vid Storkyro, hade bror sluppit att springa vid Karstula, återtog skolmästaren, som ej kunde smälta den martialiske kaptenens gäckeri med hans lärdom.

– Herre, jag sprang inte, jag retirerade i god ordning!19 röt postmästaren, under det att spetsarna af hans mustacher böjde sig uppåt, ungefär som murrhåren på en gammal huskatt vid den oförmodade anblicken af en utsvulten byhund i köket.

– Men så säg dem då, kusin Bäck, att vi lyckligen kommit öfver isen på Kyro elf och nu befinna oss – ja, jag vet inte hvar, utropade mormor, som blifvit smittad af munterheten, men befarade af kapten Svanholms mustacher, liksom man brukar spå af ringar kring månen, storm och nederbörd.

– Låt det der nu vara, sade fältskärn försonande. – Vi befinna oss för närvarande i Stockholm år 1714 och ha fullt upp att göra med diplomatiska intriger, som underminerade marken, der det nordiska lejonet tog sina sista trotsiga steg. Och emedan jag visst icke tilltror mig att känna handskmåttet på alla de händer, som der och på andra håll sträcktes i mörkret efter den vacklande kronan och det murknade enväldet, så må vi hellre se åt hvad det blifvit af Torsten Bertelsköld, som den tiden var en framtidsman och representerade hvad som komma skulle i bror Svenonii tidehvarf, likasom karolinen Gösta Bertelsköld med kropp och själ hörde till bror Svanholms tid, med hvilken det nu lider till ända.

– Jag vill aldrig förmoda att bror Bäck ämnar traktera oss med pennfäkterier, så länge Carl XII ännu är på fötterna, yttrade kaptenen buttert.

Fältskärn teg några ögonblick stilla. – Det vore barnsligt, sade han slutligen, – att vänta sig något språng i folkens öden och tidernas utveckling. Det kan vara en tid, när sakerna gå sin jemna gång, så att man tycker att allt är som förr, och så kommer der plötsligt en stöt, som kastar allt öfverända och likasom framföder en ny tid fullvuxen. Men ser man sig om, så märker man, att det nya redan långt för detta slagit sin rot uti det som var, och icke är annat än den mognade frukten af ett frö, planteradt för år och mansåldrar tillbaka. Det finns ingen tid, som skulle vara så afslutad i sig, att han ej tillika är en öfvergång till någonting nytt. Jag vill taga en liknelse och säga att hvar tid tjenar sig upp genom graderna. Det kan t. ex. ingen bestrida, att bror Svanholm en tid var löjtnant; nå godt, men så löjtnant bror var, hade bror fänriken ännu uti sig och kaptenen i görningen, och se derför var bror löjtnant blott i förbigående, liksom på fouragering20.

– Men kaptenen har stött fanan i marken och lagt sig i vinterqvarter, genmälde Svanholm godmodigt, under en suck vid tanken uppå att äfven i hans rensel hade kunnat ligga en fältmarskalksstaf21.

– Visserligen kunde tiden ändå bättre förliknas vid en postmästare, inföll Svenonius.

– Ja, och vid en skolmästare eller en fältskär, svarade den gamle värden. – Tiden kan förliknas vid en hel hop ting, utom vid gubbar med grå hår, som vi, så gubbe man än brukar måla honom. Tidens rätta väsende är en evig ungdom; han tål intet murket, han hviftar det bort med sina stora stormfyllda vingar för att beständigt sätta uti dess ställe någonting ungt och friskt. Men de gamla förstå sig icke på sådant, utan mena att tid och verld bli beständigt sämre, för det att de sjelfva ej kunna vänja sig vid den tanken att en ny tid stiger fram uti nya former.

Anne Charlotte, som i sin beundran för Carl XII nästan öfvergick postmästaren och endast öfverträffades af den lille stormodige Jonathan, hade länge haft en märkvärdig vedermöda att tiga och ryckte nu, likasom till förpostfäktning, fram med ett: – gufar22 skall aldrig kunna neka att tiden efter Carl XII krympte ihop till en dvärg!

– Ja till sudd och kludd och elände och småkryp! inföll kapten Svanholm såsom en trogen bundsförvandt.

– Vänta, vänta, ännu ha vi ett stycke dit, svarade fältskärn undvikande. – Noga taget, äro vi alla för små vice häradshöfdingar, för att döma en sådan kaxe som menskligheten23. Det är bäst att vi låta henne döma sig sjelf.

– Tänker inte kusin föra oss på en stund tillbaka till Finland? frågade mormor.

– Kanske; om det inte kan undvikas. För min del har jag en stor förkärlek för naturen i sin ursprungliga vildhet, men jag tycker inte om konstgjorda ödemarker, allraminst der mina fäder ha bott.

– De goda hederliga menniskorna! De måste ha slitit mycket ondt!

Fältskärn svarade icke. Man såg att hans gråa ögonbryn rynkades, och utan att veta det, bröt han af mundstycket till sin gamla silfverbeslagna masurpipa.

När alla tego, frågade slutligen mormor, om han ej ville begynna nu.

– Ja, svarade han entonigt.

– Och hvad heter nionde berättelsen?

– Skuggan af ett namn.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 underkläder – byxor.

2 berlockerna – miniatyrföremålen (i mer eller mindre ädla metaller) fästa vid en kedja, här urkedja.

3 Haudegen – (ty.) motsvarande svenskans huggvärja; om person som med föga takt eller omtänksamhet befrämjar sin framfart.

4 gräligt – grälsjukt.

5 dietiske – här: asketiske (i levnadssättet).

6 likt Döbeln, kasta medicinen i vrån – Jfr Runebergs »Döbeln vid Jutas» (Fänrik Ståls sägner 1848; SS V). Översten Georg Carl von Döbeln ledde trots sjukdom sina trupper till seger över ryssarna i slaget vid Jutas 1808.

7 anpart – andel.

8 5 fot och 5 tum – drygt 160 cm.

9 bivuak – bivack, nattläger.

10 underbara – underliga.

11 genius – karaktär.

12 »from sounds to things» – Uttrycket härstammar från Alexander Pope, An Essay on Man IV 1734, och översätts »från ord/tal till handling» (C. M. Ekbohrn, Förklaringar över 100,000 främmande ord och namn 1936, s. 492).

13 partigängare – soldat som användes för spaning eller räder på fientligt område.

14 affärer – strider, drabbningar.

15 bussar – krigsbussar, soldater.

16 mores – skick och fason.

17 knasket – ett dyft; förekommer i svenska dialekter i Finland.

18 få sig på fracken – bli underkänd; i svenskan i Finland använt uttryck.

19 springa vid Karstula, […] i god ordning! – Jfr motsvarande tidigare replikskiften, t.ex. i femte och sjätte berättelsen, s. 285, r. 24–27 resp. 343, 23–25.

20 fouragering – eg. foderanskaffning i krigstid; här bildligt: tillväxt.

21 hans rensel […] en fältmarskalksstaf – Jfr »bära marskalksstaven i sin ränsel», ett uttryck som har tillskrivits Napoleon men är något senare (Ludvig XVIII, 1819; Holm, Bevingade ord 1955, s. 207).

22 gufar – tilltal i folkligt språk till äldre respekterad man.

23 för små vice häradshöfdingar, för att döma […] menskligheten – Titeln vicehäradshövding fick hovrättsauskultanter efter fullgjord tingstjänstgöring. Topelius raljerade med juristerna redan i »Häradshöfdingen» (1846): »en häradshöfding är en likaså vanlig och respektabel person i en finsk berättelse, som en baron hos friherrinnan Knorring, en professor hos mamsell Bremer och en konglig sekter hos fru Carlén» (ZTS V, s. 170).

Skuggan af ett namn.

1. Riksdagsklubben.

En qväll i Mars månad år 1714 var ett sällskap af 50 till 60 personer församladt hos öfversten grefve Gustaf Lewenhaupt i närheten af riddarhustorget i Stockholm. Luckorna för fönstren voro med omsorg stängda och, att döma af de betjenter som, utan synbar anledning, voro posterade såväl i trapporna, som ute vid porten, tycktes man på samma gång vilja undvika skenet af en hemlig sammankomst och likväl vara mån om att trygga sig för alla öfverraskningar.

Ett erfaret öga kunde af sällskapets mycket olika sammansättning lätt nog öfvertyga sig, att här icke var ett vanligt aftonnöje, vid hvilket de höge herrarne togo sin skada igen efter dagens många bekymmer; ej heller ett af de partimöten, som voro så vanliga i denna oroliga tid, och helst nu under riksdagen, då »katten var borta och mössen sprungo på bordet», som en af kungavännerna oförtäckt yttrade på riddarhuset. Man såg här gamle förfarne män från Carl XI:s bistra tider, medlemmar af den förödmjukade och numera fattiga högadeln, som aldrig kunde förlåta pfaltziska huset1 reduktionen och enväldet; medelålders män, som ledsnat vid krigen, gärderna2, löneafdragen och militärväldet; ynglingar, »fulle af framtid», men ganska tome på innehåll för det närvarande, och som ingenting högre önskade, än att på hvad sätt som helst göra något buller här i verlden. Alla dessa kunna likväl inrymmas inom ett parti, så framt de alla, i likhet med värden, tillhörde högadeln; men utom denna den svenska aristokratins grädde, som här representerades af flera lysande namn, såg man äfven flera af den lägre adeln, såsom Stjerneld, Leijonmarck, Wulfvenstjerna, och ännu dertill flera ofrälse prester och tjenstemän, – namn, hvilka hade en mycket borgerlig klang, såsom Lars Molin, Erik Benzelius, Adam Schütz, men som icke destomindre voro kallade att spela en betydande rol i den tidens politiska hvälfningar.

Något skildt från de öfriga stod en grupp vid en fönstersmyg under ifrigt samtal. Det var generalmajoren grefve Abraham Brahe och vice amiralen baron Axel Lewenhaupt, som dragit till sig vice presidenten i Åbo hofrätt Sven Leijonmarck och sakta, men lifligt tycktes bearbeta denne väldige partikämpe för sina åsigter. Till denna grupp sällade sig snart en fjerde, dåvarande kgl. bibliothekarien vid Upsala akademi Benzelius, hvilken en hans samtida kallar »ett ungt ämne till allt lysande, som sedan blifvit och kunnat blifva hans lott»3 – om han ej sträfvat högre än till erkebiskopsstolen i Upsala. Öfverläggningarne rörde det memorial om rikets usla belägenhet, som Leijonmarck aflemnat på riddarhuset, för att motivera nödvändigheten af att, i en så förtviflad belägenhet, och då man nästan förlorat hoppet att mera återse konungen, tillsätta – en regent.

Detta djerfva ord tycktes åstadkomma icke ringa förlägenhet. – Sedan hans majestäts glorieuse campagner4 intet lemnat oss annat än äran qvar, är det nödigt att henne sauvera5, så hemma som borta, utlät sig Axel Lewenhaupt.

– Kgl. majestät lärer intet förtycka6, att ju visse ärender, hvarom intet i Demotika7 decideras8 kan, komma här till ett skyndesammare afgörande, yttrade Gustaf Lewenhaupt med mycken försigtighet.

– Gud hafver lagt konungarne ett mål före, öfver hvilket ingen gå kan, och för sådan dödelig händelse må de gode svenske män i tid se sig före, genmälde Sven Leijonmarck, med den gudaktiga djerfhet, som utmärkte denne förslagne partiman9.

Ett nästan spefullt löje krusade Benzelii läppar. – De gode herrar, sade han, höjande stämman så att alla blefvo uppmärksamma, – de uppgöra här systemer i statsrätten och hviska hvarandra i örat fagra ord med hakar och sporrar, förmenande att fuller ingen vet när nordvestvinden kan dem bringa allt till Demotika. Rent ut, gode herrar af adel, vi prester och borgare äro stämde hit för att komma sams om hvad göras bör för att rädda fäderneslandet, med eller utan fagra visor i orden.

– Bönderna begära prinsessan10 till regentinna! utropade major Stjerneld, på sitt vanliga kärfva vis afhuggande frågans gordiska knut. Han var också den som ifrigast arbetade deruppå, och länge med ringa framgång, ty bönderne voro af alla de mest konungske.

– Herr majoren talar derom med en förunderlig visshet, yttrade biskop Molin med en statsmans försigtighet.

– Jag har bevis derpå i min ficka, och de skola i morgon framläggas för adeln, svarade Stjerneld utan betänkande.

– Jag skulle förr ha trott att bönderne låtit regera sig af den ryktbara stöfveln*, utbrast lagmannen baron Conrad Ribbing föraktligt.

Benzelius, sjelf af bondehärkomst, brusade upp. – Herr lagman, sade han, – vet så väl som vi alla, att den stöfveln är gjord af någon bland riddarhusets skomakare; och Sveriges bönder torde hvarken nu eller framdeles låta regera sig af stöflar, om de ock vore beprydda med gyllene sporrar.

– Och ej heller köra med femte hjulet under vagnen, svarade Ribbing stucken, syftande dermed på förslaget att göra ett femte stånd af statens ofrälse tjenstemän, hvilket förslag då ansågs härröra ifrån Benzelius.

– Intet gräl, mina herrar, inföll biskopen. – Vi äro hitkomna för att förlikas om bästa medlen att inrätta en stark regering under konungens frånvaro. Saken förekommer i morgon på riddarhuset, och patrioterne måste förena sig, om ej allt skall gå sönder.

– Hvad är det vidare? utbrast Stjerneld. – Man hugger tassarna af det holsteinska partiet11 genom att på fläcken insätta hennes kunglig höghet i styrelsen.

– Med den limiterade makt likväl, som landets prosperité12 i sådana conditioner13 torde insistera, yttrade grefve Brahe med en aristokratisk släng på den stolta Brahenacken.

– Grefven har rätt, sade den republikanskt sinnade Leijonmarck. – Fata trahunt nolentes.14 Det är nödvändigt att, derest, hvad Gud förbjude, något dödeligt skulle hända konungen, icke vidare kommande acteurer utföra sina statsactioner till rikets förderf.

– Rikets väl fordrar, att regeringsformen före 1680 restitueras15 och stånden återfå sina rättmätiga privilegia, utlät sig Gustaf Lewenhaupt.

– De framfarna tider vittna, att der hvarje stånd possederat16 de conditioner17 det med rätta tillkommit, der har ock riket sig alltid bäst porterat18, menade grefve Brahe.

– J gode herrar af adeln, utropade Benzelius ånyo uppbrusande, – talen alltid så som vore den gamla goda tiden allenast utdrifven i förstugan och J behöfden allenast öppna dörren och bedja honom gunstbenäget återigen stiga in. J förglömmen att der skett en hop ändringar under salig herrens tid19, riket till största gagn, och som de ofrälse stånden icke lära hugade vara att stryka ur riksboken. J viljen hafva en regent under hank och stör20 – välförståendes i den bedröfveliga casus21 att något vidkomme vår nu regerande konung, som Gud bevare till lif och helsa. Men jag säger eder, att vi ofrälse vilja hafva ett ord i laget, om så sker, och tänka icke vidare låta plocka oss som hjerpar af en hand full småkungar, de må då kalla sig riksens råd eller kungliga råd22 eller rådlöse grefvar och brödlöse friherrar.

Ett obeskrifligt tumult uppstod vid dessa dristiga ord, man skrek om hvarandra, och medan några de mest förbittrade ropade att talaren borde visas på dörren, hörde man den qvicke Wulfvenstjerna halfhögt säga till Ribbingarne: – Häng honom eller adla honom, det kommer på ett ut, ty i båda fallen tiger han som ett godt barn.

Molin sökte förgäfves återställa endrägten, erinrande om att man ej hitkommit för att gräla om ståndsintressen, utan för att rådpläga om hela rikets bestånd. Tider af gemensamma olyckor söndra sinnena lika ofta som de förena dem, och tvedrägtens gissel var icke den minsta af de olyckor, som nu på en gång störtade öfver norden. Det visade sig, att alla närvarande, och bland dem mången som allvarligen ville rikets bästa, voro ense blott derom att en förändring vore af nöden; men så snart det gällde att veta hvari ändringen borde bestå, hvarthän den egentligen borde syfta, söndersplittrades genast meningarne i en mängd fraktioner, som bekämpade hvarandra. Benzelius hade snart omkring sig ett icke obetydande parti, som tycktes fast beslutet att, vare sig här eller vid ståndens sessioner, bestrida högadeln företräde, och fruktan att stöta detta parti för hufvudet dämpade utbrottet af de höge herrarnes vrede. Schütz satte sig till protokollet, och man beslöt formligen att genomdrifva prinsessan Ulrika Eleonoras inträde i styrelsen som regentinna under konungens frånvaro.

– Och i samråd med ständernas deputerade, tillade Stjerneld, som genast kraftigt understöddes af Benzelius och hans vänner.

– Hvad nu? utropade Axel Lewenhaupt. – Vill man tillställa åt oss ett långt parlament och en Cromwell23?

– Jag vet ingen lämpligare person än Leijonmarck att åtaga sig Cromwells rol, hviskade Wulfvenstjerna till Schütz.

– Får gå för deputerade, inföll den sluge Conrad Ribbing. – Det är i alla fall ett benstycke åt oppositionens knärackor och klingar bra i beskattningsfrågor.

– Mina herrar, sade Gustaf Lewenhaupt med ett tvetydigt smålöje, – jag fruktar mycket att vi uppgjort räkningen utan värden. Om jag ej bedrar mig, kommer här en man, som torde soulagera våra soupçoner24 i detta afseende.

En man om föga öfver 30 år, af spenslig gestalt och bleka, men intelligenta drag, trädde in i detsamma. Hans ovanligt vårdade klädsel med de oundvikliga tillbehören af en allongeperuk25 och oformliga vida ärmar på den broderade rocken, lät, i förening med hans lediga, något stolta hållning, genast ana en medlem af den högsta aristokratien, bildad i de utländska hofvens salonger, medan flertalet af den tidens öfriga yngre ädlingar röjde spår af slagfältets barskare uppfostran.

– Hvem är den högdragne herrn? frågade en af de nykomne riksdagsmännen sin granne Schütz.

– Det är en man, svarade Schütz, – om hvilken man ej vet hvad som är farligare: att ha honom till vän eller till ovän, att möta honom i salongen eller kabinettet; en man af stor capacitet och ännu större ärelystnad; en man som genomskådar de fleste, men sjelf genomskådas af få eller ingen; en man som genom börd och böjelse tillhör högadeln, men likväl förstått att göra sig oumbärlig för alla partier, utan att något kan kalla honom sin; lierad med alla, förtrolig med ingen; negligerad i befordran och likväl använd i de vigtigaste värf; knappt mer än en yngling och redan grånad i diplomatiens hela förställningskonst, med ett ord, en värdig lärjunge af sin store mästare och gynnare, grefve Arvid Horn – legationssekreteraren grefve Torsten Bertelsköld.

Det dröjde ej länge, innan en grupp partimän af olika meningar samlat sig kring den nykomne, som med den mest ogenerade öppenhet omtalade hvad han visste eller trodde sig veta. Det holsteinska partiet, sade han, satte alla medel i rörelse; royalisterne voro böjda att melera26 sig uti affären; prinsessan hade ej deciderat sig; grefve Horn hyste för henne, likasom för herrarne här den största consideration27 och tviflade intet, att saken skulle aflöpa till allas satisfaction28 ...

– Grefve Horn är således för projectet! utropade Lewenhauptarne. – Då är segern afgjord.

– Grefve Horn, svarade Bertelsköld, – har ej uttalat någon tanke alls om herrarnes dessein29, men jag tror mig veta att han, i sin ställning af kungligt råd och omgifven af rapporteurer, kommer att i morgon, inför sittande råd och i prinsessans présence30, gifva sex eller sju bland herrarne en allvarsam reprimande.

– Hvad! utropade åter Lewenhauptarne m. fl., – han är då emot projectet! Han vill då blamera oss! desarmera oss! ruinera oss!

– Jag är öfvertygad om att grefven både för herrarne och affären hyser den största égard31 och att hennes kunglig höghet ej skall ha skäl att vara missnöjd med grefven.

– Men är han då för, eller emot oss?

– Allt hvad jag kan säga är att grefven utan tvifvel skall följa sin pligt.

– Fördömda karl, aldrig vet man på hvad qvist man har honom! utropade partimännen, och klubben skingrade sig under tvekan och villervalla.

Fotnoter till detta avsnitt

* Har afseende på den vidtutspridda och äfven af Voltaire utbredda lögnen att Carl XII skulle skickat sin stöfvel till rådet, för att regera i hans ställe.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 pfaltziska huset – det dåvarande kungahuset (Karl X Gustav–Ulrika Eleonora, 1654–1719).

2 gärderna – skatterna som uppbars för tillfälliga ändamål.

3 »ett ungt ämne […] blifva hans lott» – Citatet finns i »Facta till Revolutions-Historien under Konung Carl XII:s Regering, Drottning Ulrica Eleonoras samt början af Konung Fredrics; med teckning af diverse di[t]hörande personers lynnen», en handskrift som uppges författad »af ett åsyna vittne» mellan 1743 och 1751; manuskriptet är utgivet i Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 1819, s. 217 (citatet) och 190 (om författarskap och tillkomsttid).

4 glorieuse campagner – ärofulla fälttåg.

5 sauvera – rädda.

6 förtycka – misstycka.

7 Demotika – turkisk ort dit Karl XII fördes efter den s.k. kalabaliken i Bender.

8 decideras – avgöras.

9 Sven Leijonmarck […] med den gudaktiga djerfhet, som utmärkte denne förslagne partiman – Leijonmarck (1649–1728) var son till kyrkoherden Agricola i Uskela, han gjorde karriär under reduktionen och blev assessor vid kammarkollegiet och arkivsekreterare i kanslikollegiet (närmast motsvarande riksarkivarie) före tjänsten vid Åbo hovrätt. Leijonmark var påverkad av pietismen, ordet gudaktig används i artikeln om honom i Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män 1 1835–1836, s. 342–346 som Topelius har använt som källa, eller Wilhelm Gabriel Lagus, Åbo Hofrätts Historia (1834) som den biografiska artikeln bygger på.

10 prinsessan – Karl XII:s syster Ulrika Eleonora d.y.

11 det holsteinska partiet – anhängare till Karl XII:s systerson Karl Fredrik av Holstein som var en av tronpretendenterna.

12 prosperité – välgång, lycka.

13 conditioner – omständigheter.

14 Fata trahunt nolentes. – (lat.) Ödet drar den motvillige med sig.

15 restitueras – återställs.

16 possederat – innehaft.

17 conditioner – befattningar.

18 sig […] bäst porterat – befunnit sig bäst (jfr fra. se porter).

19 salig herrens tid – Karl XI:s tid.

20 under hank och stör – här: med begränsade befogenheter.

21 casus – händelse, belägenhet.

22 riksens råd eller kungliga råd – Riksrådet med anor från medeltiden avskaffades som institution när Karl XI införde enväldet 1680. Ledamöterna kallades kungliga råd från 1682 och utgjorde i praktiken en regering ledd av kungen – under Karl XII:s tid en interimsregering eftersom kungen oftast inte vistades i Sverige.

23 ett långt parlament och en Cromwell – Avser engelska parlamentet 1640–1653 som upplöstes 1653 av puritanen Oliver Cromwell, diktatorisk statschef med titeln lordprotektor.

24 soulagera våra soupçoner – skingra vårt tvivel.

25 allongeperuk – med långa, yviga nedhängande lockar.

26 melera – blanda.

27 consideration – aktning.

28 satisfaction – belåtenhet.

29 dessein – stavningsvariant av dessäng: plan.

30 présence – (fra.) närvaro.

31 égard – (fra.) aktning, hänsyn.

2. Diplomatens krigsförklaring.

Qvällen efter klubbens sammanträde inträdde grefve Torsten Bertelsköld genom de höga utsirade ekdörrarna i generalen grefve Liewens hus. Generalen var borta på en beskickning till konungen i Turkiet för att på rådets vägnar framställa rikets verkliga belägenhet och förmå Carl XII till hemresa; men Bertelsköld fortsatte oanmäld sin väg genom de toma rummen, tilldess han stannade uti grefvinnans sängkammare. Med artighet, nästan med hjertlighet, kysste han grefvinnans hand och vexlade ett par förbindliga ord om hennes helsa.

Grefvinnan var ett fruntimmer om vidpass 30 år, snarare kort än lång, svartklädd, med ett utseende som, utan att egentligen vara skönt, var fullt af behag och godhet. Långt ifrån att misstycka en förtrolighet, som ej heller kunde misstydas, tycktes hon rörd deraf; der steg en fuktig glans i hennes vackra ögon, och hon besvarade Bertelskölds helsning med större värma, än hans egen.

De bland oss, som minnas Majniemi slott1 och kostymbalen på Drottningholm2, skola kanske ännu i grefvinnan igenkänna den fordna älskeliga Ebba Bertelsköld, dåförtiden hoffröken, numera statsfru hos hennes kgl. höghet prinsessan Ulrika Eleonora. I långa år hade ett sorgligt minne förmått henne att försmå alla anbud, tilldess att grefve Torsten för få år sedan förmådde henne att vid 27 års ålder räcka handen åt en redan grånande enkling, hennes nuvarande make. Men den svarta sorgdrägten lade hon endast då af, när hofetiketten oundvikligen fordrade det.

– Jag hoppas att jag ej incommoderar3 dig? sade grefve Torsten, i det han tog plats vid sin systers sida.

– En så sällsynt gäst kan ej göra det, äfven om han vore mindre välkommen än du, svarade grefvinnan.

– Jag tror verkligen det är flera veckor sedan jag sist hade nöjet se ma soeur4. Göromål ...

– Det är tre månader sedan. Låt det nu vara glömdt ...

– Liksom det lilla brouilleriet5 vid vår sednaste rencontre6. Du försvarade din position som – en karolin. Apropos, har du hört dagens nyheter?

– Nej. Men det måste vara något singuliert; jag vet att du aldrig kommer utan orsak. Kan jag tjena dig med något annat än din sednaste propos7, mon ami8?

– Ebba, du vore ett klokt fruntimmer, om du blott förstode att profitera af din position. Men låt oss ej mera tvista derom. Här föregå vigtiga saker. Partierna äro i öppet harnesk9 emot hvarandra; man anser kronan så godt som ledig. Enfin10, hvad skall man göra med en kung 300 mil härifrån, hvilken den ena anser för vansinnig, den andra för död, den tredje för fången? Föreställ dig, Görtz och holsteinarne11 ha vunnit en seger i dag; ja, det förstås i sjelfva loyauténs12 namn och till dess bästa. Prinsessans partigängare melerade13 med en hop folk af mycket suspecta intentioner, den ärlige Creutz14 i spetsen, ha fått i dag sin tillbörliga avis au lecteur15 inför sittande råd. Herrarne blefvo rätt artigt stångade af vår finska enhörning*; Crusbjörn t. ex. fick höra att han är en lika dålig statsman, som god soldat. Den som badinerade16 mest, var Axel Lewenhaupt. Riksdagen har fått sitt nådiga afsked; prinsessan har insisterat att det må ske med douceur17. Emedlertid har adeln voterat prinsessan till regentinna. Imaginera18 dig huru. Man hade ett protokoll med två kolumner; det ena för dem som strax ville förhjelpa hennes kgl. höghet till den illustra fauteuillen19; den andra för dem som underdånigst ville persuadera20 hennes kgl. höghet att gifva sig patience21, tills någon janitschar22 hulpit riket ur detta embarras23.

– Perfidie!24 Fortfar.

– Närvarande voro 235 adelsmän. I första kolumnen tecknade 137, i den andra ingen. Du känner ju Cederhjelm?

– Den qvickaste man och den största lufver25 i Stockholm – näst min herr bror.

– Mycket förbunden. Nåväl, Cederhjelm låtsade vara mycket presserad26, suddade ihop något i första kolumnen och gick derpå sin väg, tout éperdu27. När man läste hans kråkfötter, befunnos de lyda så här: »att anmoda hennes höghet nekar jag intet är det nyttigt för oss och henne28, Carl Gustaf Cederhjelm.»

– Han var således mot regentskapet?

– Eller för; – huru man vill taga det.

– Fullkomligt i din smak. Det förundrar mig att icke du sjelf ...

– Jag skref icke i någondera kolumnen. Impossible, enhörningen finner rådligast att icke prononcera29 sin opinion, och hans politik är för det närvarande min. Men så som sakerna stå, är det min tanke att prinsessan förr eller sednare får préponderancen30, och då skall hon aldrig förlåta oss att ha motverkat hennes intresse. Me voila.31 Du gör mig mycket förbunden, om du averterar prinsessan32 att jag är en bland hennes mest devouerade33 anhängare och arbetar sans bruit34 i tysthet för hennes fördelar.

– Jag gissade således rätt; du fann att jag kunde vara dig nyttig, och du påminte dig att du hade en syster. Torsten, – jag har ganska små pretentioner på din tillgifvenhet, men du vet hvad jag tänker om din politiska carrière. Hvartill denna halfhet, som smickrar och förråder alla partier? I går var du royalist, i dag hessare, i morgon holsteinare35, i öfvermorgon litet af hvardera, eller ingendera. Välj ditt parti, mon frère36; du har åtminstone tre att välja, och för hvilket du än deciderar dig, lägga dina talenter en betydande vigt i vågskålen. Men tillåt mig säga dig, detta ögonspel med alla partier skaffar dig fiender i alla och vänner i intet. Torsten, ditt handlingssätt är ovärdigt ditt namn och din ställning, och jag ämnar ej låna mig till redskap för dina afsigter.

– Åter en straffpredikan. Admirera37 ett tålamod, min grefvinna, som ej låter afskräcka sig af den stränga admonition38, hvarmed du sist hedrade mig, när jag var nog djerf att föreslå dig ett politiskt förbund för att utspana prinsessans demarcher39. Eh bien40, jag säger intet derom ...

– Det är mer än oklokt, mon ami, det är ignobelt41. Vår far skulle aldrig ha handlat så.

Grefve Torsten rodnade. Van som han var att hysa en hög tanke om sitt politiska snille, – en tanke som för öfrigt hystes äfven af andra, – måste dessa förebråelser af en qvinna, så föga erfaren i tidens många intriger, synas honom i hög grad oberättigade. Men han beherrskade sig. – Mon coeur42 har rätt, sade han; – att göra ett sådant system till sin lefnadsuppgift, vore hvarken klokt eller nobelt. Men har du betänkt, i hvilka tider vi lefva? Vi stå alla vid randen af tre afgrunder, af hvilka den ena eller den andra i dag eller i morgon skall uppsluka allt, som lutar åt motsatta sidan. Antingen skall kungen, prinsessan eller hertigen af Holstein segra; då ve deras fiender! Och om det gällde endast personer, men nej, det gäller systemer. Du nämnde vår far. Nåväl, jag vill upprepa för dig de ord han sade till mig en dag vid slutet af sin lefnad. Det är på dig, Torsten, jag bygger, sade han. Minns, att om jag ej lemnar dig något annat arf, så lemnar jag dig arfvet af en idé, och denna idé är upprätthållandet af en medlande makt mellan enväldet och mångväldet, mellan konungens absoluta rätt, som förnekar alla andras rätt, och hopens tygellösa makt, som upplöser allt i partier. Lofva mig, Torsten, att du beständigt kämpar för adelns medlarekall mellan konung och folk!

– Så stå fast dervid och dagtinga ej med de andra partierna.

– Nej, deruti har du orätt. Mitt parti är gifvet, det är grefve Horns, det enda som anstår vår börd. Det är jag som en dag skall uppbära detta parti, och jag skulle nu, medan allt vacklar, kasta mig under tidens rullande vagnshjul och låta mig krossas af den första kungliga, prinsliga eller hertigliga lakej, som behagar korsa min väg! Oh – om jag hade min ring, min ring, skulle jag skratta åt alla dessa eländiga småkryp i stället att nu ...

– Det är bara vantro med konungens ring.

– Jag vet det, och likväl förlänar den en så underbar43 makt genom blotta hoppet att lyckas i allt ... Men, enfin, vill du protegera mina intressen hos prinsessan?

– Som din syster, ja. Som ditt politiska verktyg, nej.

– Du tvingar mig då att kasta mig i armarna på det holsteinska partiet och Görtz?

– Så länge Sverige har Carl XII, finns endast ett parti för loyala undersåter. Blif konungens man, Torsten, använd ditt snille att demasquera44 hans fiender, befästa hans makt och tjena ...

– Enväldet? Aldrig! Derhän, Ebba, för dig din génerosité. Jag skulle tjena sabeln, det råa våldet, som förtrampar alla våra rättigheter – denna soldatesk af högre och lägre grad, som behandlar friborne ädlingar likt janitscharer; en kung, hvars rike känner hans tillvaro blott genom de oerhördaste utpressningar; fallande storheter, skuggor af förgångna segrar, som fördunstat i nederlag; maktlösa välden, som ej ega någonting annat qvar, än sin sjelfviska ärelystnad och sina okufvade pretentioner! Jag, den man som bär inom mig en ny tid, en frihetens och rättvisans tid, som icke tillåter makten att förhäfva sig eller svagheten att bita henne i hälen, – jag skulle bortkasta min förmåga och min framtid för en förlorad sak, som kan ècrasera45 oss i dag, men som i morgon är en saga från fabelåldern! Nej ... jag öfverlemnar denna rol åt vår vandrande riddare af de tusen äfventyren, mon cher Gustave46, som i detta ögonblick har det bästa tillfälle att återuppresa i Finland de karolinska väderqvarnarna47 ...

– Torsten, smäda icke Gösta! Han är en äkta riddersman, utan falskhet, likasom utan fruktan, trogen intill döden den kung och den sak, hvilkas fana han svurit ...

– Utan tvifvel. Apropos af vår Gösta, man säger att Eva Falkenberg nyss blifvit enka efter gamla Rhenfelt. Du lofvade mig nyss din systerliga protection. Jag förlåter dig, mon coeur, dina reprocher48 och hoppas att du skänker mig din sécours49, ifall det skulle convenera mig50 att täfla om den älskvärda enkans hand.

– Åter en affär! En kombination! Store politici51, huru litet J förstån er uppå ett qvinnohjerta!

– Allons.52 Som du behagar. Du vet likväl att jag adorerat53 Eva Falkenberg långt före hennes giftermål. Att vi beständigt lågo i krig med hvarandra, borde bevisa din skarpsynthet, att jag ej hade den olyckan vara min sköna motståndarinna alldeles likgiltig. Jag vet hvad du vill säga: en ungdomsböjelse, liksom din egen! Illusioner, som blekna vid tjugo år och försvinna vid trettio! Gösta har längesedan glömt henne, likasom hon glömt honom; partiet är convenabelt54, och jag ser intet skäl ...

– Räknekarlar som du, mon ami, summera vanligtvis en hel mängd små ziffror i menniskohjertat och glömma bort de stora. Du borde känna Eva Falkenberg, det är en sjelfständig karakter, mycket starkare än jag. Hon skall försmå ditt anbud ...

– Hvarföre, s’il vous plait55?

– För det att hon älskar Gösta ännu, och för det att hon aldrig kunnat fördraga dig, mon cher. Jag kan således ingenting göra för dig.

– Så mycket mera skäl för mig att eröfra henne. Min grefvinna, jag har nu discourerat56 med er som en bror, men ni har ej behagat svara mig som en syster. Jag har bigtat några af mina planer, mina förhoppningar; ni har ej derföre genomskådat mig. Ni har glömt, att också jag har en icke ringa stolthet i fädernearf. Vi kunna derföre sluta nu. Men jag prévenerar57 er derpå, att vi hädanefter komma att ligga i öppen fejd. Jag skall störta er prinsessa, om jag finner det nyttigt för mitt system; jag skall sätta henne på thronen, om jag finner det nyttigare. Hvad angår madame Rhenfelt, blir hon, med eller mot er önskan, med eller mot vår finske Don Quixote, inom ett eller par år grefvinna Bertelsköld. Er ödmjuke tjenare, min grefvinna!

– Torsten! utropade grefvinnan, men han var redan försvunnen. Hennes vackra ögon fylldes af tårar. – Hvarföre, sade hon till sig sjelf, – skola så stora egenskaper fördunklas af en så stor egoism! O männer, männer, som beständigt ställen eder sjelfva som mål och allt öfrigt som medel, – huru ofta glömmen J icke dervid att det utom er ännu finnas hjertan som lida och en Gud som styr!

Fotnoter till detta avsnitt

* Grefve Arvid Horn.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Majniemi slott – Se sjätte berättelsen (s. 348–472).

2 kostymbalen på Drottningholm – Se sjunde berättelsen »De blå», kap. 1 »Lejonet sofver» (s. 480–491).

3 incommoderar – besvärar.

4 ma soeur – (fra.) min syster.

5 brouilleriet – störningen, osämjan.

6 rencontre – (fra.) sammanträffande, sammandrabbning.

7 propos – propå: förslag.

8 mon ami – (fra.) min vän.

9 i öppet harnesk – öppet fientliga, i fullt uppror.

10 Enfin – (fra.) nåväl.

11 Görtz och holsteinarne – Den holsteinske friherren Georg Heinrich von Görtz (1668–1719) var en central person i hertigdömets förmyndarregering, särskilt efter änkehertiginnan Hedvig Sofias död 1708.

12 loyauténs – trohetens.

13 melerade – uppblandade.

14 den ärlige Creutz – Den betrodde Ernst Johan Creutz var lantmarskalk och medlem av riksdagens viktiga sekreta utskott 1713–1714 och var senare (1718–1726) först lagman och sedan landshövding i Östergötlands län där han skötte ämbetena på ett sätt »som förskaffade honom ett länge respekterat namn» (Herbert Londh, »Ernst Johan Creutz», Svenskt biografiskt lexikon).

15 avis au lecteur – (fra.) pik; här: reprimand.

16 badinerade – gycklade.

17 douceur – mildhet.

18 Imaginera – föreställ.

19 illustra fauteuillen – tronen.

20 persuadera – övertala.

21 gifva sig patience – ha tålamod.

22 janitschar – soldat i turkiska sultanens elitgarde.

23 embarras – (fra.) förlägenhet.

24 Perfidie! – (fra.) Svekfullt!

25 lufver – bakslug eller listig person, »räv».

26 presserad – besvärad.

27 tout éperdu – (fra.) helt utom sig.

28 Cederhjelm? […] nyttigt för oss och henne – Carl Gustaf Cederhielm (1693 –1740) bevistade riksdagen 1713–1714; den mångtydiga formuleringen återger Topelius enligt adelns originalprotokoll, Cederhielms snabba sorti är också belagd (se Gunnar Carlquist, »Carl Gustaf Cederhielm», Svenskt biografiskt lexikon; Topelius källa: »Facta till Revolutions-Historien […]», Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 1819, s. 223 f.). Cederhielm var känd för kvickhet, dålig ekonomi och som trolig författare till epigrammet som slutar »Kung Carl man nyss begrof, Kung Fredrich wi nu kröna. / Så har wårt Swenska ur gått rätt från Tolf til Ett.»

29 prononcera – uttala.

30 préponderancen – övervikten, majoriteten.

31 Me voila. – (fra., Me voilà, uttrycket understryker det sagda) Du förstår alltså.

32 averterar prinsessan – låter prinsessan veta.

33 devouerade – hängivna.

34 sans bruit – (fra.) utan oväsen.

35 royalist, […] hessare, […] holsteinare – trogen kungen, anhängare till Ulrika Eleonoras blivande make Fredrik av Hessen resp. Karl Fredrik av Holstein (jfr ovan).

36 mon frère – (fra.) min bror.

37 Admirera – beundra.

38 admonition – tillrättavisning.

39 demarcher – här: planer.

40 Eh bien – (fra.) nåväl.

41 ignobelt – ohederligt.

42 Mon coeur – (fra.) min kära.

43 underbar – märkvärdig.

44 demasquera – avslöja.

45 ècrasera – krossa.

46 mon cher Gustave – (fra.) min käre Gustaf.

47 vandrande riddare […] väderqvarnarna – Anspelning på Don Quijote som strider mot inbillade fientliga jättar, egentligen väderkvarnar, i första delen av Cervantes roman Den snillrike riddaren Don Quijote de la Mancha (orig. 1605).

48 reprocher – förebråelser.

49 sécours – (fra.) hjälp.

50 convenera mig – passa mig.

51 politici – politiker.

52 Allons. – (fra.) Se så.

53 adorerat – dyrkat.

54 convenabelt – lämpligt.

55 s’il vous plait – (fra.) om ni behagar [förklara].

56 discourerat – samtalat.

57 prévenerar – förbereder.

3. Flyktingarna.

Sveriges då lefvande störste statsman, finnen grefve Arvid Bernhard Horn,1 arbetade i sitt kabinett, jemte legationssekreteraren grefve Torsten Bertelsköld, på uppsättandet af ett cirkulär till svenska ministrarne vid de utländska hofven. Grefve Horn var i sanning en ståtelig representant af den gamla aristokratien, reslig till vexten, med en ovanligt rak och regelbunden profil, hvars förnäma uttryck mycket förhöjdes af den bakåt strukna, ytterst väl kammade peruken, som föll i yfviga lockar öfver hans nacke och hals; – örnnäsa, framstående mun med något tjock underläpp och ett markeradt drag af bestämdhet i karakteren – en hög vacker panna och ett par stora ljusblå och genomträngande ögon. Hela hans toilett2 var, äfven på arbetsrummet, vårdad med största omsorg och af en utsökt elegans; på den broderade blåa nattrocken3 och de svarta underkläderna4 syntes ej minsta fläck eller skrynkla; de fina silkesstrumporna betäckte otadeliga vador, och fötterna, för tillfället instuckna i ett par sammetstofflor, behöfde icke blygas för sin chaussure5. Sjelfva rummet var möbleradt med utsökt elegans i den då rådande franska stilen och skulle, i all tidernas fattigdom, utan fara för jemförelsen kunnat tjena till kabinett för en af Ludvig XIV:s ministrar uti Versailles.

Grefven uppstod och närmade sig Bertelsköld, ännu haltande efter den blessyr han för 13 år sedan erhöll i knäet vid öfvergången af Düna6. – Är det färdigt? frågade han med en routinerad förmans afgörande och likväl höfliga ton.

Bertelsköld räckte honom konceptet, hvilket han uppmärksamt genomläste. »Tit.7 behagade vid sitt hof med den mest soignösa attention8 observera de demarcher, som torde göras för att reglera successionen i Sverige, medan Hans Majestät, till alla trogne undersåters hugnad, ännu lefver och är vid perfekt vigör. Tit. torde ej underlåta att med all flit afböja mesyrer9, som torde vara för Hans Majestät och riket högst skadliga och præjudicerliga10, så att dem betages all apparence11 för att reussera12 vid Tit. hof. Till kongl. senatens kunskap har kommit, att baron Görtz för sådane desseiner torde brukas vid franska hofvet. Senaten har genom kgl. kanslikollegium gifvit envoyén Cronström13 befallning att stäcka tit. Görtz’ kredit; hvarförutom Tit. torde intet ur akt lemna, att, förutom Danmark och administratorn14, jemväl den holländske ministern är den som, förmer än andra puissancer15, gjort Hans Majestät chagrin16 och rikets välfärd komprometterat ...»17 etc.

– Det är bra, fortfor grefven, sedan han slutat genomläsningen. – Jag ser att legationssekreteraren förstått mig, och det fägnar mig att äga en man som jag kan lita uppå. Vi skola soutenera18 hans majestäts krona så länge som möjligt.

– Så länge som möjligt, upprepade Bertelsköld med ett fint, nästan omärkligt leende.

– Denne Görtz kan blifva oss farlig, fortfor grefven, utan att låtsa märka det tvetydiga i Bertelskölds svar. – Han är i diplomatien hvad Carl XII är på slagfältet, en man som beständigt spelar va la banque19. Om ödet en gång skulle sammanföra dessa så olika och likväl så lika personligheter, torde män som ni och jag bli öfverflödiga.

– Spel-lyckan är obeständig, svarade legationssekreteraren liksom förut.

– Ni torde ha rätt. Låt oss nu blott sörja för en räddningsflotta i det hotande allmänna skeppsbrottet. Hvad nytt?

– Ers excellens känner kanske ej det rykte, som spridt sig i dag på morgonen genom flyktingar från Finland?

– Sedan finska kustvägen spärrats af fienden, har regeringen ej erhållit någon post från norra Finland.

– Man säger att Armfelt blifvit totalt slagen någonstädes i Österbotten och hela armén förstörd.

Grefve Horn bleknade starkt, men beherrskade sig nästan ögonblickligt och svarade: – Jag hoppas att ryktet är falskt. Enligt sednaste underrättelser hade Armfelt förstärkt sig i Österbotten, och Galitzin stod ännu i nejden af Björneborg. Man måste emellertid förhöra flyktingarne. Jag vill påminna mig, att er bror stött till20 Armfelt med en skara partigängare. Ni har inga underrättelser från honom?

– Min bror har alldeles glömt skrifkonsten. Jag vet blott, att han retade fienden genom ett dåraktigt försvar att i grund demolera vårt fäderneslott Majniemi i nejden af Åbo.

– Legationssekreteraren dömmer något strängt den skola, i hvilken Sveriges ärorikaste lagrar vuxit, genmälde Horn med en axelryckning.

– Jag hyser den största vördnad för en skola, som räknar ers excellens bland sina lärjungar, svarade Bertelsköld; – men jag åberopar ers excellens eget omdöme om spelarne. Min bror har satt allt på ett kort och – förlorat.

– Er bror är en tapper man; jag kan ej förebrå honom hans missöde. Men var god och hör åt hvad det är för ett buller derute på gatan.

Verkligen hade också redan en stund ett ovanligt sorl derute fäst grefvens uppmärksamhet. När Bertelsköld kom ut, fann han en stor folkmassa skrikande och hojtande, nära att börja en strid med polisbetjeningen, som, understödd af en militärpatrull om tjugu man, syntes tveka om den borde skrida till våldsamma åtgärder. Stockholm var nemligen sedan en tid så öfversvämmadt af hjelplöse flyktingar från Estland, Liffland och Finland, att man slutligen icke visste någon utväg för deras herbergerande. Innevånarne, som sjelfva ledo så hårdt af tidens betryck, hade med svensk gästfrihet i det längsta försökt att hjelpa de utblottade; men när beständigt nya skaror strömmade öfver, blefvo efterhand alla tillgångar uttömda, och den första välviljan förvandlades ganska naturligt i otålighet och knot. När derföre ånyo en skara af mer än hundrade flyktingar, genomfrusna och uthungrade öfverkommit på isen, till största delen från Åland, steg knotet till sin höjd, och de olyckliga bortdrefvos hvar de än visade sig för att begära tak öfver hufvudet. Polisbetjeningen ville då förmå flyktingarne att lemna staden och söka sig någon fristad på landsbygden, men dessa, alldeles utmattade af den svåra färden öfver hafvet, vägrade att begifva sig bort och skulle nu tvingas dertill med våld. Denna åtgärd väckte åter Stockholmarnes förtröttade medlidande till flyktingarnes förmån; folkhopen tog deras parti och fordrade med högljudda rop att regeringen borde sörja för deras uppehälle. Ett myteri var nära att utbrista, så mycket farligare, emedan det sjelf gaf sig en loyal karakter och vände sig emot rådet såsom den högsta styrande makten under konungens frånvaro. Man var icke okunnig om den yppiga lyx, hvarmed kgl. rådet grefve Horn, af både vana och böjelse, omgaf sig midti den allmänna nöden, och man visste icke, eller hade man glömt, att den ädle grefven, lika frikostig som rik, hade gjort större enskilda uppoffringar, än någon annan, både för rikets försvar och för nödlidande landsmäns understöd.

Både flyktingarne och den öfriga folkhopen tågade derföre, utan att den beväpnade styrkan vågade hindra dem, till grefve Horns hus och uppfyllde småningom tätt packade hela gatan. Trängseln ökades af de många slädar, som de flyende finnarne medförde, somlige dragne af hästar, somlige med handkraft, fullpackade med orklösa gubbar, gråtande mödrar, skrikande barn och allehanda husgeråd och redbarheter21, hvilka man ej velat lemna till byte åt fienden. Hela denna bedröfliga skara uppstämde nu ett väldigt oljud, i hvilket blandade sig utrop af mera vådlig beskaffenhet.

– Bröd, bröd! Vi hungra ihjäl!

– Husrum och värme! Vi frysa ihjäl!

– Bort med polisen!

– Ha vi husrum för alla verldens tiggare?

– Det är regeringens sak.

– Det må de sköta, som äro skulden till allt ondt.

– Och som hindra kungen att göra fred.

– För att sjelfva regera desto längre.

– Kungens fel är det ej!

– Nej, nej, sådan kung finns icke.

– Lefve kungen!

– Han lefver sjelf som den ringaste soldat.

– Icke är det han, som trycker oss med pålagor.

– Nej, nej, det är herrarna!

– De frossa på vår sista skärf.

– De plundra oss och utsuga oss.

– För att sjelfva få lefva i makt och kräslighet.

– Derför hindra de kungen att komma tillbaka; han skulle fort köra bort dem ifrån rådsbordet.

– Och så reta de ryssen att anfalla oss, för att än vidare få uppbära krigsgärden22.

– De ha tagit mutor af Danmark.

– Och för att göra oss redlösa23, uttaga de allt ungt folk och skicka det att förgås mot fienden.

– Här äro så många*, som frysa och svälta, men den rike grefven derinne sitter uti sin sammetsrock och smörjer kråset med stek och spanskt vin.

– Ned med rådsherrarna! Ned med Horn!

– Fred och bröd! Ned med alla förrädare!

– Lefve kungen! Hurra!

Och vid dessa ord begynte de första stenarna att hagla mot grefvens rutor, men ännu blef blott en enda spräckt uti hörnet.

Bertelsköld uppfattade ställningens våda med snabb blick, ej ovärdig hans store mästare. Hans första ordre till betjeningen var att tillbomma porten och stänga luckorna i nedra våningen, dernäst att beväpna sig med hvad som var närmast till hands. Helt obemärkt laddades några gamla muskedundrar inne på gården. Men det olycksbådande massacrez la canaille!25 som störtat så mången storhet före och efter den tiden, kom likväl icke öfver den stolte ynglingens läppar. Han påminte sig sin fars öde vid försvaret af Majniemi, och dessutom var det en annan, som ägde befalla här. Han rapporterade saken i få ord till grefve Horn.

– Gör hvad ni vill, sade grefven helt lugnt och lyftade knappt sin penna ifrån papperet. Hans arbetsrum vette mot gården.

– Men det gäller ers excellens’ person.

– Behagar ni fullända ert koncept?

– Men pöbeln går till extremer, missnöjet ger sig luft, ett uppror förestår, det gäller rådets myndighet, och om man ej lyckas lugna folkmassan, torde prinsessan innan aftonen vara utropad till regentinna.

Nu lade grefve Horn pennan ifrån sig, betraktade Bertelsköld utan att ändra en min och sade helt vårdslöst: – nå ja, trankilisera26 hopen, om ni behagar; men låt karlarna på gården kratsa ur muskedundrarna27; jag tycker ej om att pojkar leka med krut.

– Jag skall begagna ers excellens fullmakt, svarade Bertelsköld, inom sig förbittrad öfver att ännu stå der som en skolgosse inför sin mästare. Inom några ögonblick visade han sig uti ett öppnadt fönster i andra våningen. Det var också hög tid; stenregnet ökades, åtminstone ett halft dussin rutor voro redan krossade, och för hvarje klingande ruta hurrade folkhopen. – Låt oss stångas med den finska hornboskapen! ropade något qvickhufvud i skaran, och detta plumpa skämt belönades med nya hurrarop.

Anblicken af Bertelsköld, som stod der till utseendet kall och obekymrad om stenarna som slogo mot väggen invid honom, lugnade larmet för ett ögonblick. Man var nyfiken att höra hvad han hade att förkunna. – Mina vänner! ropade han, icke missnöjd att låta aristokraten derinne betala sin öfverlägsenhet; – hans ex. grefve Horn anser sig som född finne förpligtad att på egen bekostnad underhålla de nyss öfverkomna finske flyktingarne och bjuder dem fria bostäder och kost på Fågelvik, Stjerneberg eller Hvitvik, hvar de helst vilja bosätta sig.

Flyktingarne utbrusto i höga glädjerop.

– Och på det att ingen af dem må lida nöd innan de komma fram, skall hans ex. låta utdela 10 daler i respengar åt hvarje hushåll och 5 daler åt hvarje ogift eller barnlös person ibland flyktingarne.

– Hurra! Lefve grefve Horn! ropade finnarne. Men oljudet begynte åter bland Stockholmarne. Det farliga ropet »vi vilja ha kungen tillbaka!» hördes ånyo.

I detta ögonblick såg Bertelsköld från sin högre ståndpunkt de glimmande musköterna af ett kompani militär, som anryckte med hastig marsch vid slutet af gatan. – Ännu ett ord! utropade han med ironisk höflighet. – Vänner och grannar af Stockholms befolkning, hans ex. låter eder veta, att han skänker eder – de rutor ni haft den vänskapen att reparera uti hans hus!

– Ned med Horn! Ned med rådet! Lefve kung Carl! skrek hopen åter i ny förbittring, och flyktingarnes bedjande röster förlorade sig i det vexande tumultet.

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskärn lade vigt på detta ord, emedan, sade han, man väl förut visste att räkna sig såsom många, men först år 1789 begynte man tala om »folket»24.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Sveriges […] finnen grefve Arvid Bernhard Horn, – Arvid Horn (1664–1742) blev kanslipresident (motsvarar statsminister) 1709 efter tre år som kungligt råd. Han innehade befattningen fram till 1738 bortsett från ett uppehåll 1719–1720. Horn var av finsk adlig börd och hade anslutit sig till armén vid 18 års ålder. Under stora nordiska krigets första år hade han följt Karl XII i fält och utmärkt sig som chef för kungens livvakt och som diplomat.

2 toilett – klädsel, frisyr m.m.

3 nattrocken – den löst sittande rocken för män, avsedd bl.a. som bekvämt plagg inomhus.

4 underkläderna – byxorna.

5 chaussure – (fra.) skodon.

6 öfvergången af Düna – Avser svenskarnas seger över den sachsiska armén vid floden Düna (Daugava) nära Riga 1701 i början av Karl XII:s polska fälttåg.

7 Tit. – (lat. förkortning) titulus, använt i stället för underförstådd eller tidigare mer utförligt anförd titel.

8 den mest soignösa attention – den mest omsorgsfulla uppmärksamhet.

9 mesyrer – åtgärder.

10 præjudicerliga – prejudicerande.

11 all apparence – alla utsikter.

12 reussera – lyckas, ha framgång.

13 envoyén Cronström – Daniel Cronström (1655–1719) var Sveriges diplomatiska representant i Frankrike 1702–1719.

14 administratorn – Kristian August av Holstein-Gottorp (1673–1726), furstbiskop av Lübeck-Eutin, styrde hertigdömet 1702–1716 som förmyndare för brorsonen, Karl XII:s systerson Karl Fredrik.

15 puissancer – makter.

16 chagrin – bekymmer.

17 »Tit. behagade […] komprometterat ...» – Innehållet i sak autentiskt, rådet i Stockholm hade på förslag av Horn i februari 1714 skickat »en cirkulärskrivelse till Sveriges beskickningar i utlandet och underrättat vederbörande ministrar om Görtz intriger och manat dem till största försiktighet vis-à-vis den holsteinska politiken»; vilket ogillades av Karl XII (Sven Grauers, »Georg Heinrich Goertz», Svenskt biografiskt lexikon).

18 soutenera – upprätthålla.

19 va la banque – eller va banque: (fra.) hasardspelsterm, »det gäller banken», d.v.s. hela den summa som finns inne i spelbanken; jfr att sätta allt på spel.

20 stött till – anslutit sig till.

21 redbarheter – lösegendom, tillhörigheter av värde.

22 krigsgärden – krigsskatten.

23 redlösa – hjälplösa, vanmäktiga.

24 först år 1789 begynte man tala om »folket» – i och med franska revolutionen.

25 massacrez la canaille! – (fra.) massakrera packet!

26 trankilisera – lugna ner.

27 kratsa ur muskedundrarna – ta ut skotten ur gevären.

4. Karolinen.

För att uppfatta betydelsen af ett gat-upplopp, som under andra förhållanden aflupit med litet stoj och någon förtjenst för glasmästarne, måste man erinra sig, att rådet nyss hemskickat ständerna med oförrättade ärender, att missnöjet var allmänt, ställningen förtviflad, de vidunderligaste rykten i omlopp om konungen, alla partier i fejd och förbittring och hufvudstaden nästan utblottad på militär. Ingen kunde förutsäga hvar rörelsen skulle stadna, om händelsevis en gnista satte alla eldfängda ämnen i brand.

Emellertid anryckte ett nyss uppsatt reservkompani af Uplands regemente, till största delen helt unga rekryter, inöfvade af några få bland Måns Stenbocks öfverblifne krigare från Helsingborg, hvilka undgått den sednaste olyckan vid Tönningen1. Kompaniet gjorde halt vid närmaste gathörn, och befälhafvaren kommenderade gevär för fot. Man syntes böjd att underhandla med folkhopen, som vexte med hvarje ögonblick. Allas blickar riktades mot grefve Horns hus: man väntade att den ryktbare rådsherren skulle visa sig. Men han kom icke; hans stolta själ försmådde att underhandla med den upproriska pöbeln.

Gatan var nu fullkomligt spärrad, och en vagn, hvars packning utvisade resande från landsorten, var af trängseln förhindrad att komma fram eller tillbaka. Några okynnige pojkar gåfvo hästarne en snärt, de stegrade sig och sköto vagnen tillbaka inpå folkhopen. De närmast stående veko tillbaka, öfverföllo kusken med skymford och gjorde min att afhugga draglinorna och kullstjelpa vagnen. En fruntimmersröst befallte kusken att hålla stilla, men det var omöjligt; larmet och trängseln gjorde hästarne vilda.

I detta ögonblick banade sig en ovanligt högvext och bredaxlad man väg genom folkhopen. Den militäriska hållningen och qvarlefvorna af en uniform till hälften betäckt af en grå bondjacka, utvisade mannens yrke; men den förslitna vårdslösa drägten, det underliga, förstörda, nästan förvildade uttrycket i denne mans ursprungligen ädla och vackra drag läto snarare ana en röfvare, nyss kommen från skogen och förundrad att befinna sig midt i hvimlet utaf en hufvudstad.

Den främmande tycktes ha varseblifvit den fara, i hvilken vagnen sväfvade, och sköt med jernarmar folkhopen undan, ungefär som när en van simmare klyfver vågen med sträcksimning2. Innan kort stod han vid vagnen, ryckte upp dörren och ropade på god svenska åt fruntimret derinne att hon borde stiga ur; hon kunde vara lugn, ty han ville föra henne i säkerhet.

– Jag är inte rädd, svarade fruntimret, som var ovanligt vackert, bar sorgdrägt och tycktes vara omkring 30 år; – men att stadna här är lika omöjligt, som att köra fram. Var god och för mig till grefve Horns hus här midtemot.

Främlingen svarade icke, hans redan utsträckta hand sjönk tillbaka, och han stod några sekunder orörlig. Emellertid stormade folkmassan på, och trängseln blef så stark, att man knappt kunde röra hand eller fot vid sidan af vagnen.

– Nå ...? sade den svartklädda damen otåligt. – Är det ni som är rädd?

– Ni kan inte komma fram till fots, svarade främlingen tvekande.

– Så var god och bär mig. Ni ser mig ut att ha burit tyngre bördor och slagit er genom tätare murar.

Oaktadt dalkarlshatten var djupt tryckt öfver främlingens panna och hans kinder voro brynta af alla slags vindar, kunde man se att han rodnade. Men ingen tid var att förlora. Han lyftade sin sköna börda lätt som ett barn på venstra armen, medan han med den högra dref folkhopen åt sidan, likasom stormen böjer ett gungande skördefält. Till höger och venster om honom stupade svärjande och skrikande den ena efter den andra, som icke nog fort gaf väg. Till slut uppnådde han porten till det anvista huset. Der nedsatte han sin börda och ställde sig i försvarsställning framför den svartklädda, ty porten var stängd.

Antingen folkhopen der närmast blifvit retad af främlingens något hårdhändta framfart, eller att man af hans ställning vid porten ansåg honom tillhöra grefve Horns folk, alltnog, det dröjde ej länge innan massorna, som sökte ett föremål att släcka sin harm uppå, vände sig mot mannen vid porten. De första oqvädesorden efterföljdes ganska snart af stenkast och käpphugg. Främlingen tycktes emellertid vara fullkomligt likgiltig för sin fara; hans enda stridsplan gick ut uppå att bilda en sköld mot alla de kastvapen, som kunde träffa den svartklädda damen. Ett par af de närmast stående, en kopparslagaregesäll och en tjock bryggaredräng, misstydde detta troligen som fruktan och trädde dristeligen fram, i den lofliga afsigt att gripa den långe mannen i kragen, kasta honom till marken och prygla upp honom för besväret. Men detta misstag bekom dem ganska illa. Främlingen fattade med hvardera handen en man för bröstet, lyftade dem båda på rak arm i höjden och slungade dem derefter så våldsamt till marken, att det knakade i alla leder och blodet frustade ur de båda kämparnas näsa och mun.

Ett så kraftigt tag, en så oerhörd styrka förfela aldrig sitt intryck på massorna, och svenska lynnet på den tiden var så mäktigt gripet af förvånande bragder, att stämningen rundtomkring främlingen ögonblickligen slog om i aktning, nästan beundran, medan de fallne deremot fingo uppbära kamraternas åtlöje. – Jo der blef du bultad, kopparslagare! Der fick du en knäpp på svickan3, bryggare! skrek hopen. – Han vid porten är ingen dufunge. Hvem har lust att försöka ett nytt napptag?

– Låt honom vara! skrek en annan röst. – Ser ni inte den långa pampen4, som hänger fram under hans bondjacka. Begriper ni inte, dumhufvuden, att det är en af kungens blå gossar?

– Ah ... är det en af de blå! Jo, det såg jag strax uppå tagen. Lefve kung Carl!

– Lefve hans raska gossar! Hurra!

– Jo ser ni det? Karlen lyfter på hatten. Hin så dumt att börja gräl med en af de blå. Hör på, kamrat der vid porten, låt narrit5 vara godt igen, och kom och drick ett glas med oss, vi sala ihop tre styfver till mans och låta de andra gräla bäst de gitta med grefven derinne.

– Tack skall ni ha, svarade främlingen, blidkad af lefveropen för kungen, vid hvars namn han icke underlät att lyfta på hatten. – Jag har en helsning till er, fortfor han, – men derom få vi talas vid sedan. Hjelpen mig nu att få detta fruntimmer uti säkerhet.

– Vänta, svarade en handskmakare, som var lierad med de förnäma, – lemna den saken åt mig. Grefve Bertelsköld! grefve Bertelsköld!

Främlingen rodnade ånyo, men fann snart att tilltalet gällde en person, som ånyo visade sig i fönstret. Handskmakaren vexlade med honom deruppe ett par ord, och det dröjde ej länge, innan porten öppnades och Torsten Bertelsköld visade sig, bjudande sin arm åt den svartklädda damen. – Madame Rhenfelt! utropade han. – Er arm, jag ber; ni kan nu vara fullkomligt lugn.

– Jag tackar er, min grefve, men tillåt mig att medföra min tappre försvarare! sade krigsrådet Rhenfelts unga enka, ty det var hon. Men den långe främlingen var försvunnen.

– Lundberg, ropade grefve Torsten nobelt till en af betjenterne, – sök rätt uppå den långa karlen, som stod här vid porten och gif honom denna börs. Hvad jag skattar mig lycklig, bästa Eva, att kunna sauvera er dyrbara person. Följ mig! grefvinnan deruppe har lyckligtvis sina rum åt gården.

Den svartklädda damen följde honom. Men ännu i porten kastade hon en blick tillbaka och yttrade likasom ofrivilligt: – En besynnerlig man! Jag ville likväl gerna sjelf få tacka honom.

– Oroa er inte, svarade grefve Torsten småleende; – i detta ögonblick sitter han kanske redan på krogen och dricker kungens skål. För folk af hans metier6 är det alltid en förträfflig anledning.

– Det var likväl någonting i hans sätt ... Men ni torde ha rätt. Förunderligt! jag vet endast en, som skulle kunna mäta sig med honom i styrka.

– Och hvem då, om jag törs fråga?

– Er bror.

– Hvilket infall! Men ni behöfver hvila. Kom, så gå vi till grefvinnan.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 den sednaste olyckan vid Tönningen – Fältmarskalken Magnus Stenbock tvingades till kapitulation vid fästningen Tönning i Holstein i maj 1713.

2 sträcksimning – bröstsim; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 svickan – tappen för hål i laggkärl; här: näsan.

4 pampen – huggvärjan.

5 narrit – gycklet.

6 metier – (fra.) yrke.

5. Hattarna af!

Emellertid fortfor oväsendet utanför grefve Horns hus. Partiernas hemliga utliggare1 voro sannolikt i verksamhet för att underblåsa en demonstration och tvinga regeringen att taga parti. Det oklara gäsande missnöjet med det närvarande underhöll glöden i alla sinnen, och både de som visste och de som icke visste hvad de för resten ville, voro alla ense derom att de ville en förändring – någonting annat, än den nuvarande olidliga ställningen.

Spåren af partiernas afsigtliga uppviglingar läto snart förnimma sig deruti, att de första spridda ropen efterhand koncentrerade sig i ett enda, som verkligen då var alla partiers lösen, konungavännerne icke undantagne: »fred! fred! Vi vilja ha fred!»

– Hör på packet derute! yttrade kongl. rådet Falkenberg, som jemte flera af rådsherrarne skyndat till stället och inkommit genom en bakport. – Det är en ny riksdag under bar himmel, blott litet mera stojande än den andra. Man vore frestad att säga: det är Sveriges mun som talar!

– Sveriges mun har ej talat på så länge, att den af ovana skriker, yttrade en annan af rådet, grefve Horns svärfar, fältmarskalken grefve Nils Gyllenstjerna, hvilken, likasom Falkenberg, var i onåd och nästan öppen brytning med ultraroyalisterne.

– Munväder! yttrade grefve Horn lakoniskt. Han, som kände ställningen bättre än någon, visste också bättre att den nya tiden ännu icke var mogen att plocka som en frukt ifrån trädet. – Var god och låt utdela de lofvade understöden åt flyktingarne! tillade han, vändande sig till Torsten Bertelsköld.

– Fred! Fred! skrek folkmassan allt högre, och återigen klang en ruta i rummet bredvid.

Fruntimmerna, som sökt en fristad i gårdsrummen, togo saken mindre lugnt än herrarne. Grefvinnan Horn bönföll hos sin far att han måtte blidka hopen, och Eva Rhenfelt inlade sitt förord hos sin onkel, den gamle Falkenberg. Alla förenade bestormade sedan grefve Horn.

Denna stolte ädling, om hvilken icke ens afunden kunde säga att han någonsin fruktat, hade varit soldat, innan han blef statsman. Hade han nyss försmått alla stränghetsåtgärder mot folkmassan, för att undvika ända till skenet af att begagna våld till att trygga sin personliga säkerhet, så är det likväl troligt att soldaten inom honom haft möda att underkasta sig statsmannens lugna besinning. Kunskapare utsändes och återkommo med nya rapporter om ställningen derute. Man trodde sig hafva förmärkt att penningar utdelades bland hopen och att fri förtäring bestods på krogarna. Grefve Horn öfverlade med de öfriga rådsherrarne, och resultatet blef att den länge väntade ordren afgick till militärbefälet att rensa gatorna med gevärkolfvarne och arrestera orostiftarne.

Man ville då påskynda krisen? Hvem kan afgöra motiverna för en fullkomligt lagenlig och berättigad åtgärd till ordningens vidmakthållande? De höge herrarne visste med sig att de mer än någon ville ha fred; men krig var konungens lösen. Hopen ropade emellertid fred! och inkastade Horns rutor, under det att den ropade lefve för konungen. Sådan är i alla tider massornas logik.

Knappt var ordren utfärdad, innan Bertelsköld, som med en kikare postat vid ett af fönsterna, hviskade grefve Horn någonting i örat, och följden blef, att kontraordres genast utsändes. Den ena efter den andra af grefvens gäster närmade sig fönsterna och varseblef en märkbar förändring bland folkhopen. Larmet hade till största delen upphört, fiendtligheterna afstadnat, och hopen tätnade. Allt trängde omkring en enda punkt derborta vid gathörnet. Stundom hördes ett doft sorl af bifall, eller ett mummel af dämpadt knot genomgå massan likasom rytandet af en aflägsen fors; derefter blef allt så tyst, att äfven de längst bort stående, som ej kunde veta hvad saken angick, tego stilla, när de förnummo de främste tiga, och försökte att tränga sig längre framåt, för att uppsnappa hvad som egentligen var på färde.

– Våra riksdagar äro sig alltid lika, yttrade Falkenberg något försmädligt. – Det är alltid lindansarne, som göra der den bästa marknaden.

– Jag tror ej att hopen i dag låtit amusera sig med dylika petitesser, invände Gyllenstjerna. – Eller skulle grefve Horn ha utskickat en arlequin2 till pöbelns amusement3?

– Jag tillstår, svarade grefven, – att jag kunnat försöka det.4 Men tiderna förändras, hopen, alltid fallen för leksaker, vill nu hafva nya – kanhända våra hufvuden. Försöket skulle icke lyckats i dag, tror jag. Man skockar sig derborta kring en talare, och det lyste mig veta hvad man har att säga dem.

– Lundberg är utskickad och skall snart rapportera sammanhanget, yttrade Bertelsköld i det han räckte kikaren åt sin förman.

– Jag tycker mig se en lång gestalt i midten af folkhopen, sade grefve Horn.

– Det är möjligen ers excellens’ kassör, Långström, som utdelar penningarna.

Den erfarne statsmannen log. – När menniskorna tillbedja den gyllene kalfven, dansa de och skråla omkring honom; hans makt är sällan tillräcklig att så plötsligt förstumma larmet och samla dessa hundrade i andäktig tystnad kring en okänd medelpunkt. Gifven akt, mina herrar, det måste vara en prest, som predikar der borta.

– Sorlet begynner åter ... nej, det tystnar ... hör! man ropar: hattarna af! hattarna af!

– Ja, vid Jupiter, hattarna flyga af, alla hufvuden blottas ... se, rörelsen går från medelpunkten utåt, liksom ringarna kring en kastad sten på den lugna vattenytan.

– Karlarna föra tröjärmen till ögat, qvinnorna sina förklädssnibbar. Vore ej den hedersmannen Isogæus död för flera år sedan, skulle jag tro honom hafva uppstått ur sin graf på Clara kyrkogård till att hålla en straffpredikan5 för de okynnige sällarna derborta.

– Mina herrar, fortfor Horn, – näst Guds namn gifves blott ett namn i Sverige, för hvilket alla hufvuden blottas. Om icke denna talare är en prest och hans tal en predikan, så måste han vara en återkommen soldat och berätta dem något om ...

– Lefve kung Carl! kung Carl! ... Ett omäteligt hurrarop genomgick hela folkmassan från de främsta lederna till de yttersta och fulländade faktiskt grefve Horns afbrutna mening. Derefter blef det åter tyst; talaren fortfor och hopen lyssnade, men afståndet tillät ej herrarne deruppe att urskilja hvarom fråga var.

– Hvad kan han säga dem? yttrade grefvinnan Horn med en naturlig nyfikenhet.

– Hvad kan han säga ett folk, som hungrar, fryser, förblöder, dignar under bördor af alla slag och fiender från alla håll – hvad kan han säga dem annat än hvad det nyss förut sjelf har utropat: fred! fred! svarade Gyllenstjerna.

– Jag är säker uppå att han lofvar dem fred till våren, yttrade Falkenberg. – Man måste försäkra sig om hans person. Det är kanhända en hemlig agent från Danmark.

– Är det han som jag tror, hviskade fru Rhenfelt till sin onkel, – så är freden det sista han yrkar uppå.

Knappt var det sagdt, innan ett nytt förvirradt sorl uppstod på gatan, och man kunde tydligen urskilja ropen: – krig! krig! lefve kungen! till Finland! till Finland!

– Hvad! utropade Gyllenstjerna. – Nyss ville de ecraséra6 rådet för att få fred; nu skola de antasta oss för att få krig. Jag bekänner att det var en portion mera förnuft i deras förra begäran.

– Massornas förnuft! utropade Falkenberg med ett föraktligt småleende.

– Ja, sade Horn. – Och massornas enthusiasm. Hvad hade man ej kunnat göra med detta folk, om man ej hetsat det till döds! Det har i decennier blödt på hundrade slagfält; det har gifvit från plogen sin sista arm; det har låtit slagta sig, utplundra sig, förtrampa sig, för att tjena till piedestal åt detta hjeltenamn, som nu uppfyller verlden med sina bragder och sina dårskaper. Och när under den förkrossande bördan af dess elände en suck om fred undfaller dess läppar, då behöfver der endast uppstå i hoparna en af de blå och berätta sagor för dem, liksom man berättar för barn, om kung Carl och hans segrar – och strax är detta samma folk färdigt att glömma alla nederlag, alla lidanden och ånyo ropa sitt lefve för honom som tagit dess blod, och ropa ånyo: krig! krig! likasom visste det aldrig hvad krigen kosta! Mina herrar – man kan ogilla detta folk, man kan anse det mycket lättsinnigt, – men man kan icke neka det sin beundran!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 utliggare – spioner.

2 arlequin – (fra.) harlekin: komisk teaterfigur, ursprungligen i commedia dell’arte.

3 amusement – (fra.) nöje, förströelse.

4 Jag tillstår, […] att jag kunnat försöka det. – I följetongen (HT 24/2 1858) får Horn här berätta en anekdot: »Jag tillstår, svarade grefven, att jag kunnat göra samma försök, som en gång förut, för några år sedan, utföll till min och åskådarnes fullkomliga satisfaktion. Anekdoten är kanske känd utaf herrarne? Jag lät grönmåla ett par oxar och drifva dem genom gatorna just då emeuten var i sin förhoppningsfullaste blomma. Jag försäkrar eders excellenser, att ganska få skrikare den dagen fingo ens andrum att hålla tal, ty alla skulle se oxarna, och alla skulle disputera om kräken voro verkligen gröna, eller blott målade. Det var då.»

5 Isogæus […] hålla en straffpredikan – Kyrkoherden i Klara församling Simon Isogæus (1643–1709) var känd som framstående predikant.

6 ecraséra – krossa, tillintetgöra.

6. Budbäraren från Finland.

De rapporter som inlupo till grefve Horn bekräftade snart den erfarne statsmannens gissningar. En soldat, utmärkt genom sin resliga vext och sin ovanliga klädsel, hade uppstått bland folkhopen och kraftigt satt sig emot dess rop om fred. Han hade på ett enkelt och nästan groft soldatspråk, som anslog åhörarne, berättat dem om konungens underbara bedrifter och hans utomordentliga försakelser; huru han aldrig skonat sig sjelf mer än den ringaste; huru han med en hand full af sina tappre slagit och än vidare skulle slå sinom tusende; huru hans största fel var att han ansett och ännu ansåg svenskarne oöfvervinnerliga; huru han nu var i olycka och väntade förvisso att, om än hela verlden öfvergåfve honom, skulle hans folk icke göra det; huru han en dag skulle återkomma och med sin jernarm förkrossa alla rikets fiender; huru det skulle bedröfva honom, om svenskarne under tiden gifvit sin och hans sak förlorad; huru fienden nu hade öfversvämmat och borttagit östersjöprovinserna och sist äfven Finland, som i alla tider så trofast blödt och kämpat som Sveriges förmur; huru Armfelts armé nyligen stridt med oförlikneligt hjeltemod, men blifvit slagen i Storkyro genom De la Barre’s feghet, och huru det vore nesligt af svenskarne att i denna ytterliga nöd lemna sina vapenbröder på andra sidan hafvet utan undsättning. Följden af denna skildring visade sig genast i det häftigt uppflammande nya krigsropet, och folkmassan skockade sig ånyo kring grefve Horns hus för att begära snar hjelp åt det förhärjade Finland.

Rådsherrarne betraktade vid dessa budskap hvarandra med någon förlägenhet. – Hela verlden vet då att vi lidit ett nederlag i Österbotten, och regeringen vet ej det minsta derom, yttrade Falkenberg.

– Det är möjligt, sade Horn, – att en enskild person kunnat hinna öfver Qvarken förrän Armfelts kurir hunnit med rapport öfver Torneå.

– I alla fall måste man försäkra sig om budbärarens person och noga förhöra honom, menade Gyllenstjerna.

– Den långa soldaten står vid porten och begär företräde hos hans excellens, rapporterade löparen Lundberg, som ånyo varit ute att kunskapa.

– För in honom! var det korta svaret.

Allas blickar riktades mot dörren. Torsten Bertelsköld, som under tiden skött sin enskilda diplomati och föreställt krigsrådet Rhenfelts älskvärda enka huru orätt det vore, att hon, som vore danad för den mest lysande plats, skulle förnöta blomman af sitt lif på ett gods uti Småland, varseblef med harm, att hans smicker gjorde ett ganska ringa intryck. Den sköna Rhenfelt syntes förströdd, och det undgick ej hennes tillbedjares skarpa blick, att dessa vackra ögon, liksom de öfrigas, med synbart intresse riktades mot ingången, der man väntade olycksbudet från Finland.

Torsten Bertelsköld anade orsaken. – Också ni, sköna Eva, sade han spetsigt, – delar damernas vanliga tycke för det underbara. Jag fruktar likväl, att dessa lycksriddare i de finska pörtena endast behållit den ena hälften af det fordna chevaleriets lösen. Chevaleriet i våra dagar har lärt af vår Orlando furioso1 att akta äran högt, men skönheten desto mindre, och jag skulle mycket bedraga mig, om ej t. ex. min bror, som är en så utmärkt medlem af det vandrande ridderskapet, sätter mera värde på en häst, än på en hofdam, och anser det ärofullare att eröfra ett moras uti Österbotten, än det älskvärdaste qvinnohjerta i Stockholm.

– Det är möjligt att ni har rätt, svarade Eva Rhenfelt, – och hvad er bror angår, kan mycket förändras på fjorton år, sedan jag sist såg honom. Men jag tror ej att kung Carls likgiltighet hindrar någon furstinna, någon qvinna i Europa, att på det varmaste beundra honom, – älska honom, om någon vågade lyfta sin kärlek så högt.

– Jag har väl hört sägas, att man rider genaste vägen in i ett qvinnohjerta med dammiga stöflar och blodiga sporrar, men jag har ej kunnat föreställa mig att dörrarna stå på så vid gafvel. Rolerna måste vara ombytta i våra tider, efter jag hör att de sköna damerna par force2 vilja göra det första steget. Men låt oss ej mera tala derom. Jag väntar med största inquietude3 detta budskap från Finland. Vi ha förlorat ett slag; min bror var utan tvifvel i elden, och när man känner hans oförvägenhet, att icke säga hans ursinnighet ...

– Så hoppas ni, min grefve, att denne tappre och ridderlige ädling skall lemna fältet fritt för diplomatins mindre vådliga segrar ...

– Min fru, vi ha intet arf att afundas hvarandra, svarade Torsten Bertelsköld uppbragt.

I detsamma inträdde soldaten.

Eva Rhenfelt igenkände genast sin beskyddare, som ett par timmar förut burit henne genom folkträngseln. Hans ovanliga drägt, den gråa bondjackan öfver den nästan ända till trasor slitna blå uniformen bar ytterligare märken af trängseln på gatan, och de skäggiga kinderna, som icke på länge sett någon rakknif, gåfvo honom ett förvildadt utseende, som stod i märkbar kontrast med hans för öfrigt ståtliga gestalt och ädla manliga drag – en kontrast, som blef ännu bjertare genom den lysande omgifning och de omsorgsfulla toiletter, bland hvilka han infördes.

Främlingen kände säkert det besynnerliga i sitt framträdande: han syntes brydd och sökte efter ord.

– Träd närmare! sade grefve Horn i den förnämt höfliga ton, med hvilken en man i hans ställning uppmuntrar en underordnad, som af lutter respekt tappar koncepterna4. – Ni har önskat tala med mig. Ert namn?

– Mitt namn var ej obekant, när jag hade den äran att låna eders excellens min häst vid Narva, eller när det förunnades mig vid Düna, Clissow och Thorn att strida under ers excellens’ befäl, svarade främlingen med en stolthet, som klädde honom förträffligt, oaktadt skägget och vadmalsjackan.

– Hvad! utropade grefven med en ton af rättfram förtrolighet, som han alltid antog mot gamla vapenbröder – och vid hvilket regemente tjenade – au diable5, ja, jag har glömt namnet; ursäkta mig det, min hedersvän!

– Mitt namn är Gustaf Adolf Bertelsköld, den tiden kornett vid lifdragonerne, sedermera vid lifdrabantkorpsen6 och för närvarande åter vid lifdragonerne; major till ers excellens’ tjenst.

Det förnäma sällskapet fick stora ögon, och Torsten Bertelsköld icke minst. Mästare, som han var i utvärtes sken, helsade han genast sin broder med den största hjertlighet. Äfven grefve Horn förenade sig deri, och man täflade om att visa den nykomne all uppmärksamhet. Endast grefvinnan Horn pekade med skämtsam häpnad på de tydliga spår, som den oförmodade gästens våta besporrade stöflar lemnade efter sig på de dyrbara mattorna.

Gösta Bertelsköld – ty så vilja vi nu kalla honom – slet sig snart lös från de frågor, hvarmed han öfverhopades från alla håll, – stöflade rakt fram till grefve Horn och sade helt tvärt: – Eders excellens! Armfelt är slagen och Finland förloradt. Jag har med lifsfara kommit öfver Qvarken och ridit hit genom natt och dag för att begära snar undsättning. Jag hoppas att eders excellens låter detta gälla som ursäkt för det sätt, på hvilket jag uppträder.

– Hvilken olycka! utropade grefve Horn, utan att bevärdiga de sista orden med någon uppmärksamhet. – Herr grefven har förmodligen rapport och instruktioner af generalmajor Armfelt?

– Jag blef under slaget sprängd ifrån hufvudstyrkan och slog mig igenom till Wasa; derifrån kom jag till Björkö skärgård och derifrån öfver isen till Westerbotten.

– Var god och berätta slagets förlopp.

Gösta Bertelsköld gjorde det.

– Det är en omätlig olycka, upprepade Horn allvarsamt. – Rikets tillgångar äro uttömda; jag ser ingen utväg att härifrån kunna skicka finnarne någon hjelp.

– Eders excellens torde ha rätt. Och likväl – förlåt min djerfhet – kan icke, får icke Finland förloras. Sverige är utblottadt, men det har åtminstone armarna fria hemma hos sig. När det gäller en lem af ens egen kropp, blod af ens eget blod, hjerta af ens eget hjerta, måste ett medel finnas att rädda. Ers excellens vet hvad Finland varit och hvad det är för Sverige i denna stund. Det värjer sig ännu som den siste kämpen på rikets utanverk, men det öfvermannas, det förblöder, det dör. Ers excellens! Finland måste räddas, om det också skulle kosta allt hvad vi äga, vår högra arm och hälften af vårt lif!

– Unge man, sade Gyllenstjerna, – regeringen skall göra allt hvad i dess förmåga står; mera kan ingen förnuftig man begära. Våra kassor äro tomma ...

– Vi taga silfret från våra bord ...

– Det är redan gjordt. Prinsessan sjelf äter på tenn.

– Diamanterna från konungens krona! Dukaten7 från våra barns sparbössor! Vigningsringen ifrån vår moders hand!

– Hvarföre icke Stjernelds förslag att sälja troféerna från Breitenfeld, Lützen, Warschau och Narva på auktion, med ständernas goda minne! utropade Falkenberg med bitterhet.*

– Gifvas inga andra medel? Man uppsätter frikorpser.

– Qvinnor, barn och gubbar köra plogen. Hemmanen falla i ödesmål10. I hela Skåne finnas knappt 12 000 män.

– De 12 000 rycka ut. Barnen lägga musköten på gubbarnes axlar och trycka af. Mödrarna tillverka krut och stöpa kulor. Döttrarna försvara Sverige, som Värends flickor fordom11 ha gjort.

– Danmark angriper oss i ryggen.

– Sverige har mer än en Stenbock.

– Från alla sidor fiender, afund, trolöshet, svek och förväntan på Sveriges fall!

– Kungen kommer!

– Freden – icke kungen kan rädda oss.

– Ädle herrar och rikets styresmän! utbrast den finske budbäraren, och en het tår rullade utför hans manliga bruna kind – när man kämpar för lifvet, för sin broders hus, för sin dotters ära, – då finnas inga betänkligheter. Då frågar man icke hvar man skall taga ett vapen att slå och en arm att lyfta det, – man slår med sin knutna hand, man smider, som karthaginenserne, svärd af sina portars gångjern,12 hällen af sin härd och sin sista plog! Qvinnorna afklippa sitt hår till att tvinna rep, och barnen gifva sin sista skjorta till fältbindlar ... O, ädle herrar, jag skyndar i morgon tillbaka till Finland; vägren mig icke att medföra dit en tröst, ett hopp – ty att strida utan hopp, det är att strida med döden i sitt hjerta. Gref Horn, ädle, tappre gref Horn, ni är, som jag, en finne till börden! Dessa andra herrar och kungliga råd, de äro redlige, vise och fosterländske män, – jag ber dem förlåta en krigare, som talar för sin hembygd och som längesedan glömt att lägga sina ord såsom det torde fordras inför rikets högst betrodde – men de kunna ännu tänka sig Sverige utan Finland – vi, gref Horn, kunna ej tänka oss det – vi kunna ej lefva mera, om Finland dör – rädda det! rädda det, eller måste vi förgås i dess spillror!

Grefve Horn uppstod. Oaktadt hans mångbepröfvade sjelfbeherrskning, hans fasta orubbliga hållning, kunde man likväl förnimma en ovanlig värme uti hans röst. – Herr grefve, sade han, – ni har talat som en man, och jag är viss uppå att vi alla här förstå hvarandra. Jag lofvar er, att så långt det beror på mig, skall allt göras hvad göras kan. Mera kan, mera får jag ej lofva. Har ni särskildt något projekt?

– Tillåter ers excellens mig att försöka här i Stockholm en värfningsbyrå för frivillige?

– Gör det, om ni kan uträtta något dermed. – Och efter ni nyss talat derute i folkhopen, så sök, min bästa grefve, att åter lugna sinnena. Sedan ber jag er vara god och stadna hos mig denna qväll; vi ha ännu så mycket att fråga.

Gösta Bertelsköld bugade och gick. När han gick stod Eva Rhenfelt i hans väg och tryckte hans hand. – Gud välsigne eder, gref Gösta, och låte edert hjertas åstundan uppfyllas! sade hon med en röst, som dref blodet i flammor på den qvinnoskygge krigarens kinder.

En stor del af folkhopen hade redan skingrat sig – halmlågan hade förbrunnit, nöden och bekymren afkylde hastigt deras enthusiasm. De qvarblefne fingo nöja sig med den enda halfva försäkran, som rådsherrarne vågat lofva ... och småningom skingrade sig äfven de.

Bertelsköld återvände. Man talade hela qvällen om Finland. Der var så mycket och så sorgligt att omtala; ganska litet kände man derom i Stockholm. Midt i samtalet klämtade klockan 7. Då afbröt grefve Horn sitt tal uti halfva meningen, allt husfolket inkallades, bibeln slogs upp, och alla böjde knä, efter den tidens fromma sed, uti aftonbönen ...

När man uppstod, fortfor den ädle grefven der han slutat. – Mina herrar medbröder, sade han, – låtom oss nu öfverlägga om det bref som i dag anländt från hans majestät om – prinsessans förlofning.

Fotnoter till detta avsnitt

* Förslaget gjordes den tiden verkligen på spe utaf Stjerneld, och ständerna gingo in derpå, hvarpå S., som var kort om hufvudet8, yttrade: »Jag hade orätt, som ej kom ihåg att man icke skall kasta perlor för sv–, ty de äta dem som ärter.»9

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Orlando furioso – den rasande Roland, hjälte i Ariostos italienska episka poem (1532) om korsriddarnas fantastiska bragder och äventyr, känd och imiterad på många håll i Europa; jämförelsen avser här Karl XII.

2 par force – (fra.) med våld.

3 inquietude – (fra.) otålighet.

4 tappar koncepterna – förlorar fattningen.

5 au diable – (fra.) för djävulen.

6 lifdrabantkorpsen – livdrabantkåren.

7 Dukaten – mynt med hög guldhalt.

8 kort om hufvudet – häftig till lynnet, hetlevrad.

9 Förslaget […] utaf Stjerneld, […] som ärter.» – Anekdoten i »Facta till Revolutions-Historien […]», Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 1819, s. 225.

10 ödesmål – obrukat, övergivet tillstånd.

11 försvara Sverige, som Värends flickor fordom – Anspelning på en folksägen som berättar att den lika arvsrätt med männen som kvinnorna i Värend (södra Småland) hade var en gärd av tacksamhet mot dem för att i forna dagar ha tillintetgjort en invaderande dansk här. Brukspatronen Petter Rudebeck (1660–1710) gav 1691 berättelsen en utförlig, litterär form, som återgavs av Erik Dahlberg i Suecia antiqua et hodierna. Sägnen fick därmed auktoritet och spridning (Lars-Olof Larsson, »Bländasägnen», Nationalencyklopedin).

12 man smider, som karthaginenserne, svärd af sina portars gångjern, – Anspelar på försvaret av Karthago som i det tredje puniska kriget belägrades och förstördes av Rom 146 f.Kr.

7. Segrarnas bok.

I de stora, våldsamma stormar, som omstörta riken, bortsopa välden och inkasta tidernas ström uti nya fåror, försvinna många tusende suckar ohörda i bruset. Konungarne, fältherrarne, statsmännen stå der som gungande mastspetsar i hafvets svall; hvem räknar de otaliga vågor, som häfvas omkring dem, glittra ett ögonblick mot en sjunkande sol och lägga sig derpå ned att glömda försvinna? Historien antecknar endast massor och spetsar, summan af dessa offer, strömmen af dessa tårar; enskildheterna förgås och upplefva likväl ständigt ånyo; menniskohjertat klappar beständigt med samma slag uti tidernas innersta.

Dagen efter de uppträden, som beskrefvos i föregående kapitel, klappade tre sådana hjertan i den förtroliga skymningen af grefvinnan Liewens kabinett. Skilda i många år utaf tidernas stormar, blödande alla af djupa sår och likväl alla okufvade af skiftande öden, återfunno de hvarandra icke mera desamma som förr i deras ungdoms första blomma, när lifvet lekte för dem uti rosendefärg vid den unge konungens hof, men oförändrade i sitt väsendes botten, lika ädla, lika kärleksfulla, endast starkare vordne af lifvets pröfning. Sällsynta anblick af tre ädla varelser, hvilka alla kunde med handen på hjertat säga till hvarandra, att de under fjorton flydda stormiga år icke ett ögonblick svikit sin pligt, sin kärlek och sina minnen!

Gösta Bertelsköld hade för sina värfningar blifvit tvungen att qvardröja i Stockholm. Han hade låtit förmå sig att taga logis hos sin syster och var nu någorlunda återställd till sin yttre menniska; skägget rakadt, uniformen nödtorftigen upplappad. Han hade tillochmed samtyckt att visa sig uti fruntimmerssällskap – han, som icke vågat se ett fruntimmer i ögonen alltsedan den farliga qvällen hos Aurora Königsmark! Men det var också blott hans syster, grefvinnan Liewen, och bådas barndomsväninna Eva Falkenberg, numera Rhenfelts enka, som förmått för en afton qvarhålla hos sig den halsstarrige krigaren. De hade aflockat honom några af hans äfventyr – korta, kraftiga drag, der oftast kungen, stundom Horn, Lewenhaupt eller Armfelt, men aldrig han sjelf spelade hufvudrollen uti berättelsen. Och de skildrade i sin tur all segerns hänryckning, all nederlagets ångest, all den förfärliga, månader långa ovisshet, som under dessa krigiska irrfärder än tjusat, än marterat1 de hemmavarande uti Sverige.

Det var likväl en smärtsam sträng, som alla undvikit att vidröra, till dess att Bertelsköld fattade sin systers fina, mjuka hand uti sin hårda näfve, såg henne hjertligt och trofast i ögat och sade: – jag skall helsa dig, Ebba, från Erik Falkenberg!

Grefvinnan teg och hennes varma ögon, som aldrig hade långt till tårarnas källa, fuktades af en dimma, som efterhand begynte droppa i klara perlor utför hennes älskliga kinder. Hon nickade blott att hon förstod honom.

– Natten före Pultava, fortfor Bertelsköld, – och litet före midnatt lågo vi båda vakna vid samma bivuak och bytte helsningar med hvarandra. Om jag faller, sade Erik Falkenberg, så helsa din syster och säg henne att jag fallit för min kung och mitt land med hennes bild i mitt hjerta intill det sista ... Det öfriga vet du. Han stupade dagen derpå vid middagstiden, under det att vi betäckte konungens återtåg; och jag hann endast trycka hans hand, ty det var ej tid att stadna då mera.

De båda fruntimren smulto i tårar. Eva Rhenfelt tryckte hans hand. – Min broders skugga tackar er genom mig för det ni framfört hans helsning, sade hon varmt.

– Jag kunde ej göra det förr, svarade Bertelsköld – och tryckte, utan att veta det, den räckta handen så hårdt, att den sköna Eva gjorde en grimas utaf smärta. Bertelsköld märkte det och rodnade starkt; det var nu en gång hans ovana, när ett sällsynt öde förde honom bland fruntimmer.

– Vet ni väl också, grefve Gösta, sade Eva, för att lugna honom – vet ni, att er syster i fem år sörjde min bror, och när hon för ett år sedan lät förmå sig att blifva grefve Liewens maka, skedde det blott med vilkor att allt framgent få behålla sin sorgdrägt, der ej etiketten nödvändigt fordrade gladare färger ... Men låt oss icke tala derom. Grefve Gösta är här en så kär och så sällsynt gäst, att vi ej få skrämma honom bort med dessa sorgliga minnen.

– Bästa Eva, inföll grefvinnan, – tillåt mig taga din gamla vänskap i anspråk. Kalla honom du!

– Om grefven ej har något deremot ... svarade Eva Rhenfelt, och innan tåren ännu hunnit lemna hennes långa svarta ögonhår, satt redan den fordna skalken2 på lur uti ögonvinklarna.

– Jag? upprepade Bertelsköld ytterst förlägen och önskade sig troligen i detta ögonblick 100 mil borta midt bland kosackernas pikar3 på Storkyro is.

– Allons4, inföll grefvinnan; – må det då vara afgjordt. Här äro vi tre, vuxna liksom ur samma rot, ur samma tid, samma fröjder och samma sorger. Låt oss tre också en gång spela politik och afsluta tillsammans en off- och defensiv allians ... det förstås med min mans samtycke. Man vet icke hvad som kan hända. Vi kunna alla behöfva en vän att lita uppå.

Bertelsköld kunde ej vägra sin hand, men han aktade sig nu att trycka för hårdt. Det förekom honom liksom brände handen, när den vidrörde Eva Rhenfelts. Grefvinnan smålog. Lyckan att åter ega en älskad bror förtorkade hastigt tårarnas källa. – Känner min tappre herr bror en viss bok – le voici5! – Och dervid framräckte hon en liten elegant inbunden minnesbok i grönt marokin6 med guldsnitt; permarna likväl med tydliga spår af att ofta ha öppnats.

Gösta Bertelsköld uppslog boken och läste på dess första sida med Ebbas handstil:

»Segrarnas bok. Gustaf Adolf Bertelsköld. Anno 1700.»

Det var att anslå en känslig sträng i karolinens bröst. Han skrattade och gret på en gång; han föll sin syster så hårdhändt om halsen, att hon, nära att qväfvas, slet sig med våld ur hans armar.

– Då några personer af sällskapet möjligen glömt huru det månde förhålla sig med min lilla bok, vill jag upplifva deras minne, fortfor grefvinnan. – Det hände sig en vacker vinterdag, att min hetlefrade herr bror behagade kasta pagen Gustaf Otto Douglas utför trapporna på Drottningholm för det att Douglas kallade den finska adeln oxmiklar, som icke skämdes att i ett kungligt slott tala sinsemellan sitt otäcka finska modersmål. För denna sin bedrift kom min herr bror i arrest, och när han slapp ut, råkade han i träta med Eva Falkenberg, som förebrådde honom att ha visat sin mandom emot en stackars page, men understod sig att tvifla uppå huru courageux7 han derföre månde visa sig emot rikets fiender. Min nya och oskrifna bok låg just då framför honom på bordet; hvarpå herr Gösta tog boken och sade, utan att räkna bladen: det skall fröken Eva veta, att intet kommer jag till Stockholm tillbaka, innan jag har att skrifva en victoria8 eller åtminstone en ärlig rencontre9 på hvartenda af dessa blad ... Och eftersom han reste dagen derpå och nu för första gången sedan fjorton år återvänder till Stockholm, är tiden inne att räkna bladen och se om han hållit ord.

– Det är sannt, inföll Eva Rhenfelt. – Mannen bör visa att ynglingen hållit ord.

Grefve Gösta begynte bläddra i boken. De flesta bladen voro redan skrifna med Ebbas hand. På första bladet läste han: Tiberup den 25 Juli 1700. På det andra: Narva den 20 November 1700. Och så vidare i fortsättning, blad efter blad, år efter år, seger efter seger, ända till det olyckliga året 1709. Men der upphörde anteckningarne, och 10 eller 15 blad återstodo ännu oskrifna.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 marterat – plågat, pinat.

2 skalken – skälmen.

3 pikar – långa, lätta lansar.

4 Allons – (fra.) Nå.

5 le voici – (fra.) här är den.

6 marokin – marokäng (getskinn).

7 courageux – (fra.) modig.

8 victoria – (lat.) seger.

9 rencontre – (fra.) sammandrabbning.

8. Det oskrifna bladet i segrarnas bok.

– Jag har inga segrar mer! utropade Gösta Bertelsköld halft skämtsamt, halft vemodigt, i det han betraktade de oskrifna bladen efter 1709.

– Eller ock en ärlig rencontre – så lydde löftet! inföll hans syster, hvars goda hjerta anade huru mycket allvar ändå låg bakom den slagne karolinens löje.

– Jag godkänner det, skyndade Eva Rhenfelt att tillägga. – Jag godkänner det så mycket heldre, som Narva, Düna, Clissow, Holofzin, Warschau, Thorn och så många andra, som fylla långa sidor uti historiens bok, här upptaga blott ett enda blad och en enda rad uti segrarnas bok, författad af Gustaf Adolf Bertelsköld.

– Författad af Carl XII, rättade Bertelsköld.

– Som du vill. Författad af nutidens och kanske alla tiders störste skriftställare i detta slags litteratur, men tryckt med hans krigares blod och inbunden i guldsnitt med svenska folkets sista dukat. Fortsätt; en rencontre då för hvar återstående sida!

– Må göra. Jag antager tillbudet, med förbehåll att striden ej slutas med nederlag och att vapenäran är utan fläck.

– Jag vet nederlag som medfört odödlig ära, då segern har medfört ganska ringa. Och dessutom – när fläckades någonsin de svenska vapnen, vare sig att segern eller olyckan följde dem åt?

– Jag önskade att härtill kunna svara: aldrig! Men äfven de blankaste vapen kunna fläckas ibland, och vi äro alla dödlige, som ej kunna göra det gjorda ogjordt, ehuru vi efteråt bittert ångra hvad vi under stridens hetta förbrutit. Nåväl, jag vill skrifva, efter det gäller att hålla mitt ord. Men det är längesedan jag sist såg penna och bläck.

– Mon ami bär syn för sägen, skämtade Ebba. – Verkligen var också Bertelskölds första litterära bedrift en stor plump uti segrarnas bok.

– Torde ock blifva för abominabla1 kråkfötter på så fina pappersblad, svarade krigaren förlägen, men fortfor likväl att skrifva och hade efterhand fyllt hvarje blad med ett namn och en datum, ända till »Pelkäne den 6 Oktober 1713». Det sista bladet blef emellertid oskrifvet.

De båda fruntimren betraktade bokens nya innehåll – stora, stela bokstäfver, präntade liksom med udden af ett svärd. – Det sista bladet! utropade båda på en gång.

– Tomt!

– Och hvarföre icke Storkyro?

– Vi blefvo slagne.

– Men efter det tappraste försvar, efter att två gånger ha kastat fienden öfverända och tagit 6 kanoner, såsom du sjelf berättat oss ...

– Vi blefvo slagne, säger jag.

– Tvåtusen finnar föllo i den skönaste ordning, led vid led, man vid man, officerarne i spetsen för deras kompanier, underbefälet i spetsen för deras rotar; de föllo med ärofulla sår, utan att vika ett steg från sin plats och omgifne af slagne fiender. Är du en krigare, Gösta, och vägrar åt detta nederlag en plats uti segrarnas bok!

– Falla? Det kan hvar trosspojke. Slå? Det kan hvar legoknekt. Men göra sin skyldighet! ... Vi gjorde icke det vid Storkyro, och derföre kommer icke den dagen i Ebbas bok. Vi borde alla, som öfverlefvat den dagen, ställas för krigsrätt.

– Men Armfelt, du, ni alla, utom rytteriet, fäktade ju med exempellös tapperhet alltintill slutet.

– Utom rytteriet, ja. Felet må varit hvems som helst, men det är ej sed hos oss att öfverlefva sådana dagar. Det är helt enkelt; man stupar, och derom är ingenting mera att säga. För min del gjorde jag mitt bästa att dela de andras öde, men eftersom jag ej kunde göra det utan att slåss, så råkade jag slå mig igenom. Låt oss icke mera tala derom.

– Men hvad skrifva vi då på det sista bladet?

– Det vet jag icke. Kanske vill Eva ge en fattig soldat kredit till nästa gång mot nya segrars ränta och säker förskrifning uti hans hjerteblod?

– Nästa gång är en skälm.

– Ja, då vet jag intet råd ...

– Om ej att gifva dig sjelf i pant, inföll systern. – Det vore en säkrare pant, än ditt hjerteblod, som hvar fiendtlig kula har anspråk uppå.

– Icke vill Eva ha en så fattig pant, icke heller rår jag sjelf om den för tillfället, svarade Bertelsköld och sönderbröt, utan att märka det, en fin engelsk sax, som han tagit från sybordet.

Eva såg utåt fönstret och trummade mot rutan Carl XII:s marsch vid Narva2.

– Jag vet ännu ett medel, fortfor grefvinnan, mycket road af det bryderi hon åstadkommit hos en af de tappraste män och en af de mest hjeltemodiga qvinnor på den tiden. – Kan du ej gissa det?

– Jag är mycket dålig att gissa gåtor, svarade Gösta. – Låt Torsten gissa i mitt ställe, han förstår sig bättre derpå.

– Jag tviflar uppå att Torsten nu vore af min mening, smålog Ebba, – och det är derföre bättre att vi tre allierade gissa tillsamman. Här är ett blad uti boken, på hvilket är tecknadt: »Würgen den 20 Januari 1702.» Mon ami har kanske glömt bort det. Jag vill då påminna honom att han vunnit en seger, som med allt skäl kan gälla för två, ty näst hans majestät konung Carl XII, är Gösta Bertelsköld sannolikt den ende dödlige, som 19 år gammal har obesegrad lemnat Aurora Königsmark.

– Du menar således ...?

– Att vi teckna på sista bladet: Saldo till favör en victoria från 1702. Accepteras: Eva Rhenfelt, född Falkenberg.

– Accepteras, svarade Eva.

– Protesteras, inföll Bertelsköld.

– Hvad! utropade grefvinnan. – Min herre skulle då ha bedragit oss? ... skulle kanske ha dukat under i striden?

– Nej, men ...

– Tillåt mig att uppfriska ditt minne med en omständighet, som kanske gör det mera önskvärdt att se äfven det sista bladet fulltecknadt. Voici. I samma bref, dateradt Narva den 7 Dec. 1700, hvari mon ami berättar sitt löfte vid afresan från Stockholm, heter det vidare: »Och härtill svarade Eva Falkenberg: intet tror jag det; kornetten må vara glad att klubba björnar. Hvarpå jag sade: hvad lofvar fröken mig om det sker som jag sagt? Och derpå sade hon: då får kornetten begära af mig hvad som helst, intet skall jag neka dertill. Är det visst? sade jag. Ja så visst, sade hon, som tuppen på Jacobs kyrktorn; förrän han galar, skall jag det aldrig svika.» – Nåväl, vägrar Eva Rhenfelt att inlösa Eva Falkenbergs löfte?

– Min förhoppning står till Sankt Jakobs tupp, svarade Eva leende.

– Således, sade grefvinnan, – om sista bladet blir skrifvet i segrarnas bok, äger innehafvaren af denna skuldsedel att hos numera krigsrådinnan välborna fru Eva Rhenfelt, född Falkenberg, infordra förbindelsen till dess fulla belopp, nemligen hvad som helst.

– Jag vädjar till oraklet på tornspetsen, återtog Eva i samma ton.

– När skuldsedeln är oskrifven, förfaller tyvärr den mest lagliga fordran, utropade Bertelsköld, äfven i samma ton. – Man gör hastiga framsteg i så älskvärda lärarinnors skola.

– I en så ovanlig process måste rättegångsordningen suspenderas, fortfor grefvinnan. Jag föreslår parterna en förlikning. Skuldsedeln dödas, men fordringsägaren tar i stället inteckning hos gäldenären.

Parterna tego. Båda kände för väl att det gällde all deras lefnads lycka. Alltsedan hans första ungdom hade Eva Falkenbergs bild vuxit outplånligt in i den tappre karolinens hjerta; denna bild hade följt honom i hundrade strider, bland slagfältets dödar och vid bivuakens ensliga tankar; den hade bevarat honom för otaliga vådor under hans vilda, äfventyrliga krigarebana, och denna älskade bild hade han att tacka för att hans läppar aldrig mötte en qvinnas och att han till denna stund, vid ett och trettio års ålder, behållit de första ynglingaårens hela blyghet och oskuld. Hon åter – enkan efter en gubbe om åttatio år, hvars slocknande lif hon vårdat af vänskap i två års försakelser – huru hade hon icke med hänförelse lyssnat till dessa segrar, hvilkas rykte uppfyllde verlden och i hvilka hennes barndoms älskling hade en ärofull del! Hvilken tjusning hade icke alla dessa sagolika faror och äfventyr haft för hennes stolta och högstämda lynne! Ju äldre hon blef, desto klarare förstod hon, att endast en sådan man, en man i ordets djerfvaste mening, var värd hennes kärlek. Och nu, vid 29 års ålder, då qvinnans kärlek är hela hennes lif, – nu stod framför henne sagornas hjelte, blyg som hon sjelf, lika glödande, men lika stum, och man lekte med ord, som, huru de än föllo, dock alltid inneburo för båda en hel framtid. Derföre teg Gösta Bertelsköld. Derföre teg Eva Rhenfelt. Vårens stormar susade med snöiga vingar mot fönsterrutan, och derinne blef en lång, lång paus, uppfylld af stormiga känslor.

Bertelsköld uppstod och fattade sin hatt. Ett långt farväl förestod. Ebba Liewen kände det och tog till ordet. – Gösta, sade hon hjertligt, – mon coeur, ditt lif har härintills varit idel faror och strider; ingen vågar tvifla uppå ditt mod. Du har härtills varit en landsflykting, som blödt bort din ungdom i främmande länder; men ditt land behöfver dig likaväl hemma hos oss. Du får ej mera lefva för äran ensam, du måste lefva också för oss som älska dig, för din syster och för – henne. Res icke mera ifrån oss; stadna i Sverige! Grefve Horn behöfver din erfarenhet; kanske också din arm, om danskarne anfalla oss. Stadna hos oss!

– Tala icke derom! Jag förstår din godhet, – er vänskap; skulle ej Sverige vara mig kärt! Men Finland har sett mig födas; Finland är öfvergifvet och i yttersta nöd; att stadna hos er, det vore att öfvergifva min födelsebygd.

– Hela Finland är öfversvämmadt af fiender. Det är förloradt, och du kan icke rädda det. Stadna hos oss!

– Är det förloradt, och kan jag ej rädda det, så kan jag åtminstone dö för det. Jag måste till Finland.

– Betänk hvilka osägliga mödor som vänta dig; jag säger ej faror, ty dem föraktar du, – men att jagas som ett vilddjur i dessa öde skogar, att utan ära, utan seger stupa för hunger och köld i detta förhärjade land, som icke mera äger en koja, der du kan finna hvila och vård, när du gjutit ditt blod förgäfves i striderna! Ack, stadna hos oss!

– Snön har ofta förr varit mitt läger och himmelens stjernhvalf mitt nattliga tak. Jag sofver der lugnare, när jag uppfyllt min pligt, än hemma hos dig i den mjukaste bädd.

– Hemma hos oss skall du finna mer än hvila, mer än vård: – en ärofull verksamhet! Du skall här finna mer än en syster – ack, jag talar icke om mig! – du skall finna ett hjerta, som klappat för dig genom alla öden, ett hjerta så ädelt och stolt som ditt eget och som Sveriges tappraste ädlingar skola afundas dig. Blif qvar, Gösta! Derborta vänta dig ödemarken, ensamheten, kölden, mörkret, förtviflan, döden, – här trefnaden, vänskapen, ljuset, kärleken, lifvet! – Välj!

– Mitt val är gjordt. – Farväl, Ebba!

Systern kastade sig i hans armar. – Eva, Eva! utropade hon, – hjelp mig då att qvarhålla honom! Du kan det, du!

Men Eva Rhenfelt trädde närmare med högburet hufvud, och hennes ögon glänste af stolthet. Innan någon ännu anade hennes mening, hade hon fattat pennan och med rask hand tecknat på sista bladet uti segrarnas bok:

»Stockholm den 24 Mars 1714.»

– Hvad har du skrifvit? hviskade Ebba. – I dag?

– I dag.

– En seger?

– Den största!

– Och ditt löfte?

– Det skall inlösas, om och när grefve Bertelsköld fordrar det. Gå med Gud, ädle, värdige kämpe för ett olyckligt land! Ehvad3 du återvänder eller icke, ehvad du mins mig eller förgäter mig – mitt löfte står tecknadt på sista bladet i segrarnas bok!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 abominabla – vederstyggliga.

2 Carl XII:s marsch vid Narva – Melodin är möjligen av irländskt ursprung och var i Topelius tid välkänd, inte minst eftersom Geijer ordsatte den till 100-årsminnet av Karl XII:s död (»Viken, tidens flyktiga minnen»). Melodin hade ett etablerat samband till kungen och Narva, Geijer berättar att studenterna i Uppsala firade minnet med fackeltåg till domkyrkan »under avsjungande av Karl XII:s marsch vid Narva, vartill jag skrivit ord» (Geijer–Adlerbeth i Geijer, Skaldestycken. Tal och avhandlingar 1817–1819 1924, s. 607).

3 Ehvad – vare sig.

9. När lejonet återvände från jagten.

Den 1 December år 1714 – dagen har sin märkvärdighet1 – voro några ibland de djerfvaste bland partimännen församlade hos Sven Leijonmarck på Finstaholm ej långt ifrån Upsala. Man hade tidigt slädföre och skarp vinter, såsom det i alla tider varit, »när ryssarne äro i rörelse», ty de stå i förbund med elementerna. Rundtomkring hördes vargarnas tjut uti snöyran, och drängarne framför stockelden hviskade till hvarandra, att ulfvalåten derute betydde något nytt menniskooffer ute på isen. Sex eller åtta finska flyktingar, som dignande af vanmakt utsträckte sig uti eldskenet, upplyftade vid detta oljud sina hufvuden och betraktade hvarandra med dyster nedslagenhet. De visste för väl, att sällan en dag förgick på den tiden, utan att man om morgonen förnam huru ensamme vandringsmän, stundom hela familjer bland flyktingarne, der de förfrusne och svultne tågade från gård till gård, från by till by, blifvit sönderslitne af vargarne uti den öde vinternatten.

Herrarne derinne tycktes icke vara mycket bättre till mods. De hade på vanligt klockslag deltagit i den gemensamma aftonbönen, som sällan försummades; men det var med förströdda tankar och oroliga sinnen. Icke ens Leijonmarck sjelf, som ofta sade sig begära råd af den helige ande, hade nu förnummit någon omedelbar ingifvelse. Han bläddrade rådvill uti några på bordet framliggande skrifna blad med öfverskrift: »Alla fyra ständernas i Finland tal till riddare-, preste- och borgarestånden i Stockholm.»2

Anledningen till herrarnes sammankomst var ryktet att konungen vore på återvägen från Turkiet. Men ryktet hade så länge och så ofta ljugit med tusende munnar, att ingen visste hvad man borde tro och hvad man derföre borde göra. Den försigtige domprosten Molin teg betänksamt stilla, den djerfve Erik Benzelius grundade på nya planer, den förslagne lagman Gyllencreutz hade tappat koncepterna och Leijonmarck, annars en återhållsam man, smuttade oftare än han var van på det för sällskapets välfägnad framställda stora ölkruset.

I denna herrarnes stora tvekan hördes bjellerklang på gården, och snart derpå inträdde Torsten Bertelsköld, med välbehag afläggande den fina sobelpelsen. Herrarne trängdes omkring honom, frågande nyheter från Stockholm, och det var märkvärdigt att höra, huru visligen de förstodo att lägga sina ord, innan svaret gaf dem någon visshet om hvad komma skulle.

– Grefven ser ut att medföra hugneliga3 tidender, sade Molin. – Hans majestät lärer snart hugna sina trogne undersåter med sin efterlängtade återkomst.

– Det Gud gifve! utropade Leijonmarck.

– Jag ville gifva min sista daler åt de fattiga, dersom vi med säkerhet kunde det tro, inföll Gyllencreutz.

– Näst rikets välfärd måste konungens välfärd vara vår högsta åstundan, yttrade Benzelius, alltför öppen att ens i denna ovisshet hyckla för mycket loyala tänkesätt.

– Hvad nytt? utropade chorus.

– Ingenting särdeles, så mycket jag vet, svarade Bertelsköld ej utan elakhet, påtagligen road att gäckas med herrarnes nyfikenhet.

– Men regeringen måste ha fått kuriren, som väntades redan i går från Stralsund, sade Molin.

– Han kom verkligen i dag på morgonen men har under vägen måst göra en omväg för Danskarne.

– Och hvad medförde han om konungens återkomst?

– Ingenting – om ej att konung August satt en hel armé snapphanar4 i rörelse för att, om möjligt, uppfånga vår nådige konung under retouren.

En paus uppstod och man betraktade hvarandra med någon förlägenhet. Blotta möjligheten af konungens fångenskap hos denne hans ränkfulle5 dödsfiende var af den art, att äfven Carl XII:s bittraste ovänner måste rygga tillbaka derför.

– Vi äro ärlige män, sade Benzelius med värma, – och önske att hans majestät måtte väl gå, ändock ingen kan oss förtycka6 att vi för ögonen hafve salutem regni7. Grefven kan derföre lemna alla omsvep. Grefven kommer från Horn och känner såväl hans, som de öfrige rådernes soupçoner8 i denna affären. Rent ut, hvad tänker rådet derom?

– Rådet tänker alltid underdånigst detsamma som hans majestät, svarade Bertelsköld. – Och efter hans majestät tänker sig snart stå på svensk mark, så tänker rådet detsamma. Jag förmodar att herrarne alla tänka detsamma.

– Utan tvifvel, menade Gyllencreutz. – Men alldenstund här inga fakta äro, allenast konjekturer9 – hvad tänker grefve Horn derom?

– Mina herrar, jag vet ingenting – och den diplomatiska axelryckningen klädde grefve Torsten förträffligt – jag har ej den äran att känna rådets soupçoner. Man befarar blott att hans majestäts resa torde blifvit på något obehagligt sätt afbruten. Man har säkra underrättelser att hans majestät begifvit sig på väg från Demotika den 20 Sept. kl. 10 f. m.*, och när man känner hans majestäts sätt att resa ...

– Vi ha i dag den 1 December, yttrade Molin eftertänkeligt.

– Och den 10 November på aftonen, när kuriren lemnade Stralsund, hade man icke den ringaste underrättelse om hans majestät, tillade grefve Torsten helt kallt.

– Afresan måste ha varit känd af både czar Peter och konung August, inföll Gyllencreutz.

– Och det är troligt, sade Leijonmarck, – att Belials furste11 från Dresden utskickat porträtter af hans majestät till alla möjliga vägar som kunnat passeras.

– Onödigt besvär! invände Benzelius. – Carl XII:s porträtt finnes redan förut i hvarje torparekoja i hela Europa.

– När man lägger allt detta tillhopa, menade Gyllencreutz ...

– Med konungens kända oförvägenhet, inföll den fredälskande Molin ...

– Och de ogudaktigas rådslag, tillade Leijonmarck ...

– Och Sveriges öde! utropade Benzelius ...

– Så ...

– Så är det högst sannolikt att hans majestät är ...

– Fången!

– Nej ... Carl XII låter aldrig taga sig lefvande, utbrast Benzelius dystert. Alla tego de en stund helt stilla. Blotta tanken på en sådan jättes fall förlamade hvarje tunga.

– Mina herrar, sade slutligen grefve Torsten, den ende som ännu hade mod att le; – en konjektur, rien de plus!12 Jag har ingenting sagt.

– Men i betraktande af omständigheternas allmänna gång, menade Gyllencreutz ...

– Och med förbehåll af all undersåtlig tro och vördnad, tillade Molin ...

– Så måste vi handla, sade Benzelius.

– Tiden är kommen! inföll Leijonmarck djerft. – Saul har störtat sig på sitt svärd, och Herren skall frälsa Israel ur de filistéers händer13.

– Om så olyckligt händt att konungen fallit undan, fortfor Molin, – så bjuder oss försigtigheten att vara beredde uppå hvad komma skall. Rådet kommer i sådan händelse att genast sammankalla en riksdag, och jag förmodar att dess första verk blir fredens afslutande så fort som möjligt och på hvad vilkor som helst.

Benzelius brusade upp. – Herr domprosten går något långt i sin fredsifver, utropade han. – Innan vi komma dertill, måste landet först hafva en konung.

– Eller en drottning!

– I alla händelser frihet!

– Vi hafva enväldet nogsamt pröfvat och vilja ej vidare ha att skaffa med turkiska paschar!

– Man har trampat oss under fötterna!

– Plundrat oss, uttappat vårt blod för främmande skuggkonungar!

– Allt för Polen! Intet för Sverige!

– Fotapall åt en Moloch14!

– Slagtoffer åt en Dschingiskhan!

– Hekatomb åt en furie15!

– Skola vi underkasta oss Ahabs tyranni16 och Sauls galenskap?

– Aldrig! Mina herrar, låtom oss genast uppsätta förslag till en ny regeringsform!

– Återställa ståndens privilegier!

– Revidera reduktionsverket!

– Rensa embetsverken!

– Reducera armén!

– Upphäfva gärderna!

– Mina herrar, det är allt redan på förhand uppsatt, utbrast Leijonmarck med brådskande ifver, framtog från ett lönnskåp digra pappersbundtar och begynte med hög röst uppläsa sitt länge utarbetade förslag17 af väsendtligen samma tendens, som fem år derefter blef rikets grundlag, men betydligt radikalare, hvilket bevisade att mannen var en framtidsman. Tidtals afbröts han af de öfriges högljudda bifall eller invändningar. En obeskriflig hänförelse uppstod i sällskapet. Sjelfva de andlige herrarne märkte ej sjelfva huru djupt de tittade i det ständigt ånyo fyllda ölkruset.

Endast Torsten Bertelsköld stod der till utseendet kall och lugn, men fortfor att skickligt underblåsa elden.

Man höll just på att i den upprymdaste stämning debattera om konungamaktens inskränkning och möjligheten af en republik efter polskt mönster, då en snöig löpare trädde oanmäld in och lemnade Bertelsköld en biljett. Sigillet var Horns. Mästarens lärjunge kunde ej dölja en hastig blekhet. De närvarande märkte det, och larmet i salen tystnade.

– Mina herrar, sade Bertelsköld, förgäfves sökande att återtaga sin vanliga gäckande ton – våra farhågor ha lyckligtvis varit ogrundade. Grefve Horn underrättar mig, att en ny kurir ankommit två timmar efter den förra och medfört den glada nyheten, att hans majestät vår allernådigste konung den 11 November klockan 1 på morgonen i högönskelig välmåga inträffat uti Stralsund.

Herrarne sågo på hvarandra – mäkta andäktigt. Det var slut med regeringsformen, slut med revisioner, rensningar, friheter, slut med Ahab, Saul, Moloch och Dschingiskhan, slut med mössen, som sprungo på bordet i kattens frånvaro. Leijonmarck smög helt tyst sitt digra projekt uti kakelugnen18; det fladdrade upp och brann! Litet hvar jemkade sig beskedligt till sitt. Skuggan af ett namn hade slagit dem med förfäran.

Fotnoter till detta avsnitt

* Konungens resa gick i början långsamt. Först den 26 Oktober begyntes hans verldsberömda ridt från Pitest till Stralsund10.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Den 1 December år 1714 – dagen har sin märkvärdighet – Ett ilbud kom till Stockholm med underrättelse om att Karl XII hade anlänt till Stralsund (Fryxell i Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 239 efter den franska ministern Jacques de Campredons depescher till Paris).

2 »Alla fyra ständernas […] Stockholm.» – politisk stridsskrift som tillkom under riksdagen 1713–1714, sannolikt författad av Sven Leijonmarck; pamfletten förfäktar ett ingripande i den ryska ockupationen av Finland (Kari Tarkiainen, Finnarnas historia i Sverige 1 1990, s. 128).

3 hugneliga – glädjande.

4 snapphanar – partigängare; ursprungligen om medlemmar av irreguljära förband som kämpade på danska sidan i krigen mellan Sverige och Danmark på 1600-talet.

5 ränkfulle – som använder list och svek.

6 förtycka – klandra.

7 salutem regni – (lat.) rikets välbestånd.

8 soupçoner – misstankar, dubier.

9 konjekturer – förmodanden.

10 verldsberömda ridt från Pitest till Stralsund – Denna sträcka på ca 2 150 km tillryggalade Karl XII på 14 dygn.

11 Belials furste – mörkrets furste och Guds fiende i Gamla Testamentet.

12 rien de plus! – (fra.) inget mer!

13 Saul har störtat sig […] de filistéers händer – 1 Sam. 31:4.

14 Fotapall åt en Moloch – Apg. 7:43 och 7:49.

15 Hekatomb åt en furie – stort offer till en hämndgudinna.

16 Ahabs tyranni – Ahab eller Ahav var kung över Israel på 800-talet f.Kr., han förföljde bl.a. profeten Elia; 1 Kon. 16–22.

17 sitt länge utarbetade förslag – Leijonmarck presenterade i februari 1714 för riddarhuset ett memorial som gick ut på att ständerna skulle utse Ulrika Eleonora till konstitutionell regent (med råds råde). Dokumentet sägs uttrycka frihetstidens anda fullmogen (se Stig Jägerskiöld, »Sven Leijonmarck», Svenskt biografiskt lexikon).

18 Leijonmarck smög helt tyst sitt digra projekt uti kakelugnen – Beteendet hade Topelius läst om, Leijonmarck hade 1689 i en skrivelse gått emot kungens och reduktionskommissionens åsikter och häktats. Han ursäktade sig i en böneskrift till kungen och bad att återfå skriften, »den han straxt på elden ville kasta» (Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män 1 1835–1836, s. 344; även Wilhelm Gabriel Lagus, Åbo Hofrätts Historia 1834, s. 107).

10. Mötet vid Stralsund.

En vacker sommarmorgon i slutet af Juli år 1715 inseglade en liten svensk skonert i Stralsunds hamn. Att dömma af de söndersplittrade rårna, de genomborrade seglen och de löst hängande vanterna, måste fartyget nyss hafva antingen lidit ett svårt hafveri, eller med knapp nöd undkommit fiendtliga kulor. Det sednare var också händelsen. Tordenskiölds och Sehesteds danska flottor kryssade öfvermäktiga uti dessa farvatten, och försöket att smyga sig igenom under mörkret af den korta sommarnatten hade så när kommit att kosta den djerfve seglaren dyrt. Han hade oförfärad vexlat skott med två eller tre danska fregatter och slutligen lyckats vid stranden af Rügen komma på grundare vatten, der de stora skeppen ej mer kunde följa honom. Nu var han räddad och helsade fästningen hurtigt med svensk lösen, i det tvenne lätta rökpelare, åtföljde af blixtrar och knall, strömmade ut från hans bog.

En fin och blek herreman, utstyrd i en dyrbar sobelpels, oaktadt den skarpa hafsvinden längesedan afträdt sitt välde åt ljumma landvindar, visade sig nu på akterdäck och betraktade med kikare de gapande kanonmynningarne. I det han vände sig om för att göra chefen ombord några frågor, målade sig en liflig öfverraskning uti hans annars kalla drag, när han tätt bakom sig varseblef den smärta gestalten af ett ovanligt vackert fruntimmer, hvilket med samma nyfikenhet som han sjelf betraktade fästningsverken.

– Ser jag rätt? Madame Rhenfelt här, och utan att jag kunnat ana i hvilket angenämt sällskap jag gjort öfverresan från Ystad! utbrast den fina herrn i sobelpelsen.

– Det kommer sig deraf, att grefve Torsten under hela resan bevakat kajutan, svarade Eva Rhenfelt något spetsigt, i det hon fortfor att betrakta fästningsverken. – Icke ens affären med danskarne förmådde väcka grefven ur sitt stoiska lugn.

– Hvad vill ni man skall göra, sköna Eva? genmälde Bertelsköld stucken – ty det var svårt för honom att tillstå rätta orsaken, som icke var feghet, utan sjösjuka; – att utsätta sig för edra blixtrande infall på samma gång som för danskarnes kanoner, det hade varit att råka mellan tvänne eldar. Men tillåt mig fråga, hvad förskaffar Stralsund den lyckan att mottaga en så fruktansvärd förstärkning inom sina murar? Jag slår vad att madame Rhenfelt ej aspirerar på någonting mindre, än att blifva Sveriges Jeanne D’Arc1.

– Och hvad förmår grefven att för första gången i sin lefnad draga i fält mot rikets fiender och så oerhördt blottställa Sveriges diplomatiska framtid?

– En småsak, en beskickning från rådet, som har all utsigt att lyckas, sedan jag fått min nådiga krigsrådinna till bundsförvandt. Jag skall göra hans majestät uppmärksam uppå att Stralsund numera är utom all fara. Man behöfver endast begagna edra infall till pallisader kring fästningen: danskar och preussare skola ofelbart spetsa sig på dem ... Eh bien2, sluta vi fred?

– När diplomaterne säga fred, mena de krig. Jag antar krigsförklaringen.

– Hör mig Eva, låt oss göra den oerhörda uppoffringen att fördraga hvarandra. Oaktadt all vår fiendtlighet, är jag er vän mer än ni tror. Ni är en qvinna med hufvud ...

– Åh, herr grefve, ni börjar smickra! Det är sannt, er position är kritisk, ni behöfver inflytande hos hans majestät, men vänd er hellre till någon som bättre kan tjena er.

– Lemna edra stickord, ni ser att jag är stålsatt mot dem. När jag säger att ni är en qvinna med hufvud, så har jag sagt er den största kompliment som en man kan säga en qvinna ...

– Ni misstar er; han säger henne en större, när han kallar henne en qvinna med hjerta.

– Tillåt mig tala till punkt. Ni är ännu något sällsyntare, ni är en qvinna med karakter. Jag ber er, afbryt mig icke; hvarföre skulle jag smickra er? Jag vet ju att ni hatar mig. Nåväl, hata mig, om ni behagar, men låt oss sluta förbund, ty vi kunna skada hvarandra som fiender och gagna hvarandra som vänner. Ödet har fört oss tillsamman på en smal planka, som lätt kunnat träffas af samma kula. Tiden är kort, jag begagnar tillfället, och jag upprepar min anhållan om er hand.

– Fastän vi hata hvarandra?

– Jag högaktar er, och ni fruktar mig. Det är allt som behöfves.

– Ni bedrar er. Jag hvarken fruktar er eller behöfver er.

– Ni är sjelfständig och djerf; två egenskaper, som kunna föra er till den högsta glans eller ett hastigt fall, allt huru ni använder dem. Väg en gång er bestämmelse, väg den kallt och klokt, som ni kan, när ni vill. Väger ni klokt, så skall ni finna att prinsessan i alla fall skall bli drottning en dag, och vid min sida skall ni då förmå allt. Men binder ni ert öde vid det närvarande, som beror af hvarje dansk styckjunkares kula, och försmår ni ett förbund med mig, så sök er i tid ett enkesäte i Smålands aflägsnaste skogar, ty verlden skall snart hafva glömt att en Eva Rhenfelt finns till.

– Har ni nu talat till punkt?

– Ännu icke. Det finns hos er en tredje egenskap, som korsar, jag vet det, alla ert förstånds beräkningar. Ni är en smula svärmarinna, min nådiga, och ni är på visst sätt berättigad dertill, ty hela svenska folket, och icke minst dess qvinliga del, har nu i femton runda år svärmat som ni, för samma person och samma pojkstreck. Ni ser hvart det ledt, och utgången skall bli densamma för er. Fortfar att fantisera om er Carl XII, och ni kastar verkligheten och er medfödda ställning ifrån er, för att jaga efter drömmar, fantomer, luftbilder, – en ära, som till slut går i trasor, och en höghet, som till sist ej skrämmer en kammarjungfru. Hvad angår ert lilla romantiska tycke för min bror ...

– Med hvad rätt, herr grefve ...?

– Lugna er, jag ber; det är visst en ömtålig sträng, men det är så godt att med ens stämma cittran ren, så skorrar hon icke mera i vår duett, min nådiga. Således, hvad angår det lilla romantiska tycket för min bror så bör jag säga er att det ej skrämmer mig det minsta. Er inklination3 är ganska naturlig. Gösta har bravur4, och originalet i Stralsund kastar alltid en liten reflex på kopian i Lappland; – ty vid detta laget, förmodar jag, befinner sig Gösta ungefär uti Lappland; hans bragder rymmas ej mera i någon annan del af Europa. Men voyez vous5, om er inklination är möjlig och begriplig, så är hans desto omöjligare och obegripligare. Jag vill hålla Drottningholms slott mot ett finskt rökpörte, att Gösta, alltsedan han for, varit till den grad fördjupad i betraktelser öfver konsten att dräpa kosacker, att han icke haft en minuts tid öfrig för er, sköna Eva ...

– Tror grefven det? svarade Eva Rhenfelt gäckande, i det hon visade Bertelsköld ett bref, i hvars stela brandstaksmessiga6 utanskrift Torsten genast igenkände sin bror Göstas hand.

– Det är mig likgiltigt, svarade grefven högdraget. – Jag har nu talat till punkt och begär ert svar.

Skonerten hade nu närmat sig utanverken mot hamnen och gjorde ankaret klart. Den unga enkan tycktes så intresserad af fästningens anblick, att hon ej hade någon uppmärksamhet öfrig för sin granne på akterdäcket. Händelsevis lät hon dervid sin resväska falla; hofmannen grefve Torsten tog upp den och räckte henne den, utan att tänka derpå.

– Gif mig innehållet, så kan grefven behålla det öfriga, sade Eva Rhenfelt vårdslöst och fortfor att kika på fästningsverken.

Nu först märkte Bertelsköld att resväskan var af grönt saffian i form af en sammanviken korg. – Det är således ert svar? frågade han, bitande sig i läppen.

– Ser ni, fortfor krigsrådinnan med ögat för kikarn och utan att låtsa höra honom; – ser ni, derborta slunga danska och preussiska mörsare7 bomber in i Stralsund. Det blir farligt för er, grefve Torsten, att möta dem med pennan till svärd och bläckhornet till sköld. Men det blir ännu betänkligare att möta honom derborta, hvars skarpa blick torde genomskåda er mer än ni tror. Ni talar beständigt om edra kloka beräkningar. Hur vill ni med dem förklara, att denne kung, som återkommer slagen, utblottad, med en enda följeslagare, med halfva Europa emot sig, och kommer till ett rike ännu fattigare, ännu mera utblottadt än han sjelf – hur vill ni förklara, att blotta vissheten om hans återkomst, blotta åsynen af hans blåa rock med det gula bältet likasom med ett trollslag bevärar murarna med kanoner, hafven med flottor, stampar nya arméer ur jorden, stålsätter hvarje arm, upplifvar hvarje bröst och, om det vore möjligt, väcker sjelfva de fallne ur deras blodiga grifter? Två konungar belägra honom här med en vida öfverlägsen styrka; efter alla beräkningar borde Stralsund redan ha fallit. Förklara mig då hvarföre allt står så länge han står, och alla hoppas så länge han lefver, och hvarföre verlden, som annars alltid mäter ut sitt pris efter framgången, för denne ende dödlige gjort ett undantag och beundrar honom, om möjligt, mer under olyckans dagar, än under lyckans? Grefve Torsten, ni är en subtil räknemästare; ni adderar och subtraherar endast de små ziffrorna uti menskligheten och får deraf idel små summor och bråk; men ni glömmer, att en enda stor ziffra kan öfverväga otaliga små och nedtynga facit öfver alla edra beräkningar. Låt oss vara uppriktiga: jag tycker icke om små själar i stora hufvuden, och ni, grefve Torsten, är utan tvifvel en alltför stor diplomat, för att vidare bevärdiga en så dålig räknarinna som jag med någon uppmärksamhet ... Ankaret har fallit, lotten är kastad. Er tjenarinna, min grefve!

– Välan, utbrast Torsten Bertelsköld förbittrad, – ni har sagt det, öfvermodiga qvinna, lotten är kastad; ni vill leka krig, och ni skall få krig, – men på lif och död! Farväl.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fruktansvärd förstärkning […] Sveriges Jeanne D’Arc – Den franska bondedottern Jeanne d’Arc (1412–1431) ansåg sig gudomligt inspirerad att ena Frankrike och ingjuta dådkraft i kungen, Karl VII. Hundraårskriget pågick och hon förde befäl i kampen mot engelsmännen.

2 Eh bien – (fra.) nåväl.

3 inklination – tillgivenhet, kärlek.

4 bravur – mod.

5 voyez vous – (fra.) ser ni.

6 brandstaksmessiga – brandstake: eldgaffel.

7 mörsare – korta artilleripjäser för kastning av projektiler.

11. En audiens hos Carl XII.

Tre eller fyra dagar hade förflutit, sedan legationssekreteraren grefve Torsten Bertelsköld, skickad af rådet i Stockholm med vigtiga budskap till konungen, ankommit till Stralsund, och ännu hade han ej lyckats erhålla audiens. Än var hans majestät borta på Rügen, än upptagen af någon affär med fienden, än innesluten i enrum med baron Görtz1. Det tycktes som ville konungen med flit låta rådet i dess utskickades person erfara en förödmjukelse; eller misstänkte Carl ej utan grund, att budbäraren jemte sina officiela uppdrag hade hemliga ordres af grefve Horn att utspana ställningen, känna sig före om konungens afsigter, underrätta sig om hans person och kontraminera2 Görtz, som i en hast vuxit alla de mäktige öfver hufvudet.

Bertelsköld gick till general Düker3. – Ja hvad vill ni man skall göra? svarade Düker ej utan elakhet. – Följ mig i qväll till retranchementet4 vid Frankenport, så blir der kanske någon ledighet mellan bomberna. Det är så som diplomaterne vanligen språka med Carl XII.

Vi lemna emellertid för en stund hofmannen, för att följa Eva Rhenfelt, som härtills lika förgäfves sökt utverka sig audiens. Ingen af staben vågade anmäla henne; man visste för väl att det nordiska lejonet ansåg de sköna damerna mycket öfverflödiga i ett läger eller en fästning; och der en Aurora Königsmark gjort en så eklatant fiasco, hade hennes öfriga kön all utsigt att dela hennes missöde.

Sannolikt fanns likväl någon bland konungens omgifning, som, mera ridderlig eller mindre känslolös än han, hade gifvit den vackra enkan en vink; ty samma dag som Bertelsköld besökt Düker, såg man äfven madame Rhenfelt till fots – ty alla vagnar voro tagna i beslag för krigsbehof – promenera utåt Frankenport. Ju närmare hon nalkades murarna, desto starkare ljöd emot henne det fiendtliga bombardementets dån; sårade buros på bårar från utanverken, trossvagnar spärrade gatorna, borgarehustrur återvände med tömda matkorgar från deras män på vallarna, och allt utvisade det rörliga, stormiga lifvet i en belägrad fästning.

Eva Rhenfelt lät icke skrämma sig. Hon passerade porten och låtsade icke höra posternas varning att ej närma sig inom skotthåll för de fiendtliga kulorna. Kanske klappade hennes qvinnliga hjerta något hårdare, när icke långt från henne en bombskärfva splittrade muren af ett redan sönderskjutet hus, eller när friska blodspår syntes på marken bredvid hennes fot; men hon gick vidare. Ryttare i sporrsträck mötte henne och vinkade att hon borde vända om; enskilda truppafdelningar skyndade förbi henne och kastade sig till marken, så ofta deras vana blick upptäckte en smal rykande strimma i luften ofvanför deras hufvuden. Ett par gånger måste äfven den modiga vandrerskan följa deras exempel; hon hukade sig ned, det flygande vidundret brast, och skärfvorna yrde ånyo omkring henne. Men hon fortsatte promenaden utan att akta på tillrop och varningar.

Slutligen kom hon till den anvista skansen. Den hette Carolus, var bestyckad med 14 kanoner och utgjorde ett af de förnämsta utanverken vid Frankenport. Den blågula svenska fanan fladdrade på dess vall, skjuten i trasor, men stolt och högrest ändå, likt den okufvade hjelte, som kommenderade skansen.

Darrande, icke för faran, men för den mäktiga ande som trotsade faran derinne, trädde Eva Rhenfelt in uti skansen. Ingen hindrade henne, ingen låtsade om henne. Hade man tid dertill! Sachsarne, som kanske anade konungens dervaro, hade natten förut öppnat en ny löpgraf och läto nu omkring 30 stycken5 af alla kalibrar spela mot skansen Carolus på knappt 6 eller 700 stegs afstånd. Elden var sådan, att den kunnat skrämma starkare nerver, än den unga enkans. Nästan hvarje sekund borrade sig en kula in uti jordvallen och öfverhöljde de kringstående med mull, eller demonterades en kanon6 i embrasyrerna7, eller nedslog en bomb vid sidorna af vallen, kreverade och gjorde djupa fåror i den sandiga marken. De flesta svenska kanonerna voro redan demonterade, men nya lavetter höllos i beredskap, och sju af jerngapen voro ännu i stånd att skicka fienden svar på tal. Fyra eller fem nyss skjutne, som man ej haft tid att skaffa ur vägen, lågo der utan armar och ben. Väl tjugu sårade sökte blödande att släpa sig sjelfva ut ur skansen. Eva gaf akt uppå dem; ingen yttrade en klagan, man hörde dem endast yttra sin fruktan att kungen kunde träffas af samma öde. Fyra man hade lyftat en af konungens adjutanter, nyss sårad vid hans sida, på en bärbår, och en kirurg hade just slutat den första förbindningen. Ingen skänkte de sårade någon uppmärksamhet. Alla som armar och ben hade i skansen, och det torde ha varit 2 eller 300 man, arbetade, så att svetten dröp utför deras brynta kinder med att frambära kulor och krutkarduser8, ladda, sigta, fyra af och iståndsätta de delar af jordvallen, som oupphörligt nedrasade för den fiendtliga elden. Lägg härtill att hela skansen var insvept i tjock rök och dånet så starkt att marken darrade under fötterna, och man kan ungefär göra sig en föreställning om den syn, som mötte den modiga vandrerskan, när hon inträdde i skansen Carolus, för att tilltvinga sig den audiens, hvilken hon ej kunnat erhålla i en mindre vådlig belägenhet.

Likväl trädde hon in. Det rörde sig någonting mäktigt i hennes klappande qvinnohjerta. Var det situationens egen storhet, eller var det närheten af en ännu mäktigare ande, som beherrskade den och beherrskade henne? Hon visste det icke, men hon kände sig vexa till jemnhöjd med faran. Det förekom henne alldeles som det skulle så vara; en audiens hos Carl XII kunde ej vara annorlunda.

– Ur vägen, qvinnor! röt bredvid henne en barsk artillerist, som brådskande skjöt framför sig en handkärra med krutkarduser, och i detsamma kände hon hjulet gå öfver sin fina fot. Ett rop af smärta var nära att undfalla henne, men hon qväfde det. – Hvar är kungen? frågade hon.

– Hvar annars än der vid Sachseknäppen? svarade mannen. Han hade ej ens tid att förundra sig öfver en sådan gäst i skansen Carolus. På brytningen igenkände Eva genast en finne. Finska soldaten var den tiden nästan öfverallt, utom der han bäst behöfdes – i Finland.

Vandrerskan närmade sig Sachseknäppen; det var den gröfsta kanonen i skansen och den som var mest utsatt för fiendens eld, hvarföre den också redan två gånger blifvit demonterad. Troligen var det också derföre, som kung Carl hade vid den sitt högqvarter.

Röken var så stark, att Eva befann sig knappt 7 eller 8 steg från kungen, när hon såg och igenkände honom. Han stod på en sönderskjuten lavett, stödande sig med venstra armen mot bröstvärnet och så högt, att hufvud och skullror ej hade något skydd emot kulorna. I högra handen höll han en kikare, med hvilken han tycktes uppmärksamt betrakta sachsarnes motliggande batterier. Nedanföre vid parapeten9 stodo franska sändebudet general Croissy, favoriten Grothusen, reskamraten från Turkiet Otto Fredrik Düring samt generalerne Bassewitz och Dahldorf, alla fyra tappre män, dem ödet bestämt att icke lefvande lemna Stralsund10. Ett stycke derifrån samtalade general Düker med Torsten Bertelsköld. Den fine diplomaten syntes märkbart generad; han var icke van vid sådana audienser.

Eva Rhenfelt väntade tyst och underlig till mods på att blifva bemärkt. Men man såg henne icke. Kulorna fortsatte rundtomkring henne sin vilda lek och bestänkte henne med sand.

I den stunden kreverade en hvinande bomb så tätt vid konungens sida i jordvallen, att han ögonblickligen försvann i ett moln af rök och damm. Generalerne störtade till, diplomaterne glömde att le, Eva Rhenfelt betogs af en känsla, som hade en kula genomborrat hennes hjerta. Men nästa ögonblick såg man konungen nedstiga från lavetten; han hade endast förlorat hatten. – Han sköt ej illa den der! utropade kungen. – Dahldorf, säg åt karlarne derborta vid tvåan att de skjuta för högt. Düring, sitt upp, tag några med dig och rensa hvetefältet till höger der: deras krypskyttar göra oss omak. Vänta, det är bäst att jag rider sjelf.

– Rider ers majestät ut, så taga de hundarne det för en flykt, svarade Düring slugt, ty han ansåg det föga rådligt att låta sin herre och mästare rida in i ett hvetefält, uppfylldt med fiendtliga musketörer.

– Då stadnar jag qvar, sade kungen gladt leende; – jag tänker vi hålla oss till qvällen och reparera vallen i natt. Hit någon! Se åt om man finner min hatt.

Croissy, fransman i allt, bjöd honom sin, men han afböjde det småleende. Hatten befanns liggande på en framskjuten del af bröstvärnet, och två af de närmaste artilleristerne klättrade ned på yttre sidan för att hämta den. Men innan det lyckades, fick den ena benet afskjutet och grep krampaktigt i reveteringen11 för att ej hasa ned. Den andre, som ville hjelpa honom, förlorade fotfästet och störtade utföre.

Kungen blef misslynt. – Hjelp karlen derborta! utropade han och fixerade derunder Bertelsköld, som ej förmådde uthärda hans blick, utan, kanske för första gången i sin lefnad, nedslog ögonen.

Grothusen och Bassewitz kastade sig på bröstvärnet och upphalade med största möda den sårade, i det ögonblick han var nära att släppa sitt tag. Carl XII hade ej för sed att skona sina gunstlingar mer än sig sjelf.

– Hvem är ni och hvad vill ni? frågade kungen skarpt, sedan han slutat den snabba mönstringen af Bertelskölds person.

Grefven, af naturen djerf, hade snart återvunnit sin fattning och begynte i underdånighet framställa sitt ärende, som rörde omöjligheten att indrifva de nya krigsgärderna och en petition om anstånd med tvångskursen12 för det nya kopparmyntet, en af baron Görtz’ guldgrufvor13.

Kungen afbröt honom tvärt. – Jag vet hvad ni vill säga. Helsa rådet att dansken och sachsaren fråga oss med jern; vi må dem svara med stål. Är ni icke grefve Horns privatsekreterare?

– Jag är förordnad af rådet att tjenstgöra hos hans excellens ...

– Rådet förordnar mycket, det vi en gång skola närmare undersöka. Er herre har blifvit ett hufvud högre sedan vi sist träffades.

Bertelsköld teg. Han såg att den välbekanta stormbebådande rodnaden steg öfver Carl XII:s kinder och att konungens öfverläpp ett par gånger ofrivilligt drogs uppåt. Skäl nog för den kloke att tiga. Konungen vände honom ryggen och gick att utdela vidare ordres.

Men dervid intrasslade han sin högra sporre i Eva Rhenfelts klädning, ryckte lös foten och sönderslet ett stycke af fållen. – Hvad vill ni här? utropade han vid den ovanliga anblicken af en dame i svart sammet midtibland krutröken och dödarne.

Eva Rhenfelt begrep ögonblickets snabbt afgörande vigt, böjde hastigt ett knä och utropade: – ers majestät, nåd för Finland!

Kungen studsade. – Hvad har ni att säga mig? Tala!

– Ers majestät, jag anklagar rådet och vädjar till eder kungliga nåd. Rådet lofvade strax efter olyckan vid Storkyro att skicka Finland succurs14, men i stället blef general Armfelt lemnad utan allt stöd och nödgades draga sig tillbaka till Westerbotten. Hans yttersta förposter stå nu vid Kemi, hela landet är i fiendehand, och blott i Kajaneborg håller sig ännu den sista qvarlefvan af Finlands försvarare. Eders majestät, ni är stor och högsint, Finland har blödt för edert kungliga hus och blöder ännu i dag i alla edra slagtningar. Rädda det! Skicka det en armé, eller gif det blott åter dess egna soldater, och de skola återvinna åt eders majestät en af de dyraste juvelerna i eder krona!

Vid dessa ord sprang en ny bomb några få steg från talarinnan, två man dödades vid hennes sida, och blodet stänkte öfver hennes svarta sametsklädning. Men hon rörde sig icke.

Carl XII betraktade henne nästan med undran. Ett mildt leende flög öfver hans bistra läppar, han räckte henne handen och sade: – stå upp! Det gläder mig att en svensk qvinna icke är rädd.

– Hvem har bedt er att tala till mig om Finland? frågade han åter med blid uppsyn.

– En som haft den äran att kämpa under eders majestäts fanor från Narva intill Pultava och som svurit att kämpa intill det sista för sin födelsebygd – major Gustaf Bertelsköld, för närvarande i Kajaneborg.

– Ah, min gamla björnklubbare! Tapper busse! Helsa honom från mig och säg honom att han håller sig så länge han kan. Der Gud så vill och jag lefver, skola vi Finland intet öfvergifva, allenast vi först skaffat oss dessa danskar och sachsare från halsen. För närvarande ha vi fullt upp att göra. Farväl. Ni är icke rädd ni, men vänd nu åter till staden, här blir eder för hårdt. Öfverste Wolfrath, eskortera fruntimret!

– Jag skall påminna eders majestät om sitt löfte, sade Eva Rhenfelt och tryckte till sina läppar konungens hårda motsträfviga hand.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 hans majestät […] innesluten i enrum med baron Görtz – Görtz eller Goertz trädde i Karl XII:s tjänst 1715 och fick snabbt en dominerande ställning på bekostnad av rådet och till samtidens förvåning. Han ledde den svenska statshushållningen och diplomatin 1716–1718 (Sven Grauers, »Georg Heinrich Goertz», Svenskt biografiskt lexikon).

2 kontraminera – utlägga kontraminor mot fiendens minering (sjömilitärt); i överförd betydelse: göra motdrag.

3 general Düker – Carl Gustaf Dücker (1663–1732) var framgångsrik både som militär och diplomat, befälhavare i Stralsund före, under och efter Karl XII:s vistelse där 1714–1715.

4 retranchementet – förskansningen.

5 stycken – kanoner.

6 demonterades en kanon – fick en kanon lavetten sönderskjuten, gjordes en kanon obrukbar.

7 embrasyrerna – skottgluggarna för artilleripjäser.

8 krutkarduser – cylindriska, brännbara höljen för krutladdningen till skott för kanon.

9 parapeten – bröstvärnet.

10 franska sändebudet general Croissy, […] icke lefvande lemna Stralsund – Voltaire uppger att greve de Croissy överlevde Stralsund, han avlägsnade sig med kungens tillstånd under belägringen (Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 361 f.); Christian Albrecht Grothusen (1680–1715) tillhörde Karl XII:s närmaste krets i Turkiet där han blev kungens skattmästare och gunstling, Grothusen stupade på Rügen i november 1715; Otto Fredrik Düring (1694–1715), den föregåendes systerson, följde kungen under ritten från Demotika till Stralsund och stupade under belägringen av staden; Ulrich Carl von Bassewitz (1679–1715) och Johan Valentin von Daldorff (ca 1665–1715) hörde till Karl XII:s följeslagare i Turkiet, den förra stupade och den senare sårades dödligt på Rügen 1715.

11 reveteringen – fästningsvallens beklädnad av sten; SAOB har detta belägg av Topelius.

12 tvångskursen – av staten fastställd kurs för betalningsmedel.

13 det nya kopparmyntet, […] guldgrufvor – Görtz utformade finanspolitiken efter att ha trätt i Karl XII:s tjänst 1715, men kopparmynttecknen som gällde för en daler silver infördes inte av honom (Sven Grauers, »Georg Heinrich Goertz», Svenskt biografiskt lexikon och »nödmynt», Nationalencyklopedin).

14 succurs – undsättning, förstärkning.

12. Ett besök i Finland 1715.

En qväll i Oktober månad år 1715 hade skymningen redan fällt sitt tidiga täckelse öfver Björkö i Wasa skärgård, när en holländsk koff1 helt varligt seglade in i ett af dessa otaliga smyghål, dem naturen tyckes enkom ha danat här till ett tillhåll för smugglare. Hans segel voro blå, för att ej sticka af mot vågornas färg; han förde ingen flagg; han sköt intet skott; allt var så tyst ombord, att koffen snarare liknade i skymningen en hafsörn, hvilken med utbredda mörka vingar seglar öfver en öde strand, för att smyga sig på något rof ibland klipporna, än sjömäns frimodiga glada ankomst till en efterlängtad hamn. Lika tyst var det på den steniga albevuxna stranden af ön; blott här och der såg man en till hälften förfallen koja och bakom dess knutar en skygg mensklig varelse, som med orolig nyfikenhet betraktade seglaren, oviss om man i honom borde vänta en vän eller frukta en fiende.

Koffen kastade ankar lika tyst som han kommit; en båt lade ut från dess sida och rodde försigtigt fram till den nära stranden, hvarefter tre eller fyra välbeväpnade män stego i land och närmade sig en af kojorna. Vid deras ankomst blef der en rörelse bland kojornas invånare; man såg qvinnor och gubbar skynda till skogen, åtföljde af skrikande barn, och de som af ålder eller elände ej hunno undan i tid, sökte med ängslig brådska att gömma sig bakom stenarna. Förgäfves ropade nykomlingarne åt dem att stadna; flyktingarne stodo icke att hejda; en panisk förskräckelse hade intagit dem.

Främlingarne gingo in i kojan; elden brann ännu uppå härden; grytan med aftonens tarfliga mjölgröt, svart af barkmjöl, stod ännu uppå elden; de söndriga siknäten, som man nyss hållit på att bygga, lågo ännu utbredda öfver golfvet; den usla sängen kändes ännu varm, förmodligen efter en sjuk, som blifvit i hast uppryckt från sin hvila; sjelfva den omålade vaggan med dess ömkliga trasor visade spår af att helt nyss hafva haft en invånare; men ingen lefvande varelse syntes; endast en svart katt hade makligt intagit en plats i den toma sängen, och krökte fräsande ryggen vid de objudne gästernes inträde.

– Dumma folk! utropade sjömännens anförare harmsen på holländska. – Dumma folk! Här sätter man fartyg och lif på spel för att hjelpa dem med litet salt, och så rymma de till skogen som yra höns.

– Låt oss värma oss en stund vid brasan, kapten, sade en af hans följeslagare. – Man tar oss för fiender; det är ett bevis på att fienden icke finns här i nejden. Skutan är i säkerhet, och folket kommer väl efterhand tillbaka.

– Mist och mesan! Det rör sig något der under sängen, ropade åter kaptenen. – Hollah2 – fram med dig, hund eller katt! Fram med dig!

Vid dessa ord stack han sin hand under sängen och framdrog en stretande och skrikande figur, som vid närmare påseende befanns vara en hvitlufvig3 pojke, alldeles vild af förskräckelse. – Besitta4 den besten! skrek kaptenen och slängde pojken häftigt ifrån sig; – biter du mig i handen? Hut, lymmel!

Verkligen utvisade fyra blödande hål i sjömannens hårda näfve, att den lille vilden hade värjt sig med de enda vapen naturen förlänat menniskan. Men kaptenen var en godhjertad man, och hans vrede varade ej tills blodet torkat. – Regera ett sådant folk, som dessa finnkrabbor! skrattade han, i det han aftorkade handen mot den beckiga tröjärmen. Det måste ha gått hårdt på i dessa tider, när sjelfva barnen lärt sig att bitas som kattor.

Pojken fortfor att gallskrika. – Vill du tiga, byting! röt skepparen åter skrattande, framtog en hvit skeppsskorpa af hvetebröd och höll den för pojkens ögon. – Säg oss hvar far och mor äro, så skall du få den här skorpan! tillade han vänligt på svenska, ty Björköfolket är af det svenska tungomålet.

Pojken grep skorpan med en hastig rörelse och förde den till munnen. Han slukade den med sina ögon, hans läppar råkade i en krampaktig rörelse; men han bet icke i, han kramade den sönder mellan sina fingrar, såg med stela ögon smulorna falla till golfvet och sade icke ett ord.

– Anfäkta ett sådant folk! utropade skepparen åter. – Se på den der, jag slår vad att det är vackra tider sedan han ätit rent bröd, och ändå låter den baddaren intet muta sig. Hårda tider, hårda tider, när ett folk blir så styfsint! – Se här, pojke! en skorpa till – marsch ut, sök opp din mor och säg dem att vi äro goda vänner, som komma till dem med en skuta fullastad med salt.

Den lille for som en raket ut i det fria. Sjömännen slogo sig ned vid brasan och företogo sig att smaka på gröten. Den var vidbränd, svart, oätbar och utan minsta saltsmak. Bland det lilla matförrådet fann man äfven en med pil skjuten kokad fågel och hälften af en på glöd stekt sik; allt utan tecken till salt.

– Hårda tider! upprepade åter den medlidsamme skepparen. – Vore här så visst godt om dukater, som här är ondt om salt, så gjorde vi goda affärer.

En qvinna tittade skyggt i dörren och efterföljdes snart utaf flera. Man öfvertygade sig efterhand att främlingarne voro fredlige holländske sjömän, som midtibland kryssande fiendtliga galerer vågat en tur till den fattiga norden, för att hämta dess enda oumbärliga importartikel – den enda som gör den skandinaviska och finska norden beroende af utlandet – den dyrbaraste, den nyttigaste och sundaste af alla kryddor och hvars omätliga värde man endast förstår när man saknar den – saltet!

Knappt blef denna nyhet med visshet känd, innan en ny och gladare rörelse uppstod i den skrämda förhärjade och utplundrade skärgården. Bud skickades ännu samma qväll i båt till alla kringliggande öar, för att underrätta om den dyrbara varans ankomst. Inom få timmar samlades en folkmassa af flera hundra personer, mest gubbar, qvinnor och barn – ty Österbottens, likasom hela rikets män hade redan till största delen stupat på slagfälten, flytt undan till norden, till Westerbotten, eller af fienden blifvit än nedhuggne, än bortförde i fångenskap. Nu på hösten hade likväl en del af de skärgårdsbor som flytt öfver till Westerbotten åter vågat sig tillbaka att se om sina hem och möjligen upptaga några i jorden nedgräfda redbarheter. Ty från landsidan hade man nu en kort tids trygghet; den fiendtliga styrkan, 8 000 dragoner och 5 000 kosacker stark, hade under generalerne Tschekin och Bruce ryckt ut från sina läger i de fordom rika, nu utätna trakterna af Wasa och Storkyro längre åt norr. Galererne, skärgårdens gissel, hade nu i Oktober till största delen dragit sig söderut, eller längs kusten följt landtarméns tåg, för att skydda sig mot öfverrumpling, derest de tidigt fröso in. Hela nejden drog djupt efter andan, och aldrig voro höstens mörker och stormar så välkomna som nu; – hvad var också elementernas raseri i jemförelse med krigets olyckor!

Allt hvad lif och anda hade skyndade hit att förse sig med salt, man hade redan länge köpt det och sålt det såsom en sällsynthet, för hvilken man ville bortgifva tröjan af kroppen; och man såg väl värre än så i det inre och nordliga landet. Här i skärgården kunde saltet mätas med stopsmått och qvartersmått5; längre upp mättes det med jumfrumått6; ännu längre upp såldes det matskedtals, ja korntals, om det varit möjligt, och slutligen ficks det icke för guld. Redan här, der nöden ej var på långt när så stor, sågo holländarne en syn, som väckte både ömkan och löje. När några saltkorn utspilldes vid mätningen, kastade sig barnen deröfver och slickade marken. Mödrarne räckte åt sina dibarn dessa dyrbara korn, som för dem hade mera värde än socker i våra dagar, och de gamla, som i månader nödgats umbära den efterlängtade kryddan, tyckte sig nu i hast vara rika, saltade i sin förtjusning fisk och fågel, bröd och sofvel stickande salt och förtärde det hastigt med ett grin af välbehag, likasom ville de insalta sig sjelfva, för att stå bi mot kommande tider, när det åter blef brist på den goda varan.

Kommersen begynte ännu på sena qvällen och fortfor så hela natten. Man visste ju icke när en fiendtlig galèr kunde göra på allt detta en ända med förskräckelse. Men hvilken kommers! Saltet fördes i land, och på hugade spekulanter var ingen brist, men desto mera på något att köpa för. Fanns der ett kopparöre eller en silfverdaler, så var det ett sällsynt fynd, nyss framsökt under ett stenröse vid stranden eller under rötterna af en gran uti skogen. Ryktet om dessa jordgömmor har ännu mer än hundra år derefter spökat i folktraditionen och lockat till skattgräfvareyrket folk, som velat i hast och utan möda bli rika. När fienden öfversvämmade landet år 1714 och allt hvad fly kunde flydde – och flydde så, att mannen som gått barhufvad till grinden icke hann återvända att taga sin mössa, och hustrun som gått till brunnen efter vatten icke hann mera än ropa sina barn att följa henne – då gömdes mycken redbar egendom, som man ej kunde föra med sig, under första bästa sten, eller första bästa träd, tufva eller åkerren, som sedan kunde tjena till igenkänningstecken. Men många, ja de flesta af dem som så flydde, kommo aldrig tillbaka, och många af de få som återvände kunde sedan icke mer erinra sig stället, der de i brådskan gömt sina ägodelar; trädet var borthugget eller kullblåst af stormen, stenen, som skulle tjena till märke var omöjlig att igenkänna bland hundrade andra dylika stenar, tufvan var öfvervuxen af mossa, åkerrenen var förvildad och öfvervuxen med skog. Derföre var det så sällsynt att det ringa nedgräfda myntet och annat af värde återfanns, och mycket har sedan blifvit funnet af okända framtida slägten, och mycket gömmes ännu i dag i den finska jordens sköte. Men det hände, som sagdt, någongång att det gömda fanns qvar, och der söktes nu fram hvad finnas kunde, för att köpa af holländarne salt. Några få utaf skärgårdsboerne hade lyckats smugla fisk eller tjära till Westerbotten och derifrån fått för sin vara en ringa penning, som nu kom till pass. Men de flesta hade intet annat än torkad fisk, och fastlandsboerne hade räfskinn, ekorrskinn och björnhudar att byta mot saltet, och holländarne voro för goda köpmän, för att ej taga dessa varor till minsta möjliga värde.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 holländsk koff – typ av mindre, flatbottnat lastsegelfartyg.

2 Hollah – hallå, hör hit.

3 hvitlufvig – ljushårig.

4 Besitta – kraftuttryck, jfr anamma.

5 stopsmått och qvartersmått – volymmått för våta varor: ett stop utgör en halv kanna (drygt 1,3 liter) och ett kvarter ett fjärdedels stop (drygt 3 dl).

6 jumfrumått – eller jungfrumått: volymmått för våta varor motsvarande ett sextondedels stop (drygt 0,8 dl).

13. Holländarne i Österbotten 1715 (forts.).

Två dagar och två nätter fortfor den holländska koffen att utminutera salt åt Björköboerne. Ryktet hade spridt sig vida kring kusten, och båt efter båt seglade derifrån ut i nattens mörker för att förse sig med den dyrbara varan. Hvad som ej kunde medföras, nedgrofs i källrar och brunnar med dubbla bottnar, eller gömdes i lador och uthus. Det hade varit en riktande handel för holländarne, om ej fattigdomen varit så stor. Deras fartyg erbjöd en besynnerlig anblick. Pelsverk af alla slag, spanmål, beck, tjära, handsågade plankor, ull, lin, väfnader, till och med yllekjortlar och vadmalströjor hade blifvit mottagna i byte för saltet och instufvades nu så godt sig göra lät i den brokiga omvexlingen. Och likväl hade här, i en af de annars förmögnaste nejder på Finlands kuster, knappt halfva lasten af den efterlängtade, oumbärliga varan kunnat försäljas.

Bland holländarne befunno sig tvenne passagerare, som icke deltogo i handeln, men tid efter annan gingo i land och vände sig än till den ena, än till den andra af finnarne med frågor om landets ställning. Den ene af dem, en smärt yngling med hatten djupt nedtryckt öfver det fina ansigtet, vände sig dervid ofta med en otålig frågande blick till den andre, en groflemmad gråhårig man, som hvarje gång med en gammal tjenares respektfulla förtrolighet skakade hufvudet och svarade: – ännu icke! ännu icke!

Bland saltköparne var en äldre bonde, åtföljd af två gossar om 14 till 16 år. Hans högresta gestalt och förnämligare utseende framför mängden af den öfriga fattiga hopen tycktes ådraga sig den unge främlingens uppmärksamhet, och denne frågade på god herremanssvenska hans namn.

– Lars Larsson Bertila från Storkyro, var det korta svaret på finska, som tjenaren genast tolkade för sin herre.

– Äro gossarne edra söner? frågade främlingen åter.

– Två qvar af åtta, svarade mannen buttert och vände sig bort för att nedlyfta en ny saltsäck i sin båt vid sidan af fartyget.

– Bertila? Bertila? upprepade främlingen eftersinnande, likasom vore honom detta ej alldeles obekant. – Så hette, vill jag minnas, stamgodset för numera grefliga ätten Bertelsköld.

Mannen såg upp, men svarade icke.

– Skulle ni händelsevis känna en person af det namnet – major Gustaf Bertelsköld?

En mörk rodnad betäckte bondens brynta kinder, och det dröjde en stund, innan han svarade: – jag måste väl minnas den mannen, som kostat mig sex raska söner – alla fullgoda karlar om sex fot och två tum1, med jern i armen och hjerta i bröstet.

– Arme far! sade främlingen deltagande. – Om något kan mildra er saknad, så är det vissheten att edra söner fallit för konung och fädernesland under en tapper mans anförande.

Bertila teg ånyo. Smärtan var för bitter, för att låta honom, likt Thomas Hane, välsigna sin ärofulla lott att hafva offrat sex söner åt fosterlandet2.

– Gamle man, sade främlingen åter, – kan ni skaffa mig en säker vägvisare genom ödemarkerna i det inre af landet till Kajaneborg, så vill jag rikligt belöna denna tjenst.

Bonden smålog sorgligt, nästan med ömkan. – Allt hvad fly kan flyr bort ifrån detta landet, som Herrens gissel hemsöker; vidtomkring är intet annat att skåda, än blod, aska och jemmer; skogens rofdjur ströfva omkring i många de fordom rika byar, och menniskorna uppsöka deras iden i skogarna; alla vägar och stigar hvimla af fiender; för allt verldens guld kan ni knappt köpa eder ett tak öfver ert hufvud eller en bit bröd för er hunger; – och ni vill till Kajaneborg! Ni är ung, herre, ung och oerfaren; hör en gammal mans råd, som har medlidande med edra fagra skägglösa kinder. Vänd tillbaka dädan3 ni kommit; ni har kanske der en mor, som reder hvar afton kudden under ert hufvud, eller en syster, som kammar ert svarta hår, eller en brud, som smeker er röda kind, eller kanske en gammal far, som skall gråta en dag, när han får höra att ni blifvit fastspikad med en pik i stammen af en finsk fura eller bunden vid knappen af en fiendes sadel och tvungen att springa barfota i snön, tills ni uppgifvit andan. Vänd om, unge man; ännu är det tid. Söker ni döden, så sök honom i en blidare gestalt på något främmande slagfält; här finns icke mer något slagfält, allenast okända marter4 och glömda grafvar. Gå! Hvad söker ni här? Här är mer än döden, här är förtviflan!

Vid dessa ord hoppade gubben ned i sin båt vid fartygets sida, vinkade med handen ett stumt farväl och var snart försvunnen bakom en framskjutande udde. Dyster såg främlingen honom försvinna. – Hvad är att göra? sade han tvekande till sig sjelf.

– Följa holländaren, sade bakom honom tjenarens röst. – Här duger icke att landstiga; kusten är spärrad af fiender och ödemarkerna denna årstid otillgängliga. Holländaren har beslutat i dag att gå längre åt norr, sedan han ej kunnat sälja mer än halfva sin last. Vi måste följa honom.

– Du har rätt, Tobias, svarade främlingen. – Vi måste försöka längre i norr.

I sjelfva verket afseglade holländaren följande natt och fortsatte den äfventyrliga färden åt norr. Man hade erfarit att den fiendtliga hufvudstyrkan för närvarande stod i och omkring Gamla Carleby, dit äfven den qvarblefna galerflottan dragit sig för att underhålla förbindelsen med landhären. Den djerfve seglaren höll sig derföre närmare svenska vallen5, till dess han passerat redden af det utplundrade NyCarleby, det brända Jakobstad och högqvarteret i Gamla Carleby. Men kommen på höjden af Kalajoki, närmade han sig åter finska kusten och gjorde vidare norrut varsamma försök att höra sig före om man kunde våga att lägga till. Fördenskull satte han efter flyktingar på sjön; deras fruktan var så stor, att de kastade sin redbaraste last öfver bord för att lättare komma undan. Holländaren var ingen elak karl; han började med att svära i »de dumma åsnorna» och slöt med att gifmildt begåfva »de arma d–ne». Den smärte främlingen och hans Tobias agerade tolkar. Och »ännu icke» blef ånyo det torra svaret ifrån Tobias’ läppar.

»Vi visste», berättade flyktingarne, »att fienden stod 13 000 man stark i läger på Gamla Carleby stads och prestgårds åkrar. Men eftersom han ej gjorde min af att rycka vidare och vi hade en stark postering i Siikajoki, för att afhålla ströfpartier6, så återvände mot slutet af Augusti både prester och bönder, som tillförene7 flytt uppåt Kemi. Höstsädet från 1714 stod moget på åkrarna; hvarje rågkorn var en skatt, och hvem ville ej berga hvad bergas kunde! Man hade ej tid att skära; man slog med lien; man hade ej tid att tröska, man lade kärfvarna uti skrindan, och de som ännu hade en häst, de körde så norrut, men de fleste spände sig sjelfva och sina hustrur för lasset, och barnen skjöto uppå, och de minsta lades på halmen. Många sökte nu också fram det som de gömt och ej hunnit medtaga vid förra flykten; och så såg man ånyo ändlösa rader af kärra vid kärra på landsvägarna, alla i rörelse norrut. Den som varit med året förut, han fick nu åter skåda samma ömkliga syn, som när fiendens galerer landade då vid NyCarleby Åminne, medan kosackerne sprängde vägen framåt. Ett enda rop af de sista i raden kunde förskräcka väl hundrade framföre åkande; spanmål och gods och kläder kastades bort vid vägen; var der en häst för kärran, så spändes han ur, och den som kunde red bort; gick der ett hjul sönder, så var det ingen tid att det bota, och allt måste lemnas i sticket. Mannen kom efter och sökte sin hustru; modren sökte sina barn, barnen sin moder, förvillade i den stora brådskande hopen.8 Slutligen kom ock faran på allvar. Posteringen vid Siikajoki, idel bönder, hade ej bättre befäl, än en gammal målare och en försupen underofficer. De förstodo sig ej på att utställa förposter och läto öfverraska sig. Mannstein och Tscherkasnikoff föllo öfver dem med kavalleri och slogo och förskingrade i den vefvan hela posteringen, hvarefter de i en fart satte af ända framåt Limingo och Uleåborg och föllo flyktingarne i ryggen. Hvad sedan hände, kan lättare tänkas än sägas. Många prester och herremän blefvo der fångne och sedan förde till Åbo9, men folket som qvarblef, flydde till skogarna, och – så slöto flyktingarne – allt land mellan Siikajoki och Uleåborg är i denna stunden en folktom rykande ödemark.»

Holländaren rynkade pannan och for vidare. Här var ingenting att förtjena.

På höjden af Uleåborg vexlade han skott med en rysk galér10, som ännu på hösten var ute att uppsnappa flyktingar. Det lätta segelfartyget begagnade sig af sina fördelar framför den tungrodda galéren, gaf honom i förbifarten några välrigtade kulor långskepps och fortsatte sin vågsamma färd i de obekanta farvattnen, der äfven bättre sjökort, än den tiden bestod sig, om tjugu år bli obrukbara, i följd af landhöjningen och vattenminskningen.

Ändtligen i sista dagarna af Oktober ankrade koffen vid mynningen af Finlands största flod, den mäktiga Kemi, och började här en fördelaktig handel med invånarne. I Kemi lågo den tiden den finska och svenska arméns yttersta förposter under öfverste Boije, en fördelning af 400 till 500 man reguliera trupper, understödda af vidpass en lika styrka uppbådadt landtvärn. Trakten var således trygg för ögonblicket, och emedan den härtills mindre lidit af kriget, så att endast hälften af befolkningen var utödd11 eller förskingrad och endast trefjerdedelar kanhända af ortens förmögenhet blifvit uppslukad af krigsgärderna och de sednare årens olyckor, fann saltet här en begärlig afsättning och kunde till någon ringa del betalas med klingande mynt. Isynnerhet mottogo holländarne med begärlighet de tunga stämplade koppartackor, hvilka en tid likt Spartas jernmynt, cirkulerade i rörelsen i stället för guld och silfver och som, efter att snart åter ha blifvit indragne emot de underhaltiga mynttecknen12, mångenstädes undandoldes i jorden, för att hundra år derefter uppgräfvas och förarbetas till finska kaffepannor.

Främlingen sporde sin Tobias, och sedan denne rådfrågat kunnige personer, lät han ändtligen förnimma svaret att »man kunde försöka nu»; hvarefter båda, herren och tjenaren, försedde med vägvisare, begåfvo sig åstad på sin äfventyrliga resa till Finlands enda återstående fasta punkt, det lilla Kajaneborg.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sex fot och två tum – knappt 185 cm.

2 likt Thomas Hane, […] hafva offrat sex söner åt fosterlandet – Anspelar på Runebergs episka dikt »Grafven i Perrho» (1831, inleder Dikter II från 1833; SS I). Topelius har dock misstagit sig beträffande namnet: Thomas är en av sönerna, inte fadern.

3 dädan – därifrån.

4 marter – kval, plågor.

5 vallen – kusten.

6 ströfpartier – strövkårer, rekognoscerande soldater.

7 tillförene – tidigare.

8 Ett enda rop […] brådskande hopen. – Efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 2/7 1789.

9 Posteringen vid Siikajoki, […] förde till Åbo – Efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 8/10 1789.

10 galér – en av flera formvarianter av galär.

11 utödd – utplånad.

12 tunga stämplade koppartackor, […] underhaltiga mynttecknen – De fyrkantiga mynten av kopparplåt togs i bruk redan på 1600-talet eftersom det rådde brist på myntsilver, och på nytt 1709–1716. De vägde då omkring 1 kg och metallen kunde användas för andra ändamål. Därför var de begärliga, och jämförelsen haltar med Spartas järnmynt som inte var accepterade på annat håll.

14. Kajaneborg.

Vänlige åhörare, du som ännu mins de fordna dagar, när den tidens störste häfdatecknare och en skön tysk furstinna suckade inom Kajaneborgs murar*; följ oss ännu en gång till den höga nord, till de gråa murarna ofvanför Ämmäs brusande fall. Det är vinter som då; drifvan ligger hvit öfver granarnas grenar, och isen sträcker vanmäktig sin yttersta kant mot det rytande fallet, som han icke förmår omsluta med sin stelnade famn. Men nejden kring slottet är icke mera så enslig som förr. I den lilla staden vid dess sida hvimlar det af militär: alla pörten och kojor i närheten äro uppfyllda af grå rockar, och emedan de på långt när icke förslå att inrymma en hel armé, har man uppslagit långa baracker vid elfstranden, och der icke ens de haft rum för de ständigt vexande skarorna, har man uppkastat kojor af snö, invändigt fodrade med bastmattor och försedda med dörrar och små fönster, betäckta med tältduk i stället för glasrutor.

Ryska armén under general Tschekin belägrade Finlands sista återstående fäste, Kajaneborg. Visst var der stark omsättning i detta improviserade läger. Fyra tusen man inryckte här i början af December 1715, och i början af Januari följande året var redan största delen deraf försvunnen från jorden.2 Men det var icke försvararnes svärd och kulor, som mejat dem likasom halm för skördarens lie; det var Egyptens mordengel, som fordom förstörde Sanheribs här3 och som nu, i skepnad af en förödande fältsjuka4, bortryckte hundrade och tusende af den belägrande hären. Två af de största barackerne voro inredda till lasarett; beständigt inkommo här nya sjuka; beständigt bortfördes andra, som redan kämpat ut och funno sin hvila här under nordens snö. Så förfärligt var manfallet, att när 3 000 man friska trupper i Januari åter inryckte i lägret, var den stridbara styrkan inom kort icke större, utan mindre, än vid belägringens början för en månad tillbaka.

I alla fall var styrkan kolossal i jemförelse med de belägrades. Major Fieandt försvarade slottet med 50 invalider5, halta, lama, enögda qvarlefvor af den finska hären, förstärkta af några partigängare, kända under det mystiska och fruktansvärda namnet »sissar», – allesammans desperat folk, klädda i trasor och vana att slåss i veckor och månader utan tak öfver hufvudet och utan annan föda än barkbröd, pilskjutna ekorrar och sotdöda6 hästar. Desse värjde sig med ett hjeltemod, värdigt karolinernas skönaste bragder i denna förtviflade tid. De afslogo storm efter storm; de gjorde nattliga utfall, icke i hopp att vinna en afgörande framgång, utan för att med fiendens förråder af proviant och ammunition förstärka slottets egna klena tillgångar. De kämpade natt och dag utan hopp om undsättning, skilda från närmaste svenska trupper af mer än 30 mils ödemarker; – de kämpade för ett förloradt land, hvars hela vida område ända till denna yttersta spillra i norr var öfversvämmadt af fiender, utan utsigt till räddning; – öfvergifne af sin konung, för hvilken de blödde; – glömde af verlden, som med beundran och deltagande betraktade de öfriga sydligare kämparne i den stora karolinska dödskampen; – dagligen utsatte för hungern, kölden, sjukdomarne och flyktingarnes jemmer i de trånga slottshvalfven. Och de svigtade icke, knotade icke, klagade aldrig. Hvar morgon och afton höllo de bön i det mellersta hvalfvet, der prosten Cajanus i Paldamo, som med hela sin familj tagit sin tillflykt till slottet, med den sanna gudsfruktans oryggliga mod uppmanade dem till ståndaktighet in i döden. Och när de öfverräknade sina glesa leder och än den ena, än den andra befanns af sår eller sjukdom oförmögen att strida, då såg man dessa utmärglade, trasiga, af krutröken svärtade gestalter frivilligt fylla de uppkomna luckorna: de sofvo en timma mindre, de arbetade en timma längre, de blödde litet mera än förr, de mångdubblade sig, de voro öfverallt – och fienden såg med undran försvararnes antal snarare vexa, än minskas. Vandrare, du som en nordens sommardag trampar gruset af det fallna Kajaneborg, gå icke liknöjd förbi dessa murar; tag af dig hatten för de skuggor, som gå igen ibland dessa ruiner, ty det var en tid, när denna lilla fläck var det enda som återstod utaf Finland, och tappre finske män ha här blödt för sitt fosterland!

All försvararnes tapperhet hade likväl föga båtat7 dem, om fienden varit i stånd att medföra groft artilleri. Lyckligtvis blef detta honom omöjligt. Han underhöll elden med små fältkanoner och granater, som ingenting förmådde emot de fasta murarna, och slottet, hvars artilleri var i ett ännu bedröfligare skick, besvarade kanonaden med en väl riktad, med stor omsorg besparad handgevärseld. Dessutom skjötos från båda sidor med pilar; kalmuckerne8 och andra irreguliera trupper voro den tiden blott undantagsvis försedde med eldvapen, och finnarne grepo ofta till bågen för att bespara krutet; – det var det urgamla bågskyttets sista tid, ty efter stora ofreden kommo bågarne alldeles ur bruk och återfinnas nu blott stundom i jorden eller i förlegade skräpgömmor, ofta vackert inlagda med sirater af ben och försedda med en stålskifva, som sekler förrostat och nutidens armar icke mera förmå uppspänna.

I en af slottskamrarne, hvars lilla förgallrade fönster vette mot Ämmä, låg en storvext ung man, utmattad af svåra blessyrer och ur stånd att resa sig upp från den torftiga bädden. Hans skägg hade vuxit långt; hans ögon voro insjunkna; hans senfulla nu maktlösa arm hvilade på sängkanten och höll mekaniskt en docka, som en liten flicka nyss hade räckt honom. Familjen Cajanus bodde nemligen i rummet bredvid, och den sårade förkortade tiden med att betrakta barnens lekar. Det var karakteristiskt för tiden, att sjelfva dockan bar ett svärdsgehäng med en trädpamp, modellerad i miniatyr efter verkligheten. Sjelfva de små flickorna lekte krig, och sjelfva dibarnen hade så vant sig vid kanonernas dån och kulornas smattrande emot slottsmuren, att de numera aldrig söfdes med någon annan vaggvisa.

Den sårade krigaren var Gösta Bertelsköld. Det var om aftonen. En ung man trädde in, satte sig på sängkanten och betraktade den sårade med en innerlig tillgifvenhet. Att dömma af hans outbildade barnsliga drag, var den nysskomne ännu knappast hunnen till ynglingaåren, och i sjelfva verket var han endast 12 eller 13 år gammal. Men i längd kunde han redan fullt mäta sig med Bertelsköld, som höll fulla 7 fot9 under måttet. Denna unge jette, som sedan vexte till en längd af 8 fot 4 tum10, var Daniel Cajanus, sonson till prosten Johan Cajanus af adliga ätten Gyllenhjerta.11

– Det blir utfall i natt, sade den sällsamme gossen med ett godt smålöje; – nu skola vi skaffa majoren en droppe vin. Dessutom är veden slut, och sedan vi fått smak på de ryska limporna, vill kommissbrödet12 med bark uti ej mera smaka oss.

– Bär det långt af i natt? frågade Bertelsköld.

– Jag vet intet, men man säger att der äro sissar på Manamansalo; vi måste tränga så långt vi förmå åt det hållet, och en mina är anlagd att sprängas efter oss, när vi komma tillbaka. Det var bra att vi togo de tre lassen krut vid sista utfallet; vi ha nu tillräckligt att spränga hela slottet i luften.

– Det blir väl också det bästa vi kunna göra till slut eller hvad tror du, Daniel? sade den sårade kämpen vemodigt leende.

– Intet skall jag hoppa i Ämmä för det, sade gossen stolt. – Alla portar på vid gafvel – tusen fiender öfver oss, och vill ingen annan gå med luntan till krutkammaren, skall jag göra det. Men farväl nu, major; ligg intet vaken och hör uppå skjutandet, nog går det bra13, och innan dagen gryr, skall jag hämta majoren en flaska godt vin – om jag lefver då mera.

Qvällen gick. Natten kom. Vid midnattstid, när månen gått uti tjocka snömoln, hördes alarm på vestra sidan om slottet, åt samma håll, der Ämmäs eviga dån lät höra sig i tystnaden af den nordiska vinternatten. Den sårade kämpen kunde ej sofva; han lyssnade med vant öra till hvarje skott, hvarje vapengny, som kunde gifva en aning om stridens vändning. Men alltför otillräckliga voro dessa upplysningar. Han varseblef ljus i de närmaste rummen. Utfallet var ett bland de djerfvaste, och den natten sofvo i slottet blott de små barnen, som icke hade någon aning om faran. Mer än halfva garnisonen hade ryckt ut; en armé om några och 30 man mot 3 eller 4 000. De öfriga höllo vakt, hvar arm vid luntan, hvar hand vid tryckpinnen14. Sjelfva qvinnorna stodo på post, beredda att fyra af, och barnen, som hade sin anvista plats att frambära krut och kulor, tröstades med det läckra hoppet att till belöning erhålla en mugg mjölk af de fem eller sex kor, som ännu funnos lefvande uti slottet.

Fienden rörde sig likväl icke, antingen han fruktade ett försåt, eller kanske ansåg sig säker om bytet utan vidare manspillan. Ett förvirradt gny antydde likväl, att hela fiendtliga lägret var i uppståndelse. Ändtligen, efter fem eller sex långa timmar, hördes åter vapengny tätt invid murarna, och porten mot norra sidan öppnades, för att mottaga de återvändande. Bertelsköld lyssnade. Af skotten och larmet kunde han gissa, att det var med knapp nöd och under en hård strid, som de återtågande lyckades uppnå slottet. O huru gerna hade ej den sårade karolinen velat gifva sin venstra arm, för att nu få vara med och strida i lederna med den högra!

Oaktadt rummet vette emot söder, hade ännu icke Januarimorgonens första strimma grytt, då den unge jätten instörtade uti rummet, bärande i sin hand ett litet lerkrus. – Drick, major, drick! ropade han, – det skall göra er godt! – och vid dessa ord nedsjönk han afsvimmad vid krigarens bädd.

Fruntimmerna skyndade in och bragte honom åter till sansning. Bertelsköld tryckte tacksamt hans hand. – Den droppen har kostat mer än en droppe vin var värd, sade han rörd.

– Bry er inte om mig, sade gossen, som blödde af flera lätta sår, men som dignat mera af ansträngningen, än af såren. – Jag har gjort mitt arbete; jag har slagit till marken fem eller sex; det betyder ingenting. Men jag har träffat sissarna och hjelpt dem att slå sig igenom hit. Vi slogo oss fram ända till isen af Oulujärvi, och blåste i hornen, så att det ekade derborta i Hiisis borg15. Vi ha tagit ved, men ingen proviant. Vid återkomsten hade vi halfva fiendens styrka emot oss. Icke en själ af oss hade kommit tillbaka, om ej Ämmä hjelpt oss och skurit under isen, så att han brast under fiendens fot och drog väl hundrade uti djupet. Men segern köpte vi dyrt – för dyrt, major, ty hälften af de våra stupade eller blefvo fångne. Jag vet ej om femton eller tjugu af oss lyckades uppnå porten. Men vi föra med oss tio raska partigängare, och deribland en, som genast frågade efter majoren.

– Raska gossar! utropade Bertelsköld. – Hvem är det, som ännu kommer ihåg att jag finnes på jorden?

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskärns Berättelser, 1:sta cykeln, sid. 1731.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 1:sta cykeln, sid. 173 – Se tredje berättelsen »Eld och Vatten», kap. 10 »Kajaneborg»; i grundtexten hänvisar Topelius inte till förstaupplagan, som utkom på Öhmans förlag i Helsingfors 1853, utan till »svenska upplagan» från 1854, som ingick i förläggaren Albert Bonniers romanbibliotek Europeiska Följetongen.

2 Fyra tusen man […] försvunnen från jorden. – Detta och uppgiften nedan om »3 000 man friska trupper» efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 3/12 1789.

3 Egyptens mordengel, […] Sanheribs här – Assyriske konungen Sanheribs här, som belägrade Jerusalem, förgjordes av en Herrens ängel (2 Krön. 32:21).

4 fältsjuka – rödsot (dysenteri), eller annan epidemisk sjukdom.

5 50 invalider – Samma uppgift och ordval finns i »Om Ryssens härjande i Cajana Län: utdraget af ortens Authentike Handlingar», ÅT 30/5 1798.

6 sotdöda – självdöda: som har dött av naturliga orsaker såsom ålderdom, näringsbrist eller sjukdom; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 båtat – hjälpt.

8 kalmuckerne – här: grupp soldater av ett i Centralasien och sydöstra Ryssland levande nomadfolk.

9 7 fot – knappt 210 cm.

10 8 fot 4 tum – något under 250 cm.

11 Denna unge jette, […] Gyllenhjerta. – Daniel Cajanus (1703–1749) var sonson till Jeremias Andersson Cajanus, inte dennes bror prosten Johan Cajanus d.ä. (1626–1703). Uppgiften om att släkten Cajanus skulle härstamma från den adliga ätten Gyllenhjerta bygger på en »oriktigt tolkad familjetradition»; släkten utgör egentligen en förgrening av frälsesläkten Hjerta i Kyrkslätt socken (Ragnar Rosén, »Cajanus, släkt», Svenskt biografiskt lexikon; se även Jully Ramsay, Frälsesläkter i Finland 1909–1916, s. 177). Topelius hade tidigare nämnt Cajanus i Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, s. 263, 269) och i Naturens Bok (ZTS XVII, s. 13 och kommentar s. 509 f.).

12 kommissbrödet – det grova, svarta brödet för arméns behov.

13 nog går det bra – det kommer att gå bra; nog signalerar tveklöshet i finländsk svenska.

14 tryckpinnen – avtryckaren.

15 Hiisis borg – i finsk folkpoesi en avlägsen, obesökt ort; den utvidgade betydelsen av det ondas boning har tillkommit genom kristet inflytande.

15. I amazonernas land.

– Hvem det är, som kommer ihåg er? upprepade Daniel. – Vet jag det? En liten finhullig1 sprätt, en kavalier, som godt kunde få rum i min ena tröjficka! Och jättegossen smålog föraktligt med styrkans öfverlägsenhet.

Vid dessa ord såg man en yngling vid dörren, svagt belyst af skenet från ett par grofhuggna furuklabbar, som sprakade i den öppna spiseln; ty talgljus voro i de tidernas trångmål en okänd lyx på Kajaneborg. Den nykomne var af smärt gestalt och klädd i en dyrbar pelsrock; en bredskärmad hatt, som han icke aflagt vid inträdet, beskuggade hans ansigte, så att man blott kunde urskilja en skägglös haka och ett par fina bleka kinder, något svärtade af krutröken under striden. En tystnad uppstod. En underlig känsla fattade Bertelsköld. – Gå, Daniel, gå, min vän! sade majoren. – Den unge herrn har kanske något enskildt att säga mig.

Daniel gick med en missnöjd sidoblick på den främmande gästen. Han tycktes med naturbarnets skarpa instinkt i den nykomne ana en medtäflare, som kunde uttränga honom ifrån hans obestridda plats som majorens förklarade gunstling.

En ny tystnad uppstod, som ingen syntes hugad att bryta. Slutligen uppreste sig Bertelsköld till hälften och sade: – Unge man, ni kunde ha valt en bättre fristad än här. Men ni är kanske flykting ifrån en bränd gård?

– Hela riket liknar en bränd gård, sade främlingen med en melodisk stämma, som jagade blodet på Bertelskölds bleka kinder. – Man söker upp sina vänner hvar man finner dem; den ena bostaden är ej sämre än den andra.

Den sårades tankar förvirrades, hans hufvud nedsjönk på den hårda halmkudden. Ord af yrsel framträngde öfver hans läppar. – Min häst! ropade han; – min häst! Hugg in, gossar, hugg in! De föra henne med sig, och vi måste rädda henne!

I ögonblicket var främlingen vid hans sida, jemkade kudden bättre och lade sin fina hvita hand på majorens höghvälfda panna. Men den sårade fortfor: – rid, Daniel, rid! Lösa tyglar, sporrarne i sidan! Vi måste finna henne, om det skulle kosta oss lifvet; men se till, barn, att du ej rider öfver bondens tegar. Vi måste skona vårt eget land! Rid Daniel, rid ... inte dit ... den vägen går till Pultava och Storkyro ... hitåt, här är Narva ... här!

Daniel hörde ropet, skyndade in och fattade främlingen hårdt i armen. – Låt bli att förhäxa majoren, ropade han; – eller kastar jag dig öfver muren att hoppa kråka2 för fienden! Det är det enda du duger till.

– Daniel! Daniel, man söker dig, fienden reder sig till storm! ropades utifrån. – Se efter honom der, att han icke förgör min major! skrek Daniel och skyndade ut. Ingen hade nu tid med Bertelsköld. Främlingen hvisslade i en liten pipa, och den gamle Tobias inträdde. Läsaren har sannolikt redan i den nykomne igenkännt den unge passageraren på holländarens koff under saltspekulationerna.

Tobias, en fåordig gubbe med den egendomliga Björneborgska brytningen uti talet, företog sig att undersöka majorens blessyrer och skakade på hufvudet. – Äro de farliga? frågade med oro hans unge herre.

– Kunde bli, svarade gubben torrt. – Dessa lappska tietäjät3 tycka det vara nog att stilla blodet med läsningar4.

– Så använd dina örter, och lyckas du rädda honom, så välj det bästa hemmanet i din socken; jag köper det åt dig.

Tobias nickade; han ansåg det onödigt att slösa ett ord på en så klar sak, och om en stund voro blessyrerna, som bestodo af fyra eller fem pikstygn och lika många sabelhugg öfver bröst och armar, förbundna ånyo med skicklig hand. Derpå gaf han den sårade en dryck, tillredd af örter, medförda i en liten påse. Yrseln upphörde. Bertelsköld inslumrade lugnt och sof runda 12 timmar, medan striden rasade kring murarna och besättningen med yttersta ansträngning slog en ny stormning tillbaka.

Qvällen hade redan inbrutit, när han vaknade helt lätt och med en lycklig känsla af nyfödda krafter. Tobias hade gått att aflösa en af de uttröttade posterna på muren; den fine ynglingen satt invid bädden och kunde ej undertrycka ett sakta utrop af glädje. Eldskenet från spiseln föll nu tydligare på hans drag, och de svärtades ej mera af krutröken. Bertelsköld betraktade honom helt tyst; man såg uppå honom, att han visste icke rätt, om ej framför honom satt gestalten af en skön dröm.

– Är det bättre nu med dig? frågade främlingen. – Nej, så der besynnerligt får du ej se på mig, tillade han, när rodnaden åter steg på den sårades kind. – Jag borde i sanning vara mankerad5 att ej genast ha blifvit igenkänd – men jag förlåter dig med vilkor att du nu känner igen mig och lydigt fogar dig efter mina befallningar.

Vid dessa ord bortryckte ynglingen sin bredskärmade hatt, som han härtills behållit på hufvudet, och Bertelsköld igenkände på ögonblicket de sköna, stolta och beslutsamma dragen af Eva Rhenfelt, född Falkenberg. Endast det långa svarta håret var borta och rundklippt i nacken, för att icke blifva sin ägarinnas förrädare.

– Men är det icke en dröm! utropade majoren – och anande vidden af den älskades uppoffring, tillrade en enda stor klar tår från hans manliga öga.

– Stilla, min herre, ingen sinnesrörelse; jag står till ansvar derför hos din nye läkare. Lofva att höra mig som ett godt barn, så skall jag berätta en saga för dig. Jag fick i somras ditt bref, deri du åter ber mig sätta alla driffjädrar i rörelse, för att skaffa Finland succurs. Hvad är det värdt att vända sig till rådet, tänkte jag; rådet har lofvat en gång förr mer än det kunnat hålla. Jag uppsökte kungen i Stralsund; det var icke lätt, må du tro, men jag såg honom ...

– Du såg honom, Eva?

– Stilla! Jag både såg och talade vid honom. Han mindes dig mycket väl ...

– Ah, han kom ihåg mig ännu!

– Stilla! Om du anser mig för en dröm, så tvinga mig ej att åter försvinna. Han talade om dig med aktning. En tapper karl! sade han – hör du, det vill något säga, när kung Carl har sagt det! Godt, jag vill ej göra dig allt för stolt. Hvad angår den succurs jag begärde för Finland ... så lofvade kungen ej glömma det, när han blott först skaffat preussare, sachsare och danskar från halsen. Du skulle hålla dig, sade han, så länge du kan ...

Bertelsköld smålog. – När Carl XII säger: så länge du kan, betyder det: så länge jag har en tunna krut i behåll att spränga mig och slottet i luften. Det är bra att veta; jag har länge tänkt alldeles detsamma.

– Nej, det kan ej ha varit kungens mening, återtog Eva bestört; – jag är säker uppå att han hellre begagnar din arm der den bäst kan tjena fäderneslandet. Nåväl, jag återvände till Stockholm, till Småland; jag sökte landsbygdens lugn på mitt gods. Förgäfves; tanken på dig, dina faror och dina försakelser förföljde mig natt och dag och jagade sömnen från mina ögon. Ur stånd att bära vapen för fäderneslandet, hvad hade jag väl att lefva för, om icke för dig! Jag kunde ej uthärda längre, jag måste uppsöka dig, för att dö med dig, om det så måste ske; lefva kan jag ju ej ändå utan dig! Jag fann bland de finske flyktingarne en gubbe, som hade mod att följa mig; jag offrade mitt långa hår för dig, efter jag ej, som Carthagos qvinnor6, kunde offra det åt mitt land. Jag ville öfver till Finland, men huru? Jag steg ombord på ett holländskt fartyg; vi landade än här, än der för att drifva handel med salt; omöjligt att finna en enda tryggad punkt förr än längst upp i norr, uti Kemi! Der lemnade jag holländaren för att framtränga genom det ödelagda landet till dig. Mer än tre långa månader har jag kringirrat i ödemarkerna, för att slå mig igenom hit; – Gösta, du behöfver ej blygas för mig, jag har också varit med om strid, hunger och törst. Hvilket lif med dessa partigängare, dessa Sissar och Kivekät, som lefva likt röfvare i skogens ogenomträngligaste snår och hastigt frambryta på sina skidor, för att öfverrumpla en fiendtlig transport, uppfånga en postering, nedgöra ett ströfparti, och sedan åter försvinna som töcken i sina otillgängliga smyghål! Allt mitt guld var redan förslösadt, jag hade uppgifvit hoppet att uppnå dig, då jag ändtligen fann ett parti, som lyckades tränga fram ända till isen af Uleå sjö och derifrån, under ett nattligt utfall, hit till Kajaneborg!

– Eva, sade Bertelsköld rörd, – vet du väl att du nu är i amazonernas land, som, efter hvad Messenius och Rudbeck påstå, fordom ha haft sitt rike och rätta stamhåll7 här i Kajanien8? Hvilken af dem har kunnat täfla med dig i mod!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 finhullig – finhyllt, som har fin hy; förekommer i svenskan i Finland.

2 hoppa kråka – lek där man nedhukad hoppar jämfota.

3 tietäjät – (fi.) schamaner.

4 läsningar – besvärjelser.

5 mankerad – sårad, stött; SAOB har detta belägg av Topelius.

6 offrade mitt långa hår […] som Carthagos qvinnor – När Rom belägrade Karthago under det tredje puniska kriget (149–146 f.Kr.) sägs kvinnorna ha klippt av sitt hår för att göra rep och bågsträngar av det (Ellis & Horne, The Story of the Greatest Nations 1 1913, s. 74).

7 stamhåll – hemvist, säte.

8 amazonernas land, […] här i Kajanien – Föreställningen om ett fennoskandiskt amasonfolk härstammar troligen från Adam av Bremen som i slutet av 1000-talet tolkade »Kvänland» som »Kvinnoland». På 1600-talet spreds tolkningen av bl.a. historikerna Johannes Messenius och Olof Rudbeck d.ä. I Finland framställdt i teckningar konstaterar Topelius att de finska landskapsnamnen Kainu och Kainunmaa på svenska blivit »Kajana, Kajanien, Qvenland, och [i] Rudbeckarnes fantasi Qvinnoland, Amazonernas hembygd» (ZTS XII, s. 245 och Jens Grandells kommentar, s. 424; se även översättningen av Per Niklas Mathesius avhandling Dissertatio geographica de Ostrobotnia (1734), »Geografisk Beskrifning om Österbotten», i Suomi 1843:2, s. 64).

16. När Finlands sista fäste föll.

Det var en sprängkall morgon i Januari 1716. Kommendanten på Kajaneborg major Fieandt hade sammankallat ett krigsråd i medlersta slottshvalfvet. Man må ej tänka sig der en lysande stab i prydliga uniformer. Det var slottets garnison, så många som ej för ögonblicket behöfdes på murarna. Hvilken församling! Omkring 20 uthungrade och trasiga gestalter, genomfrusne, utmattade till döds och ännu blödande efter att med förtviflans mod ha afslagit den sista stormningen, som fortfarit nästan hela natten. All slottets proviant, alla dess vedförråder voro uttömda. Man hade slagtat den sista kon, man hade sönderhuggit den sista bänken, ja sjelfva barnens bäddar till bränsle. Det var så kallt, att andedrägten steg som en rök från alla läppar och händerna klibbade fast vid de isade gevärspiporna.

Under dessa förhållanden hade fienden erbjudit kapitulation på nåd och onåd. Kommendanten ansåg sig böra underrätta garnisonen derom, men man märkte genast uppå honom, att han gjorde det mindre för att begära råd, än som en skyldig gärd af aktning för tappre män, hvilka dyrt hade köpt den äran att nu bestämma sitt öde.

En af de kort förut komne partigängarne uppstod och rådde att antaga fiendens tillbud. Han hade medfört bedröfliga tidningar1 vesterifrån. Finska posteringen vid Kemi hade kort före julen blifvit slagen och sprängd. Till straff för böndernes motvärn och emedan Österbottens län ej svurit trohetsed, hade stränga ordres kommit att ödelägga hela det norra landet från Kemi söderut samt bortföra barn och ungt folk i fångenskap. För den myckna snön var detta svårt att nu verkställa i de skogiga trakterna, men början hade blifvit gjord i det skoglösa Limingo och vidare nedåt till och med Ypperby uti Pyhäjoki. Ett längre motstånd skulle draga samma öde öfver nejderna vid Kajana. Han, talaren, aktade ej sitt lif mer än en utskjuten förladdning2, men han ville ej hafva tusendes ofärd på sitt samvete.

– Hvad är majorens mening? frågade Fieandt Bertelsköld, som, något stärkt af läkemedlen och hvilan, infunnit sig att bevista krigsrådet.

– Min mening, sade den sårade, – är att göra vår skyldighet. Kungen har skickat oss den helsning att hålla oss så länge vi kunna, och hvar och en af oss vet hvad det har att betyda. Äga vi krut?

– Det är det enda vi äga, svarade Fieandt med en axelryckning.

– Då tänker jag, sade Bertelsköld, – att tappre karoliner ej bråka med onödiga ord. Vi låta dem storma en gång till, barrikadera medlersta hvalfvet, och när slottet är uppfylldt af fiender, spränga vi oss och dem uti luften.

– Rätt så, svarade Fieandt kallt. – Det är också min mening. Är der någon annan, som ännu har något att tillägga?

– Jag, svarade prosten Cajanus. – I slottet finnas, förutom sårade, mer än 70 qvinnor och barn. Jag föreslår att vi derförinnan skicka dem ut ur slottet, icke till general Tschekin, utan till öfverste Mannstein. Jag känner honom, han är mild och mensklig, han skall förskona dem. Jag stadnar med er; innan luntan tändes till krutkällaren, skola vi anamma Herrans bröd och vin.

Ett sorl uppstod bland de församlade. – Hvarföre skola vi utskicka qvinnorna till vanära och barnen till lifegenskap? Hellre må de alla dö med oss.

Eva Rhenfelt, i sin karldrägt, hade smugit sig ut vid prostens förslag och återkom nu med nya medlemmar i krigsrådet. Det var qvinnorna och barnen – en syn, som kan tänkas, icke beskrifvas! Blotta anblicken af dessa förgråtna, försmäktande oskyldiga varelser lockade tårar i de hårde krigarnes ögon. – Kapitulation! Kapitulation! ropade mödrarna, i det de försökte vid den kalla barmen värma sina stelnade älsklingar.

– Bort med qvinnorna! Bort med barnen! Olycklig var den dag, när jag tillät dem söka en fristad i slottet! utropade Fieandt.

Men de gingo icke. De klängde sig fast vid männens kläder och fortforo allt med samma hjertslitande bön: – kapitulation! kapitulation! Vi vilja ej bli skickade öfver till fienden! Hellre må vi dö här med er!

– Bort med er! befallde kommendanten i samma barska ton och vände sig sjelf bort, att ingen måtte se den förrädiska tåren uti hans ögonvrå.

– Hör ni det? hör ni det! skrek en af mödrarne, utom sig af raseri. – Bort med oss! Vet ni hvarför han säger det? Jo, för det att han sjelf två gånger har rymt från fienden3. Han vet väl att han sjelf ej har någon förskoning att vänta, och derföre vill han draga oss alla med i förderfvet.

Fieandt bleknade. Det hade han ej tänkt uppå. Man skulle anklaga honom, den obefläckade hjelten, att hafva offrat oskyldigt blod åt hans egen förtviflan. – Hvad är det du säger, vansinniga qvinna! utropade han.

En obeskriflig förvirring uppstod ibland den sorlande hopen. – Krut! Krut och inga tårar! var Bertelskölds ord. I detsamma föll hans blick på den smärte ynglingen med det mörka håret och de blixtrande ögonen. – Hvad är din mening? hviskade han förlägen, ur stånd att uthärda denna älskade blick.

– Jag begär intet för mig; intet ens för dig! hviskade Eva tillbaka. – Men tänk på dessa olyckliga. En kapitulation af yttersta nödtvång och på ärofulla vilkor har ännu aldrig fläckat en krigares heder.

Prosten Cajanus förnam dessa ord. – Jag föreslår, sade han, – att spränga oss i luften, derest man icke bjuder oss bättre än nåd och onåd. Men bjuder man oss fritt aftåg, krigarne med sina vapen och de öfriga med sina enskilda tillhörigheter, så må vi kapitulera.

– Qvinnor och prester! utropade kommendanten förbittrad. – Konungen har ej gifvit mig Finlands sista fäste för att bortskänka det.

– Krut! Krut! upprepade Bertelsköld.

– Han har också rymt från fienden! utbrast den förtviflade modren. – Ve, ve öfver krigsherrarna! De vilja draga oss alla med sig. Vårt blod komme öfver dem!

– Hör du! hviskade ynglingen i Bertelskölds öra.

– Bröd! Bröd! greto barnen, och deras små läppar voro så blåa af köld, att tänderna skallrade.

– Kom, sade Fieandt dystert till Bertelsköld. – Jag står ej längre ut. Låt oss befalla vår själ i Guds händer och så gerna först som sist spränga oss alla till evigheten. Sju tunnor krut ligga dernere. Det är en sekunds arbete. Kom!

Bertelsköld följde. Men jättegossen Daniel Cajanus ställde sig i deras väg. – Gif mig luntan, hviskade han käckt, – så lofvar jag att ej klicka4. Men icke förr än min mor och mina syskon kommit ut ur slottet.

– Vågar du mucka? utbrast Fieandt förbittrad. – Ur vägen, pojke!

– Icke ett steg, förrän min mor och mina syskon äro utom portarna! fortfor gossen i samma ton och spärrade dörren med sin väldiga gestalt.

Fieandt drog svärdet. Hans arm var alltid raskare än hans tunga. Det hade varit förbi med Paldamos jätte, om ej Bertelsköld hejdat den lyftade armen.

– Låt oss göra ett utfall från södra porten! hviskade han. – Det blir bättre så. Pojken må under tiden släppa qvinnorna ut genom den norra och sedan hålla sitt ord i krutkammaren.

– Får gå, sade Fieandt. – Vi äro icke tjugu som mera kunna draga en värja, men tillräckligt många för att stupa i godt sällskap.

I detsamma kom rapport från murarna, att fienden ryckte i täta svarta massor fram på isen, för att förnya stormningen ifrån östra sidan, der den utmattade garnisonen ej mera förmått hålla vakarna öppna uti den skarpa kölden. Den vestra, som låg mot Ämmä, var otillgänglig; i norr och söder flöt elfven i tvenne så strida armar kring slottets lilla ö, att isen var ytterst svag och bjöd åt hvarje större skara, som närmade sig, en säkert lurande graf.

Krigsrådet upplöstes; en hvar skyndade ånyo på sin post, men det var med dignande armar och brustna hjertan.

En parlamentär visade sig och frågade för sista gången om slottet ville kapitulera.

– Ja, ropade prosten Cajanus så högt att alla hörde det. – Vi kapitulera, men blott under vilkor att erhålla fritt aftåg med våra familjer, våra sidogevär5 och våra enskilda tillhörigheter.

– Ja, ja, vi kapitulera! skrek densamma modren, som nyss förut farit så hårdt ut emot befälet på slottet.

Fieandt var i begrepp att protestera häremot med ett dundrande nej, då Cajanus grep honom i armen och pekade tyst på ett hörn invid bastionen. En qvinna satt der med sitt barn vid bröstet. De rörde sig icke, de klagade icke mera. De hade hungrat och frusit till döds.

Fieandt kapitulerade.

Mot förmodan gick fienden in på vilkoren. Man kände ej i Kajaneborg, att derest slottet förmått hålla sig blott en vecka till, hade fienden varit tvungen att upphäfva belägringen. Så förfärligt hade sjukdomarna härjat bland de sammanpackade massorna i det trånga lägret, att ett längre dröjsmål sannolikt hade medfört hela den fiendtliga styrkans tillintetgörelse. Om man får tro samtida uppgifter, hade det lilla Kajaneborg redan kostat de belägrande omkring 4 000 man.6

Kapitulera! Hvilken förhatlig klang har ej detta ord för en krigares öron! Aldrig var en kapitulation mera berättigad än här, och likväl sörjde Kajaneborgs få och tappre försvarare sedan hela sin lefnads tid, att icke dem förunnats samma ärofulla öde, som drabbat så månget annat af karolinernes fästen, det att på samma gång blifva deras och tusende fienders graf.

Man bredde halm öfver den svaga isen på båda flodarmarna, slog vatten deröfver, lät det frysa och förstärkte sedan passagen med bjelkar och plankor. Öfver denna improviserade brygga tågade försvararne ut och belägrarne in. Tappre officerare bland fiendens leder trodde knappt sina ögon, när de sågo denna ringa, trasiga, utmärglade hop, som en hel månad försvarat Kajaneborg, och räknade bland dem väl tre gubbar, qvinnor och barn emot en stridbar man. General Tschekins förbittring kände inga gränser. Man säger att han på fläcken ville låta nedhugga dem alla, men då har öfverste Mannstein spännt af sig sin värja och svurit att lemna tjensten, om han tilläte sig ett sådant handlingssätt.7 Den tidens historia är full af sådana våldsbragder; ingen nation, icke heller svenskar och finnar, gick alltid med rena händer ur stridernas raseri. Emellertid verkade Mannsteins ord; de flesta fångarne fingo behålla lifvet, men bortfördes plundrade och halfnakna uti den stränga kölden8. Prosten Cajanus, som beskylldes att hafva uppmanat garnisonen till motstånd i det yttersta, fördes fängslad, jemte sin svärmoder och sina barn, till Åbo slott.9

Den sårade Bertelsköld erhöll på Mannsteins befallning en släde och bortfördes jemte de öfriga. Vid hans sida gingo, bland de öfriga fångarne, den smärte ynglingen, den gamle Tobias och jättegossen Daniel. Denne såg sig så ofta om, att majoren slutligen frågade om han tyckte det var en glad syn att se sin fäderneborg i fiendehand.

– Nej, sade gossen. – Jag är bara nyfiken att se om de uppgjort eld uti spiseln af fars rum uti norra tornet.

– Och hvad kan det nu mera angå oss?

– Intet särdeles. Jag har endast brutit ett hål genom spiselhärden och golfvet derunder och ledt derigenom två svafveltrådar ned till krutkällaren. Han är, som majoren vet, rätt derunder.

– Pojke, hvad har du gjort?

– Ingenting. Bara hållit mitt ord.

Emellertid hördes den dagen intet. Men andra morgonen, medan fångarne och deras bevakning ännu rastade vid pass två mil från slottet, skakades marken af ett doft dunder likt en aflägsen åska, en blixtlik flamma färgade molnen, och en tjock svart sky af rök och grus uppsteg vid horizonten i den riktning, der slottet låg. Då knöto sig jättegossens händer krampaktigt tillsamman, och det var som hade man sett i hans dunkla bruna ögon ett återsken af den försvinnande blixt, som upplyste Paldamos gråa vinterhimmel.

– Hvad var det? frågade fångarne med bestörtning.

– Det var Kajaneborg, som sprang i luften! hviskade jättegossen med ett obeskrifligt jubel på finska mellan de sammanbitna tänderna.

– Ja, sade Bertelsköld sorgsen: – det var Finlands sista fäste, som föll!*

Detta slut hade den korta sagan om Kajaneborgs fäste. Af dess ruiner qvarstå murarna än i dag och tjena till stöd för bron, som leder landsvägen öfver strömmen från staden Kajana till Paldamo kyrka. Än i dag nedblicka de tallbevuxna höjderna dystert på skådeplatsen för Finlands sista strid under stora ofredens fasor; än i dag tycker man sig stundom skåda Fieandts mäktiga skugga sörjande stå på de grusade hvalfven; än i dag går jättegossens vålnad der med en brinnande lunta, sökande källaren, der krutets dunkla elementarmakt rufvade öfver borgens öde; och än i dag vet Ämmäs dofva brus att förtälja den forntida sagan om slottets fall och karolinernes bragder i den yttersta norden.

Fotnoter till detta avsnitt

* Samtida berättelser säga oss, att det var ryssarne, som sprängde fästet i luften.10 »De våra», säger Mathesius, »hade af oförstånd qvarlemnat 7 tunnor krut. Tvärtemot kapitulationen använde fienden dessa kruttunnor till slottets förstöring, hvarvid icke allenast de begge runda tornen jemte boningsrummen sprängdes i luften, utan äfven den mycket starka ringmuren remnade på flera sträckor af 4, 5, 6 och 7 famnars längd.»11 – Hela länet förhärjades, så att endast 5 hus blefvo öfriga.12

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 tidningar – underrättelser.

2 förladdning – propp som stoppades mellan krut och laddning för att öka gastrycket i artilleripjäser.

3 han sjelf två gånger har rymt från fienden – Fieandt hade tagits till fånga vid både Viborg 1710 och Storkyro 1714; han karakteriseras i Svenska adelns ättar-taflor 1, s. 800 som en »utmärkt tapper och skicklig officer; blef flera gånger fången af Ryssarne […] men befriade sig alltid sjelf».

4 klicka – misslyckas.

5 sidogevär – sidovapen, t.ex. värja, sabel eller bajonett.

6 derest slottet förmått […] omkring 4 000 man. – Efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 3/12 1789.

7 General Tschekins förbittring […] ett sådant handlingssätt. – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 138.

8 de flesta fångarne […] stränga kölden – Förmodligen efter »Om Ryssens härjande i Cajana Län: utdraget af ortens Authentike Handlingar», ÅT 30/5 1798, där dock en avsevärt grymmare behandling av fångarna skildras.

9 Prosten Cajanus, […] till Åbo slott. – Efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», Åbo Nya Tidningar 3/12 1789.

10 Samtida berättelser […] i luften. – Efter »Om Ryssens härjande i Cajana Län: utdraget af ortens Authentike Handlingar», ÅT 30/5 1798.

11 »De våra», säger Mathesius, […] famnars längd.» – Per Niklas Mathesius i »Geografisk Beskrifning om Österbotten», Suomi 1843:2, s. 73 f.

12 Hela länet förhärjades, så att endast 5 hus blefvo öfriga. – Förmodligen efter »Om Ryssens härjande i Cajana Län: utdraget af ortens Authentike Handlingar», ÅT 30/5 1798; även i Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 25 1857, s. 138.

17. Mullvadsgångar vid foten af en koloss.

– De amusera sig1 bra derinne! hviskade den ena af två i pelsar insvepte vandrare, som en afton i Februari månad år 1718 gingo af och an utanför de starkt upplysta fönsterna af ett större hus i staden Christinehamn.

– Det är ju en fullkomlig presenterbricka! genmälde följeslagaren med utländsk brytning i talet. – Hvarföre äro ej gardinerna nedfällda?

– Det är bröllopp derinne. Prinsessan bortgifter sin kammarpiga Eleonora Uttermark med lifrustmästaren David Gedda. Ni ser, min bästa Siquier2, att jag är väl underrättad, fastän vi anlände till staden för en half timma sedan. Det är en sed i vårt land att aldrig nedfälla jalousierna vid en brölloppsfest. Det skulle anses vara ett dåligt förebud för den äktenskapliga sällheten. Och vårt majestät är mån om gamla seder, der han ej finner för godt att göra nya.

– Se bara, se huru de springa derinne som yra höns! Jag tillstår, min bästa grefve, att om detta skall föreställa dans, så inger det mig ej synnerligen höga tankar om framstegen af denna sköna konst i ert fädernesland.

– En gång för alla, herr öfverste, slå Versailles ur hågen, när ni kommer till Sverige. Vi ha väl också tagit våra pas de deux och pas de quatre3 på Drottningholm, när tiderna voro bättre, det vill säga när vårt majestät förlustade sig med att spetsa janitscharer4 i Bender. Men med balletten är det nu förbi, vår oöfverträfflige konung Arthur af runda bordet är starkare i armarna än i benen, och derför roar sig hofvet nuförtiden att leka blindbock, smussla sko5 och dylika antediluvianska6 upptåg. Vårt majestät är som skapad till blindbock; ingen förstår bättre än han konsten att låta lura sig. Också lurar man honom af hjertans grunde. Den ena ropar till honom: »pu! här är polska kronan!» – och genast rusar han dit med bindeln för ögonen. Den andra ropar: »pu! här är stor Moguls7 skägg!» – och han springer. Den tredje ropar: »pu! här är nyckeln till Köpenhamn!» – och dit far han. Den fjerde hviskar: »pu! här är trappan till Englands thron!» – och så tager han fart att springa med ett skutt öfver hela Nordsjön. Ingen har likväl lurat honom så mästerligt som en viss granne, hvilken visserligen underlåtit att säga pu!, men i stället tagit den ena panten efter den andra i leken.

– Jag fruktar, min bästa grefve, att kungen nu har vid sin sida en man, som lyftat något på bindeln och ser klarare än alla vi andra.

– Möjligt. Men säkert är att densamme mannen också är den störste pu-skrikaren. Det är han som åtagit sig att, till allas vårt bästa, locka den kungliga blindbocken öfver stockar och stenar. Låt honom hållas!

Siquier fixerade med en hal och förvånad blick sin följeslagare. – Jag har länge vetat, sade han, – att grefve Bertelsköld – kanske med ett ännu farligare undantag – är den farligaste spindel i närheten af en kunglig blindbroms; men jag har ej kunnat föreställa mig, att han lyckats snärja sjelfva baron G–.

– Sch! Vi äro på öppen gata, och sjelfva stenarna äro betagna i den kungliga sporre, som trampar dem. Fi donc8, Siquier, ni har för länge gått i skola hos hertigen af Orleans9. När man mutar ena hälften af verlden att utspionera och förråda den andra hälften, blir man till slut en dålig menniskokännare. Penningen är mycket, mon colonel10, men passionen är mer. Man måste förstå att använda den ena och göra den andra oskadlig. Görtz – au diable11, jag förtalar mig12 – jernskrapan ville jag säga, är en man som med ovanlig klokhet förenar ovanligt starka passioner. Det är en man som är hälften ärelystnad, tre åttondelar afund och en åttondedel hat. Vi förmå nu ingenting mot honom, men låt honom hållas! Han arbetar oss uti händerna!

– Jag tviflar derpå. Men se der är kungen, der invid fönstret. En god fransk musköt och ett par flinka kulor, der vi nu stå – och nordens öde vore förändradt!

– Det var det sämsta skämt som ni sagt, Siquier, sedan vi lemnade Orleans hof. Här i Sverige döda vi ej våra lejon, – vi låta dem jaga sig sjelfva till döds!

– Som ni behagar. Han betraktar oss. Kom, så draga vi oss längre åt sidan!

– Min bästa öfverste, om det inte vore så högst otroligt, kunde jag anse er besvärad af ett ondt samvete. Derinne är stark eklärering och här ett blindmörker. Ja se der, nå vid sultanens skägg, det är vårt majestät i egen person, som huggit tag i prinsessans arm. Stackars höghet! Ni bör veta, min vän, att prinsessan är något stolt öfver sina vackra armar och händer; det är också det enda vackra man härtills kunnat upptäcka hos henne. Men jag har sjelf hört hofkirurgen försäkra att han alltid, så snart der lekes vid hofvet, har den försigtigheten att bära hos sig en flaska med blyvatten13, ty det aflöper sällan utan att prinsessan åtminstone får ett par blånader till souvenir af den broderliga ömheten. För andras bara armar har vårt majestät en viss modesti. Men den som icke har det, är hans höghet prinsen af Hessen ... nej, se bara, der jagar han bruden ... åh, det sker med finess14, som en så skicklig jägare egnar. Diable, till slut blir det jag som får hålla den stackars Gedda vid godt mod, ty hvarföre skulle jag dölja för er att det är jag som ställt till partiet, för att hafva ett öra i prinsessans sängkammare, det andra i majestätets armé ... mille tonneres!15

– Hvad fattas er? Ni darrar på rösten.

– Jag? Ni bedrar er.

– Nej, jag ber er, gå ej närmare uti ljusskenet. Hvem är det ni betraktar med en sådan uppmärksamhet? Ah, jag förstår. Ett fruntimmer ... något blekt ... med förtjusande mörka ögon ... Ni svarar mig icke, herr grefve. Tillåt mig upprepa er egen kompliment: fi donc, en diplomat som grefve Torsten Bertelsköld, och förgapad i tvenne svarta ögon!

Bertelsköld svarade icke. Hans blickar voro oafvändt riktade mot ett af fönsterna.

– Hon närmar sig kungen, fortfor fransmannen i lättsinnig ton. – Jag förstår, det är en af de myggor, som beständigt sveda sina vingar på ljuslågen. Kungen vänder sig om ... han synes öfverraskad, förlägen ... Hon tilltalar honom ... Vid Frankrikes sol, den qvinnan måste tala djerfva ord, efter leken upphör rundtomkring henne och alla med oro betrakta henne. Hvad kan hon säga honom?

– Jag måste veta det, mumlade Bertelsköld mellan tänderna och närmade sig med snabba steg porten till det kungliga högqvarteret.

– Tillåt mig erinra er, hviskade fransmannen ängsligt, – att vår fördel till i morgon fordrar ett incognito.

– Det kan inte vara någon annan än hon ... men är det hon så måste också han vara här ... Jag måste ha visshet derom, fortfor Bertelsköld och stod redan i porten, då Siquier grep honom i armen. – Ett ord, sade fransmannen. – När man vill besegra en motståndare, som består af hälften ärelystnad, tre åttondelar afund och en åttondel hat, så får man icke sjelf vara till sjuåttondelar en kärleksnarr och för resten en diplomat.

»Gå för f–n, herre!» var det ord som sväfvade på Bertelskölds läppar. Men det förflög i ett ironiskt löje, och han yttrade endast: – det hörs, min bästa Siquier, att ni kommer från amuretternas16 hof. Ni misstar er om våra nordiska känslor. Det som ni anser för en solglimt, det är bara ett frostigt norrsken – och en frusen tår, tillade han nästan omedvetet för sig sjelf. – Men ni har rätt, fortfor han; – det är bättre att vi återvända till herberget; der samlas i qväll en hel hop folk uti källarsalen. Vårt majestät tål intet dobbel17, men på en qväll då kung Arthur sjelf hoppar kråka kring runda bordet, tycka sig riddarne af tabelrondo18 kunna göra detsamma kring ölkruset. Vi få kanske inhämta något nytt, medan vi soupera i rummet bredvid.

Sagdt och gjordt. Innan kort befunno sig herrarne i det öfverfyllda värdshuset, der de fått ett litet rum, hvars dörr stod öppen till källarsalen. Sällskapet derute bestod för det mesta af underofficerare, som slagit sig lös i dag och redan blifvit temligen högljudda af fettisdagsölet.

– Hjeltemod! utropade en af bussarne*; – vi äro nu snart 35 000 man; nu skola vi klappa juten!

– Hela verlden, Maths Stång, hela verlden! svarade en ur hopen. – Först knäcka vi juten, så sachsarn, så preussarn, så polacken, så ryssen, så engelsman, som hundsfotterar19 våra skepp, och så storturken som bad oss draga för tusan. Carolus vivat!20

– Nej, storturken låta vi vara, skrek en annan. – Han är mera kristen än många andra, han tog stryk af oss och kysste oss sedan på stöfveln. Min mening är att kungen tager de tyska korfvarna först och de franska russinen sedan. Det är bara fängkrut21 för kungen, han kan hvad han vill. I Paris, bror, – jern i min sporre, der skola vi dansa om med jäntorna fram på sommaren, och hvar duktig karl skall till det minsta bli hertig.

– Hör bara, hviskade Siquier stucken; – det karolinska bondölet skummar som vore det champagne.

– De karlarne ha studerat historien bättre än ni, genmälde Bertelsköld leende. – Det har händt en gång förr att en af dessa öltrattar tagit sig för att bli hertig af Normandie22.

I detta ögonblick ankom en aflöst vakt ifrån högqvarteret. – Har ni hört det, gossar? ropade han. – Hin håle regerar qvinnfolken nu för tiden.

– Hvad är det om? ropade flera röster.

– Langa först hit en stånka öl, jag är frusen som en finsk varg och törstig som en moskovit. Jo, jag kommer från kungen jag, och det lopp som en sannsaga genom hela högqvarteret, att en sate till qvinna, som heter Rhen–, Rhen–, ja det är detsamma, alltnog, hon har nyss rymt ur fångenskapen hos moskoviterne och gifvit sig hin uppå att det första hon träffade kungen, skulle hon fråga honom hvad han gjort af Finland. Kantänka, vi ha väl mist flera jordlappar, än de pörtena. Nå godt, – rider dig d–n, Stång, att du nappar mig kruset ur händerna? – hon träffade kungen, som sagdt, i denna qväll, och det första hon sade honom var: ers majestät, hvad har ni gjort af Finland? ... Ja, det är inte godt att mucka, när man ser Carolus i hvitögat, men hon sade det, hon. Anfäkta, qvinnfolket var ej bang23, hon.

– Och hvad svarade kungen? Jag slår vad att han svarade henne: vet hut!

– Ja se det är det märkbesynnerliga24, kungen svängde bara på klacken och svarade ingenting.

– Ja, hvad hin skulle han svara på en så illmarig fråga? Spik i min balja! Sådant sattyg till qvinna!

»Det är hon!» tänkte Bertelsköld sakta vid sig. »Hvilken qvinna! Och hon hade kunnat bli min!»

Fotnoter till detta avsnitt

* Vid detta ord strök kapten Svanholm sina mustascher, ty det var hans egen favoritsvordom, och det smickrade honom att höra den från karolinska läppar. Men Fältskärn, som märkte det, roade sig att tillägga: – jag lemnar det osagdt, om ej karlen det oaktadt var en kruka; ty krukor funnos också den tiden. Man hör icke ofta att verkliga hjeltar bruka hofvera med hjeltemod. – Svanholm morrade något, som ingen hörde, och berättelsen gick sin gång.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 amusera sig – roa sig.

2 Siquier – fransmannen i svensk tjänst André Sicre (d. 1733); se även kommentar till 696, 14–17.

3 pas de deux och pas de quatre – (fra.) balettdanser (för två resp. fyra dansare).

4 janitscharer – soldater ur turkiska sultanens elitgarde.

5 smussla sko – lek där en sko undangöms.

6 antediluvianska – totalt föråldrade.

7 stor Moguls – stormogul: muslimsk härskare i Indien på 1500–1700-talet.

8 Fi donc – (fra.) fy.

9 hertigen af Orleans – Philippe II d’Orléans (1674–1723), brorson till Ludvig XIV, blev fransk regent och förmyndare för Ludvig XV genom kungligt testamente 1715.

10 mon colonel – (fra.) min överste.

11 au diable – (fra.) för djävulen.

12 förtalar mig – försäger mig.

13 blyvatten – vattenlösning av blyacetat som användes för att behandla kontusioner och hudinfektioner.

14 vårt majestät i egen person, […] sker med finess – Efter uppgifter i »Facta till Revolutions-Historien […]», Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 1819, s. 240 f.

15 mille tonneres! – (fra., pro tonnerres) blixt och dunder! (eg. »tusen åskknallar».)

16 amuretternas – kärleksaffärernas.

17 dobbel – supande, rummel.

18 tabelrondo – taffelrund, särskilt om kung Arturs runda bord där hans riddare samlades.

19 hundsfotterar – skymfar, kränker.

20 Carolus vivat! – (lat.) Leve Carl!

21 fängkrut – krut för att antända den egentliga laddningen.

22 en af dessa öltrattar […] hertig af Normandie – Anspelar på vikingahövdingen Rollo (Gånge-Rolf i norsk-isländsk sagolitteratur) som i början av 900-talet fick områden (senare Normandie) av franska kungen; Rollos ättlingar blev hertigar där.

23 bang – rädd.

24 märkbesynnerliga – högst märkvärdiga.

18. En mönstring och ett möte.

Det är med ett eget vemodigt intresse man ser Carl XII på sena aftonen af sin hjeltebana leka natthugg1 och smussla sko med det glada hofvet i Christinehamn. Det var sista gången han omgafs af det glädjens solsken, som andra dödliga efterfika2 och förutan hvilket de ej kunna trifvas i lifvet. Det var sista gången en systers mjuka qvinnohand vidrörde hans hårda hand, som styfnat kring svärdfästet, och en systersons barnsliga munterhet blandade sig i vapengnyet; – sista gången milda menskliga känslor logo kring honom, som stod så vida upphöjd öfver menskligheten, att dess fröjder, likasom dess sorger, tycktes utan gensvar studsa tillbaka ifrån hans pansrade bröst. Denna solglimt försvann för att aldrig mera återvända. Från den tiden hade den ensliga storhetens qväll blott skuggor och blixtar, slutande i en svart natt vid ljungelden från en mördares hand.

Redan kl. 3 på morgonen efter den qväll, hvaraf vi sågo en skymt i föregående kapitel, uppstod konungen från halm-madrassen uti sin tältsäng, gjorde en kort bön och lät kammartjenaren tända vaxljusen. Det var temligen kallt i rummet; att steka sig framför brasans glöd var icke i kungens smak. Kammarpagen sof ännu halfklädd på golfvet, kungen lyste ett ögonblick på honom, log som han endast brukade göra när han var ensam med sina tankar, bredde sin kappa öfver den sofvande ynglingen3 och satte sig derefter att läsa i konung Gustaf Adolfs bönebok, som han alltid bar hos sig. Han hade förr hvar morgon läst ett par kapitel ur bibeln; intill 1708 hade han genomläst både gamla och nya testamentet fyra gånger, men sedan höll han ej mera räkning derpå, af fruktan att synas skryta dermed4. Man ser, Carl XII kunde också frukta. Sedan någon tid hade likväl bibeln ofta fått lemna plats för den kortare böneboken. Man påstod att umgänget med filosofen Leibnitz i Leipzig, och sedermera vistelsen bland de otrogne hade rubbat hans strängt renläriga lutherska tro.5 Hur än dermed månde ha varit, hans oskrymtade6 gudsfruktan förblef sig lik intill lifvets slut, en föresyn7 för konungar och folk, och den makt som uppbar honom under alla tidernas skiften, till måtta i medgången, till jernfast mod under motgångens dagar.

Klockan var ännu icke 4, då baron Görtz, som bebodde två rum i samma hus, infann sig och arbetade tillsammans med konungen till kl. 8, då frukosten, bestående af en enda kötträtt och en mugg mjölk, hastigt serverades på tenntalrikar och med knif och gaffel af jernbleck, inhemskt fabrikat af Polhems uppfinning8. Silfver bestods icke mer, det hade allt gått till myntet; enkedrottningen och prinsessan hade ock i flera år ätit på tenn, men när konungen märkte det vid sin hemkomst, blef han förlägen, hvarpå Feif förra sommaren rådde Tessin att, likasom på eget bevåg, låta göra en liten silfverservis åt fruntimren9. Måltiden räckte knappt tio minuter, och derefter red konungen ut att mönstra trupperna, som i en förfärlig snöyra voro uppställda på torget. Hans skarpa blickar öfverfor10 lederna, likasom för att utspana om någon blinkade för den isande vinden. Nöjd att finna dem nästan så likgiltiga derför som han sjelf, begynte han derefter mönstra hvarje man särskildt. Nästan alla voro gossar mellan 15 och 20 år, sammanbitande tänderna, på det ingen måtte märka huru de skallrade af köld; endast befälet bestod af gamla karoliner, pröfvade uti hundrade strider, sista ringa qvarlefvan af den här, som en gång kommit Europa att darra. Man exercerade, man gjorde evolutioner11. Linierna voro ofta krokiga i svängningen, gevären buros ej alltid i lika lutning, benen lyftades icke precis som på ståltråd i samma linie, hattarna sutto icke alltid efter formen, knapparna voro icke alltid behörigt knäppta, men sådant bekymrade föga fältherrarne från Carl XII:s skola. Hufvudsaken var att kommandot förstods på fläcken och lyddes i blinken, men icke mekaniskt som marionetter, utan så att öga, öra, hand och hjerta voro med derom och ringaste knekt, på samma gång han lydde kommandot, tillika kände sig vara en man för sig. Vanan att i långa år strida mot öfverlägsna fiender, der det hörde till regeln att hvar man hade tre, fem, ända till tio emot sig, hade hos Carl XII:s krigare utbildat denna personliga sjelfkänsla, som af hvarje soldat gjorde en armé och som innebar vilkoret för och förklaringen af deras segrar. Det var Fredrik II som uppfann och Napoleon som fullkomnade massornas taktik, hvilken blifvit antagen till grundsats i den nyare krigskonsten. Men Carl XII, »den sista riddaren», kämpade ännu på gammalt riddarevis, och ehuru Gustaf II Adolf hade lärt honom grundsatsen: alla för en! lade han dertill, från Tiberup ända till Fredrikshall, den honom egna favoritsatsen: en för alla! Dertill hörde att hvar och en, så knekt som bonde, borde stå som deras kung stod och utstryka ordet omöjligt från svenska språkets lexikon. Det var väl mycket begärdt, derföre föll allt slutligen sönder; men så länge det höll och kunde hålla ihop, kände sig den yngste rekryt blifva dubbelt starkare genom medvetandet af sin rättighet och sin pligt att tillika vara en man för sig.

Konseqvent med dessa principer, mönstrade kungen hvar man nogare än han mönstrade det hela; hans fader Carl XI var ryktbar för sin konst att »drilla» soldater, och Carl XII hade gjort heder åt skolan. Gång efter gång ropade han än den ena, än den andra ur ledet och lät honom ensam och fristående utföra det kommenderade tempot; det var icke godt att klicka, när kungen ropade: »sölar han der!» Svordomar, ehuru då redan införda med andra franska moder, hörde icke till Carl XII:s exercisreglemente. Oaktadt på snubbor var ingen brist, tycktes kungen i dag vara vid det bästa lynne. Näst kulregnet och löpgrafvarna, trifdes han aldrig bättre, än i snö och regn framför hurtiga leder. Det var någonting i denna anblick, som nu mer än annars lifvade hans bröst och uppfyllde hans hjerta med nya förhoppningar. Det otroliga var skedt; det blödande, till döds utmattade landet hade uppställt en ny fullrustad här, af hvilken man, under en sådan anförare, åter kunde vänta allt. Det förvånade Europa trodde knappt sina ögon. Med ryktet om dessa rustningar kringflögo otaliga spionrapporter om baron Görtz’ vådliga planer. Hvad hade man icke att frukta af tidens störste fältherre vid sidan af tidens största diplomatiska snille! Kabinetterna darrade i sitt innersta, och det har aldrig blifvit bevist, men knappast heller på goda skäl betvifladt, att Carl XII:s död var på förhand beslutad i makternas12 rådslag. Hans fall, säger en snillrik författare, var icke hans lefnad ovärdigt, ty han föll för det koaliserade13 Europa,14 som fruktade honom och som om honom kunde begagna tyrannens ord: må han gerna vara en gud, blott icke han lefver!15

Efter slutad mönstring red generalissimus prinsen af Hessen fram till konungen och presenterade för honom öfverste Siquier, inkallad jemte öfverste Maigret i svensk tjenst som skicklig fortifikationsofficerare och designerad16 generaladjutant17. Militäretiketten fordrade, att desse herrar lika litet som kungen buro öfverplagg, oaktadt thermometern, ifall man den tiden haft någon sådan, kanske utvisat −20° Cels. Siquier var blåblek af köld och förargelse. Prinsen hade bättre förstått sin sak; han hade lagt något på hullet sedan i går, och efter han lefde bon18, den gode fursten, så låg deruti intet besynnerligt; men saken var den, att han vid sådana tillfällen försigtigtvis bar en extra underklädnad af fint holländskt flanell under de vida öfverkläderna.

– Hvad tycker öfversten om mina blå bussar? frågade konungen, som alltid var förlägen i samtal med främlingar och grep det närmaste ämne som var till hands.

– De måste vara oöfvervinnerliga, ty ni har förstått, sire, att dressera dem lika hårda mot Bores19 pilar, som mot Mars, svarade Siquier i det sirliga bildspråket från den tidens hof.

Konungen log; det var väl sällan han med ett smålöje bevärdigat en fransmans artighet. I dag fann han deri en viss sanning. – Nog tåla de en smula snöslask, yttrade han gladt, – men jag svarar ej för hur de månde pusta i solhettan. Om vi någon gång få tillfälle att helsa på hans franska majestät, skall det fägna mig att se dem stå profvet.

– Jag förmodar ej, sire, att min konung kan hoppas få se så ärade gäster, genmälde Siquier, stucken på sin nations ömtåligaste sida; – men skulle ers majestäts trupper någonsin hedra Frankrike med ett besök, tviflar jag ej på att de ju skulle blifva varmt emottagna.

Konungen skrattade och återvände, jemte prinsen, Siquier och staben, till högqvarteret. Under tiden hade der tilldragit sig ett möte, som var betecknande för den tidens ställning och sinnesstämning.

Det var bekant, att baron Görtz skulle samma dag på aftonen afresa till Åland. Utländska ministrar, svenske embetsmän och lycksökare af alla nationer trängdes i den mäktige gunstlingens förmak. Men på samma gång voro dubbla vakter utställda omkring hans boning, emedan allt hans inflytande och sjelfva konungens närhet ej voro tillräcklige att skydda honom för det obeskrifliga hat, som hög och låg i Sverige nästan utan undantag egnade honom.

Grefve Torsten Bertelsköld, skickad med uppdrag af grefve Horn och rådet i Stockholm, hade företräde hos den mäktige baronen och finansministern. Att de båda hatade hvarandra af uppriktigaste hjerta, visste de alltför väl. Desto artigare voro de; man kunde ha ansett dem för de intimaste »affärsvänner». Den högdragne svenske grefven framställde med den smidigaste underdånighet sitt kinkiga uppdrag, som gick ut på att söka afböja den våldsammaste af tidens oerhörda utpressningar, det förestående aflysandet af alla i omlopp varande myntsorter mot statsobligationer och nytt mynt af försämrad halt; hvarefter allt gammalt mynt skulle vara förbjudet och konfiskabelt.* Den holsteinska baronen, ej mindre högdragen, var denna gång idel honung och axelryckningar. Han vore för sin del böjd för all möjlig skonsamhet, men rikets ställning, arméns behofver20 och majestätets vilja ... enfin21, hvad ville man göra? Han kunde ej värpa pengar. Allt berodde på freden, och han för sin del gjorde allt hvad i hans förmåga stod för att beveka den kungliga halstarrigheten, men majestätet, voila tout22; vänd er till kungen! Det är icke troligt, att Bertelsköld, eller ens rådet, hade fullt allvar med dessa framställningar; i deras intresse låg snarare att drifva ställningen till det yttersta, men de måste likväl sauvera23 skenet. Desto enträgnare och varmare var underhandlaren; naturligtvis utan framgång. – Det var blott ett af de många exemplen i historien, å ena sidan af en sjelfrådig minister, som vältrar all skuld på monarken, och tvår sina händer i snöhvit oskuld, å den andra af ett parti-intresse, som hojtar med andra vid branten af sitt lands undergång, men skjuter i hemlighet på, för att draga sin vinst af de förutsedda spillrorna.

När de båda herrarne ansågo sig ha talat nog för skenet, begynte också masken blifva dem båda för trång. – Jag har ingenting mera att tillägga, yttrade Bertelsköld, i det han reste sig upp för att gå. – Ers excellens må för sitt samvete och riket ansvara för de blifvande åtgärderna – och för de skedda.

– För mina åtgärder, herr legationssekreterare, är jag endast konungen räkenskap skyldig, och jag förmodar icke att hvarken ni eller någon annan har rätt att disponera öfver mitt samvete, svarade Görtz och reste sig icke upp, såsom etiketten fordrat, när en så högättad person tog afsked. Baron Görtz underlät sällan att vid alla tillfällen förödmjuka den svenska adeln, och detta retsamma förakt var det som sedan, mer än något annat, förde hans hufvud under bilan.

Der sväfvade redan på Bertelskölds läppar ett uddhvasst svar, då i detsamma en ruta klingade, en sten flög in och nedföll tätt invid gunstlingens fötter. – Svenska folket svarar ers excellens i mitt ställe; ni kan också räkna på att en gång bli belönad efter förtjenst, yttrade Bertelsköld med isande köld, i det han bugade och gick.

Görtz smålog föraktligt. – Sådana äro i alla tider partiernas argumenter, sade han och fattade ringklockan. – Låt holländska ministern stiga in!

Fotnoter till detta avsnitt

* Påbudet utfärdades i Mars 1718.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 natthugg – lek där en deltagare jagar de andra och försöker ge någon av dem en klapp, varvid turen överförs till denne.

2 efterfika – eftertrakta.

3 uppstod konungen från halm-madrassen […] kappa öfver den sofvande ynglingen – Efter en av kungens pager, återgivet i en fotnot i »Facta till Revolutions-Historien […]», Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 1819, s. 199 ff.

4 läsa i konung Gustaf Adolfs bönebok, […] skryta dermed – Förmodligen efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 27 1858, s. 21.

5 Man påstod att umgänget med filosofen Leibnitz […] lutherska tro. – Förmodligen efter Voltaire, Geschichte Carls des Zwölften 1756, s. 400 (liknande uppgifter hos Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 26 1858, s. 89). Karl XII träffade kort den tyske filosofen Gottfried Wilhelm Leibnitz under sin vistelse i byn Altranstädt utanför Leipzig 1707.

6 oskrymtade – ärliga, uppriktiga.

7 föresyn – föredöme.

8 Polhems uppfinning – Christopher Polhem (1661–1751), »den svenska mekanikens fader», utvecklade inte bara gruvtekniken och utförde storskaliga byggen, utan experimenterade med masstillverkning av metallvaror för civil konsumtion vid Stjärnsunds bruk från 1699: urverk, lås och husgeråd.

9 Feif […] Tessin […] silfverservis åt fruntimren – Uppgiften om servisen för prinsessan och hovdamerna i handskriften »Facta till Revolutions-Historien […]», Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 1819, s. 235 f. Casten Feif (1662–1739) var vid denna tid chef för krigsexpeditionen och Nicodemus Tessin d.y. (1654–1728) kungligt råd.

10 öfverfor – pro öfverforo.

11 evolutioner – manövrer.

12 makternas – staternas, stormakternas eller sjömakternas (England och Nederländerna).

13 koaliserade – förenade.

14 Hans fall, säger en snillrik författare, […] koaliserade Europa, – Tanken att Karl XII stupade för en koalition av Europas makter har Topelius förmodligen påträffat hos Lundblad (Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 525), men den förefaller härstamma från en uppsats av utgivaren Peter Wieselgren i DelaGardiska Archivet 9 (1837, s. 162), som Lundblad också hänvisar till. Topelius lånade det senare verket från universitetsbiblioteket den 18 mars 1858 (Utlånings Bok 1850–1858, UB:s tjänstearkiv Ba 5.1.1).

15 tyrannens ord: må han gerna vara en gud, blott icke han lefver! – Den romerske kejsaren Caracalla (186–217) lät mörda sin bror och samregent, och lär därefter ha tillerkänt honom gudomlig status med dessa ord (John Baptist Lewis Crevier, The History of the Roman Emperors 1814, s. 165).

16 designerad – sannolikt: påtänkt som.

17 generalissimus prinsen af Hessen […] Siquier, […] generaladjutant – Fredrik av Hessen utnämndes till generalissimus över den svenska krigsmakten i september 1715, han var sedan tidigare både hessisk och nederländsk kavallerigeneral. Generaladjutant var en stabstjänst, Siquier eller Sicre omnämns ibland som generaladjutant, ibland som adjutant till Fredrik.

18 lefde bon – levde gott, unnade sig bordets nöjen.

19 Bores – vintern och nordanvinden personifierad.

20 behofver – parallell pluralisform till behov.

21 enfin – (fra.) kort sagt.

22 voila tout – (fra.) det är allt, här: [majestätet], alltid majestätet.

23 sauvera – bevara.

19. Konungens ring.

Grefvinnan Ebba Cecilia Liewen, född Bertelsköld, hade som statsfru hos prinsessan Ulrika Eleonora åtföljt hofvet till Christinehamn. Man hade inqvarterat sig efter råd och lägenhet i de bättre husen, och grefvinnan disponerade tre eller fyra rum i närheten af prinsessans bostad. Det var på eftermiddagen samma dag som den nyss skildrade mönstringen. Konungen arbetade i enrum med baron Görtz, hofvet hade icke något amusement1 den aftonen, och grefvinnan satt hemma på sina rum, sedan hon efter vanligheten uppvaktat prinsessan vid middagstaffeln.

Hon satt likväl icke ensam; hon hade en kär anledning att stadna hemma hos sig. Hos henne satt den älskade ungdomsvännen Eva Rhenfelt, hvilken vi sist lemnade i fångenskap invid det sprängda Kajaneborg och som framskymtade så hemlighetsfullt för Torsten Bertelskölds blickar qvällen förut. Vännerna hade förtrott hvarandra sina öden, sedan de skildes. Grefvinnan Ebbas voro snart berättade; hon hade delat de fyra hårda och oroliga åren mellan pligterna mot sin make och otaliga nödlidande, för hvilka hon (fastän hon sjelf glömde säga det) varit en god engel uti de sorgfyllda tiderna. Evas öden deremot voro mångskiftande och äfventyrliga. Hon åtföljde i karldrägt den sårade Gustaf Bertelsköld i hans fångenskap till Åbo slott, der han, utmattad af den besvärliga vinterresan, länge sväfvade mellan lif och död, intilldess att det lyckades den trogna vårdarinnans omsorger och Tobias’ läkarekonst att återställa honom till helsan. – Då, fortfor Eva, – fingo vi en dag i Juni 1716 kommendantens tillåtelse att under bevakning lemna slottet, jemte vår vän från Kajaneborg, prosten Cajanus, hans familj och min gamle Tobias. Vi genomvandrade de öde gatorna; det var förstörelsens anblick! Knappt en tjugondedel af stadens invånare hade qvarblifvit; de flesta husen voro utan fönster och dörrar; en del begagnades till stall, andra voro till hälften nedrifna till bränsle. Högt gräs vexte på gatorna; kosackernes hästar betade på torget; ingenstädes hördes sjömannens glada sång, arbetarens glam eller barnens stoj; endast trumman ljöd ibland i de öde gränderna. Vi kommo till den ärevördiga gamla domkyrkan. Ingen väktare behöfde öppna för oss dess dörr, ingen orgelton ljöd oss till möte under de höga hvalfven. Portarna stodo på vid gafvel; stormen hven genom de sönderslagna fönsterrutorna. Tornuret stod; visarne hade bortfallit; tiden hade stadnat i sin flygt. Högaltaret var beröfvadt sina prydnader; koret var fylldt med grus; endast hjeltegrafvarnas monumenter framskymtade ifrån sidokoren. Vi trädde närmare; en kaja uppflög från predikstolen och satte sig på altarkransen. Vi nalkades altaret, kajan flydde och satte sig på den toma orgelläktaren. På en af psalmtaflorna voro ännu två ziffror qvar; de visade en konung Davids psalm, Sv. Psalmboken N:o 68; det var den sista som församlingen sjungit. Vi upptogo den med tårfulla ögon och sjöngo:

»Hjelp mig, min Gud, min sorg mig qväl2, Stort vatten går allt till min själ, Stormvågen mig fördränker. Jag sjunker ned i djupan dy, Mig falnar både hull och hy; På dig jag likväl tänker. Jag hafver ropat mig allt trött; Min hals är hes, min syn förnött; Efter min Gud jag bidar, Medan jag detta lider.»

– Derefter, fortfor Eva, – vigde oss prosten Cajanus samman vid altaret, och det kändes så underbart3, att vår lycka begynte midtunder Finlands yttersta nöd och i den förhärjade helgedom, der så många slägten uppsändt sina böner till den Allsmäktiges thron. Ännu samma sommar fördes vi öfver till Narva och derifrån inåt moskoviternes land till en stad som hette Nowgorod, och der tjente vi i fångenskap och behandlades skonsamt. Jag hade aflagt min karldrägt och följde min man som hans tjenarinna, och efter han förstod bättre än någon att tämja ystra hästar, som ingen annan fick makt öfver, blef han stallmästare hos en hög herre och stod uti mycken gunst. Der gaf Gud oss en son i vår fångenskap, och han kallades efter konungen Carl, men efter vi hoppades ännu på segerns dag, fick han derjemte namnet Victor. På sena hösten 1717 gjorde vi med vår husbonde en resa till Narva. Der träffade vi en jakt från Runö, der folket är af svensk härkomst, och det blef aftaladt med Runöboerne, att vi i mörka natten gingo ombord på deras fartyg och flydde ur fångenskapen. Men efter det var så sent på året, kommo vi ej längre än till Gottland, der vi nödgades stadna tills isen lade sig mellan ön och fasta landet, och under tiden närde vi oss så godt vi kunde, min man som hofslagare och jag med att väfva och spinna. När vi då kommo till Stockholm för två veckor sedan, beslöts att Bertelsköld skulle inställa sig till tjenstgöring vid Armfelts korps, som ligger i Gefletrakten, emedan dessa trupper till största delen bestå af finnar, men jag reste till dig, min Ebba, för att utverka åt Bertelsköld en adjutantsplats hos Armfelt, hans gamle chef. Det har lyckats mig, som du vet, ehuru med knapp nöd, ty när jag såg denna nya armé, som är ämnad att infalla i Norge medan Finland förblöder, sammanpressades hjertat i mitt bröst, och oemotståndligt stego de orden på mina läppar: »hvad har ers majestät gjort af Finland?» – Resten vet du. Jag är lycklig att ha fått återse dig och att ha erhållit konungens samtycke. I morgon skola vi åter skiljas, och hvem vet, om icke för alltid?

– Hvarföre så sorgsna tankar? sade en bekant röst i dörren, och Torsten Bertelsköld inträdde. – Är min sköna fiende allt ännu lika oförsonlig?

De båda fruntimmerna vexlade blickar. – Jag trodde ej, svarade Eva kallt, – att grefven ännu hade något att tillägga efter vårt sednaste möte på redden af Stralsund.

Anspelningen måste ha varit svårsmält, ty grefve Torsten skärpte tonen, i det han yttrade: – ah ni har rätt, jag hade så när förgätit att vi återsågo hvarandra så nyligen. Jag hoppas att tiden förflutit angenämt derborta i pörtena? Med en så fördomsfri dristighet, som er, sköna Eva, är man aldrig rådlös om förströelser, om bekantskaper ... Med ett ord, jag är säker uppå, att en så ringa förlust som min vänskap blifvit mångdubbelt ersatt ...

– Torsten! sade Ebba förebrående.

– Det är sannt, inföll Eva leende, – mångdubbelt ersatt! Tillåt mig, min bästa grefve, att här presentera för er en af ersättningarna.

Vid dessa ord vinkade hon åt en domestik4 i rummet bredvid, och in trädde en mörklockig pilt, halftannat år gammal vid pass, ovanligt stor för sin ålder och nyss så långt kommen att han tog sina första steg här i verlden.

Frågan på grefve Torstens läppar dog i samma ögonblick den föddes.

Men grefvinnan Ebba tog gossen, satte honom mildt i den förvånade brodrens knä och sade: – skjut honom icke ifrån dig, Torsten, låt honom vara en försoningens och vänskapens pant mellan edra söndrade hjertan. Var för honom en god onkel; han är en af de våra, – hans lagliga namn är Carl Victor, grefve af Bertelsköld.

Allt diplomatens studerade lugn förslog denna gång ej att beherrska muskelspelet i grefve Torstens anletsdrag. En outsäglig bitterhet kämpade der mot det oemotståndliga intrycket af barndomens oskuld och blodsbandets naturliga rätt. Han kysste gossen på pannan, ställde honom sakta ifrån sig, uppstod hastigt och sade, vänd till Eva, med en röst, som skulle vara lugn och öfverlägsen, men som i stället förrådde hela smärtan af hans svikna förhoppningar: – min syster har rätt, mellan oss får ej mera något groll äga rum. Jag helsar er, min grefvinna, er och er son, välkomna i vår familj. Eh bien, lyckan är nyckfull, hon har unnat min bror det hon vägrat mig, låt oss icke mera tvista derom. Apropos af lycka, min syster, jag har kommit till dig för att ställa dig till ansvar för en viss ring, på hvilken man säger att vår familjs lycka beror. Jag har nu saknat den uti 18 år utan aning hvart den försvunnit, till dess man händelsevis tillställer mig en packe bref, som min bror qvarlemnat vid sin afresa för fyra år sedan. Bland dem finner jag ett af dig, dateradt Stockholm d. 24 Jan. 1704, hvari du bekänner att jag tappat ringen i en handske, att du öfverlemnat den åt hertiginnan af Holstein och att hon gifvit den åt konungen, infattad i en medaljong med drottning Ulrika Eleonoras porträtt. Du vet ej, min syster, hvad du gjort. Du har förspillt vår familjs lycka och framtid!

Grefvinnan Ebba rodnade djupt och fattade brodrens hand. – Jag bekänner, sade hon, – att jag af barnsligt oförstånd felat mer än du kanske kan förlåta mig. Men, Torsten, hvarföre sätta din tro till en vidskeplig amulett? Är det icke en evig försyn, som råder öfver våra öden, och är det icke vi sjelfva, som under dess hägn böra smida vår lycka?

– Lexor från barnkammaren! Och likväl ges det underbara kombinationer, hvilka ej kunna förklaras af något bud i katekesen. Min far efterlemnade vid sin död ett försegladt konvolut, som innehöll denna rings historia; det är nog, om jag säger dig, att vår familjs öden äro oskiljaktigt förbundna med denna klenod och att dess förlust städse förut har ådragit oss en kedja af motgångar, likasom dess ägande bragt oss till makt och ära. Jag sjelf är ett exempel derpå ... men, enfin, är det dig bekant, om kungen ännu bär denna medaljong?

– Enligt Göstas berättelse har konungen förlorat medaljongen redan hösten 1708 under ett handgemäng vid Rajowka, detsamma der Hård stupade.

– Diable!5 Förlorad, för att aldrig mera återfås! Vid Rajowka? Det var ju kort efter slaget vid Holofzin! Det var ju kort före tåget till Ukrän! Det var vid sjelfva vändpunkten för Carl XII:s lycka. Dittills idel segrar! Derefter idel nederlag! Denna fördömda ring bringar då alltid lycka eller ofärd, hvems hand än må bära honom eller förlora honom. Och jag dåre, som ägt honom och icke bättre bevarat honom! När jag hade honom, steg jag hastigt; sedan jag mist honom, kämpar jag förgäfves emot mitt öde. Allt går emot ... Och hvem kan säga mig, hvilken trosspojke i denna stund uppsvingar sig med min talisman till sitt rikes första värdigheter!

Grefve Torsten gick med häftiga steg öfver rummet. Var det ringens demoniska makt, eller var det ärelystnadens ande och förbittringen öfver så många felslagna planer, som nu beröfvade Horns lärjunge hela hans diplomatiska köld? Aldrig hade systern sett honom sådan; i ångern öfver sin obetänksamhet vågade hon icke mera ett ord för att blidka honom.

Kammartjenaren inträdde och anmälde en främling, som enträget begärde att få tala med krigsrådinnan Rhenfelt (hennes senare giftermål var ännu icke bekant). Eva gick ut; en stund förflöt, under hvilken bror och syster sutto derinne stumma med deras minnen och deras olika mening om lifvets lycka.

Slutligen kom Eva tillbaka, upprörd, förgråten, fattade grefvinnans hand och sade: – tillåter du mig att återföra till dig en gammal vän?

Ebba nickade forskande sitt samtycke.

En officer af ädel hållning trädde in, blek och med tårfyllda ögon. Hans hår hade grånat, hans kinder voro insjunkna, men det var likväl något i hans väsende, som mindre liknade en gubbes lutande gestalt, än en af olyckan böjd man uti lifvets kraftiga ålder. Grefvinnan Ebba hade icke många sekunder betraktat honom, innan hennes kinder hastigt hvitnade och hon nedsjönk, ljudlös och afdånad, uti sin väns armar.

– Hvad är detta? utropade grefve Torsten, ur stånd att fatta orsaken till systerns plötsliga sinnesrörelse.

Främlingen hörde honom icke. Hans blickar följde ofrånvändt och med en obeskriflig känsla grefvinnans milda och bleka drag, medan hon småningom återhämtade sig.

– Herre, hvem är ni, och hvad ger er rätt att med er åsyn skrämma grefvinnan Liewen? upprepade Torsten häftigt till den nykomne.

– När de döda stå upp, då isas de lefvandes blod, sade främlingen sorgset. – Hvem jag är? En från grafven uppstånden man, som fordom ej var er okänd, herr grefve. Mitt hår har grånat i nära nio års fångenskap; hvarföre skulle jag begära att ni mera igenkänner den för död ansedde Erik Falkenberg, fordom en bland hans majestäts drabanter och närmaste vän till er broder Gustaf Bertelsköld?

– Falkenberg? Brorson till kgl. rådet af samma namn? Bror till ... till grefvinnan Eva Bertelsköld, född Falkenberg?

– Densamme. Jag visste icke, herr grefve, att ...

Torsten bet sig i läppen.

– Ni misstar er, min herre, sade han. – Det är min bror, som varit nog lycklig att vinna er systers hand. Var välkommen tillbaka. Det gläder mig att ryktet ljugit, som sade er ha stupat på Pultavas blodiga fält.

– Det sade endast till hälften osannt, svarade Falkenberg med en sorgsen blick på grefvinnan Ebba, som återvunnit fattningen, men ännu ej hade mod att se upp till den fordom älskade, länge begråtne, ändtligen återkomne och likväl för alltid förlorade barndomsvännen ...

– Jag lemnade den bättre delen af mitt lif och hela min sällhet qvar vid Pultava. Det som återstår, herr grefve, det är ej mycket värdt.

– Och du räknar då för intet en hel bana af bragder, som återstår dig? ... Du glömmer en systers varmaste kärlek? sade Eva med ömhet.

– Och en tillgifven barndomsvän? tillade grefvinnan Ebba med låg röst.

Falkenberg teg.

– Er räddning måste i sanning ha varit underbar? yttrade Torsten, för att komma ifrån de vådliga minnena.

– Kanske ej underbarare än mången annans, svarade Falkenberg; – men likväl nog till en saga för barn. Ni tillåter mig att bespara fruntimmerna en berättelse, som blott skulle uppröra dem. I korthet, jag låg tolf timmar bland de döde på slagfältet; en plundrande marodör upptäckte hos mig en gnista af lif och företog sig att rädda mig; det blef för honom en god affär att sälja mig åt en bojar6, som ackorderat af honom en svensk fånge till lifegen. Jag fördes långt inåt landet, man begapade mig som ett underdjur, man afskydde mig som en kättare, men på det hela behandlades jag ej alltför illa. Emedan jag förstod något trädgårdsskötsel, kunde jag göra någon nytta. Slutligen svingade jag mig upp till trädgårdsmästare och förtjenade något penningar. En dag kom till vår by en vandrande krämare, som sålde helgonabilder. Döm om min förvåning när jag bland den brokiga samlingen upptäckte en liten medaljong ...

– Med drottning Ulrika Eleonoras porträtt?

– Men hur vet ni, herr grefve ...

– Det var då verkligen den! utbrast Torsten med häftighet.

– Det var samma medaljong, som hans majestät förlorade vid Rajowka; hela drabantkorpsen kände den, man kunde ej misstaga sig. Jag dolde med möda min öfverraskning, fyllde min halfva sparpenning i krämarens börs och fick medaljongen.

– Ha, hvar är den? Gif hit!

– Jag skattar mig lycklig att kunna lemna den i hans majestäts egen hand, svarade Falkenberg lugnt. – Märkvärdigt nog förändrades mitt öde, sedan jag erhöll denna klenod. Allt gick mig i händerna, min husbondes unga maka, som sett mig tyna och gråna under längtan till fäderneslandet, talade så varmt för mitt frigifvande, att min husbonde, af svartsjuka, samtyckte och förde mig sjelf till Riga, derifrån han beredde mig lägenhet till Köpenhamn, och ... jag återsåg mitt fädernesland.

– Var god och visa mig medaljongen, sade Torsten med ett underligt uttryck.

Falkenberg framtog den, väl förvarad i ett foderal af läder. Ringen befanns vara så infattad deri, att han utgjorde öglan, i hvilken medaljongen hängde, när man bar den om halsen.

– Denna ring är min! utropade Torsten Bertelsköld och grep den med en krampaktig häftighet, likasom ville han ej mera släppa den för all verldens skatter.

– Det är konungens egendom, som jag ännu i dag bör återställa till hans majestät, invände Falkenberg.

– Rex regi rebellis! – ah, ni ser att jag känner inskriften. Vet ni väl, att om konungen ännu en gång skulle erhålla denna ring och akta sig att förlora den genom en osanning eller en mened – det är blott så den förloras – då skulle hans lycka vända sig, han skulle åter kasta Europa för sina fötter, han skulle skrifva lagar för verlden, och nordens öde vore förändradt för sekler!

Alla tego. Det var som hade de stått under inflytande af en okänd hemlighetsfull makt, mot hvilken religion och förnuft förgäfves uppreste sig. Eva hejdade Falkenbergs arm, som redan höjdes att rycka medaljongen tillbaka. – Ringen är hans, sade hon; – konungen har dertill ingen rätt; men älskar ni er konung, gref Torsten, och älskar ni ert land, så gif honom ringen åter!

– Icke om han bröte sönder sin värja för mina fötter och böjde knä för mig och kysste min fot! Icke om han bjöde mig Norges krona och Englands thron! Medaljongen är hans; han skall erhålla den; men ringen är min!

Och grefve Torsten ilade bort.

Då försvann det förlamande intryck, som nyss betagit de öfriga. Falkenberg rasade. Fruntimmerna greto. Men det var för sent. Torsten Bertelsköld hade ringen och behöll honom.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 amusement – (fra.) nöje, förströelse.

2 qväl – plågar.

3 underbart – märkvärdigt.

4 domestik – tjänare.

5 Diable! – (fra.) Jävlar!

6 bojar – rysk adelsman.

20. Skuggan af ett namn.

Julmorgonens sena sol gick år 1718 upp öfver Tydalens fjällar1 i Norge på gränsen mot Jemtland. Natten hade varit frostig och klar, men från hafvet i vester uppstego nu svarta snömoln, emot hvilkas dunkla kanter de första solstrålarna glimmade som en gyllene spets kring ett dystert sorgflor. Fjällarnas toppar reste sig höga och snöbetäckta mot den mörknande himmelens fond; och när solskenet föll på deras kronor af is, syntes de ljusa och vårliga likt hoppet, som gäckar beständigt i fjerran ett menniskoöga.

På sluttningen af fjället var lif och rörelse. Det var Armfelts skaror, det var sista spillran af Finlands sista här, som efter det misslyckade anfallet mot Trondhjem2 tågade tillbaka från Norges fjälldalar till vinterqvarteren på svensk botten. Natten hade varit hård, man hade hopsamlat ljungen och de späda dvergbjörkarna, som vuxo mellan klipporna, för att uppgöra eld i den stränga kölden; men alltför hastigt uppflammade denna matta låge för att lika hastigt slockna igen, och mången hade nu redan förfrusit händer och fötter. Men ännu qvarlefde en gnista af mod i de stelnade lederna. Fälttåget var förloradt; den tappre och ryktbare Långström, Finlands ypperste partigängare, hade nyss förut stupat i en af dessa ensliga förtviflade strider, der endast fjällens eko besvarar kämparnes rop och ingen räddning finnes för den som öfvermannas. Hård var marschen, lifsmedlen ytterst ringa; men ännu gick den finska truppen framåt, ty ännu lefde för den kung Carl, och var än allt förloradt, så stod ännu allt att vinna, så länge han var ofvan jord. Dunkla halfförstådda rykten om hans förestående stora planer kringflögo bland skarorna, och med dessa sagor från framtiden, likasom med sagorna från det förflutna, upplifvade de ännu vid bivuaken hvarandras sjunkande mod. Man visste att Görtz med framgång arbetade på fred med den farligaste motståndaren, czar Peter, hos hvilken han personligen haft företräde i Haag och Petersburg. Man visste att czaren var missnöjd med sina tyska bundsförvandter, som med afund och fruktan bevakade hans försök att fatta fotfäste i Tyskland. Man visste äfven att czarens personliga karakter var af den halt, att den kunde förbindas med Carl XII:s; – djerf, högtsträfvande, vidtutstormande. Man hviskade något om en förestående förmälning mellan konung Carl och czar Peters älskliga dotter Anna*. Derefter skulle dessa väldige kämpar, efter att så länge ha brottats om herraväldet i norden, försonas och sluta ett förbund, som måste komma Europas throner att darra. Det sades, att Sverige skulle afträda Estland och Ingermanland för alltid, men Liffland på 50 år, hvaremot czaren skulle återgifva Finland och med sin flotta vara konung Carl behjelplig att till ersättning eröfra Norge. Derefter skulle Carl låta 30 000 man, till straff för konung Georgs trolöshet, sätta pretendenten Stuart på Brittaniens throner4; men sjelf skulle han, i förbund med czar Peter, inbryta i Tyskland, återtaga förlorade besittningar och omskapa Europa.

Det var jätteplaner i solnedgången; de hvälfde sig alla kring samma medelpunkt, samma hjeltedjerfva menniskoarm. Och man vet, att det åtminstone fanns två eller tre dödlige, som kände sig dessa planer vuxne; de hade upprunnit i en diplomats snille och som ljungeldar antändt tvenne monarkers bragdlystna håg. Man vet också, att dessa planer, i all deras stormiga storhet, voro rimligare uttänkta än dem, hvilka Carl XII uttänkte ensam. Men hvad man törhända har glömt, det är att ännu tusende andra trodde på deras möjlighet, och bland dem äfven de siste finnarne. I långa år hade allt Sveriges rike gått i en segerdröm; olyckan och uppoffringarna hade väckt dem som närmast dignade under tyngden, men soldaten gick ännu allt i sin stolta tro att under konungens fana besegra verlden. Den finska trögheten släpper icke fort sina illusioner. Ingenting, icke ens nederlag, reträtt och tusende faror, förmådde rubba det okufliga modet hos Armfelts här, så länge konungen lefde. De stredo i skuggan, som Leonidas stred under persernes pilar; – skuggan af ett namn.5

Men det kom, det budskap, som förlamade hvarje arm och raderade all framtid ur segrarnas bok. En hviskning, dyster som grafvens, gick genom lederna; Carl XII var icke mer; han hade stupat såsom han lefvat, höjd öfver bröstvärnet, handen på svärdfästet, ögat mot fienden, omsusad af kulorna. »Han föll», säger en af hans samtida, »för en kula tvärs genom hufvudet, och denna kula fällde Sverige.»6 Huru han föll, det glömde samtiden närmare utreda. Var det »för Europas koaliserade makter», – var det för en svensk kula eller för en norsk, eller var det ej för kula, utan för svärd – det syntes för samtiden vara af ringa vigt. Det enda vigtiga var att den mannen föll, som, berghög bland tidens pygméer, ensam bar på sina skullror ett tidehvarf7, hvilket föll med honom, för att aldrig mera uppstå ur grafven. Hans samtid trodde icke med Sveriges störste nyare häfdatecknare, att Carl XII:s död var »en slutad lefnad»8; den väntade af hans sednare bana otroliga ting, likasom utaf den förra, och hvem kan med visshet säga att den väntade fåvitsk?* Det vissa är blott, att verlden andades lättare efter den siste jättens fall, ty vapenstorheten tynger jorden, och den tyngde på Sverige likasom hade fjället lagt sig öfver dess bröst. Dock lika visst är, att när mensklig storhet kommer dertill, upplyftar den mer än den trycker ned och vidgar menniskors hjertan till sådana värf, som lefva i tideböckerna9. Under Carl XII kände sig hvarje pilt i Sverige och Finland vexa till rese. De som väga denne konungs gerningar efter vanlig Debet och Credit, erhålla till facit: saldo förlust så och så mycket. Och det kan ej annorlunda vara, ty Carl XII var kanske den störste slösare som någonsin lefvat, förspillande sitt rike, sina eröfringar, sina arméer och sig sjelf med samma förakt för konsten att samla. Men räkenmästarne hafva glömt ett saldo till favör, som lyfte hans tid och som lyftar alla kommande slägten, nemligen glansen af hans storhet. Han var spetsen och det sista bländande utsprånget af den skandinaviska hjelteandan, som redan tusen år före honom stormade kring Europa. Han bar derföre uti sig mer än ett tidehvarf, mer än ett folk; han bar inom sig ett förgånget årtusendes själ. Förgånget var det, och derföre föll det med honom; men skuggan af hans namn, som uppfyllde och förmörkade norden, medan han lefde, uppfyller och bestrålar norden, sedan han föll ...

Armfelt erhöll sorgebudet om konungens fall genom en uppsnappad norsk postiljon*. Det kunde ej länge döljas för soldaten, och från den stunden var finska hären förlorad. Hänryckningens, segerns makt, som så länge hållit kämparne upprätt under öfvermenskliga ansträngningar, – den makten var bruten. Verkligheten sprang dem på lifvet och öfvermannade dem, likasom klippan, hvilken en jätte vältat på branten, rullar tillbaka öfver hans domnade arm. Och verkligheten var i denna stund en julmorgon på Norges stiglösa fjäll.

Armén bröt upp från Tydalen, der man ännu hade 7 mil till närmaste by i Jemtland. Med armén följde norska fångar, och bland dem skulle fjällboerne, som hade att välja mellan repet eller en rik belöning, tjenstgöra som vägvisare. Ännu lyste solen på de högsta fjälltopparna, Bokhammaren, Öjefjäll, Remmen och Einhagen. Men derefter slocknade skenet uti det svarta snömolnet, som steg allt högre och kom allt närmare, under ett doft sus från nordvest. Om få ögonblick voro fjäll, menniskor, hästar och slädar insvepta i en snöstorm, så tät, att ingen mera kunde se tio alnar10 framför sig, och så isande kall, att han trängde igenom de varmaste vinterplagg. Få voro också de, som hade en pels af fårskinn eller en osliten vadmalsjacka. Vägvisarne gingo vilse och fröso ihjäl. Armén tågade framåt, utan att veta hvart, men framåt gick det, – så länge det gick. Och det gick i det längsta; de hade ej varit finnar annars. Men snart nog gick det ej längre. Hästarne störtade. Vapnen föllo ur soldaternes händer. En del begrofvos i snömassorna; en del nedsjönko utmattade i snön och somnade utan att mera vakna. Andra instörtade i djupa klyftor, betäckta af ett försåteligt snötäcke. De öfriga försökte bivuakera. I skydd bakom klipporna uppgjordes eldar; allt hvad brinna kunde – gevärskolfvar, laddstockar11, transportslädar, lavetter, sadlar, remtyg, värjgehäng, – brändes utan förskoning. Men snöstormen fortfor att rasa med oförminskad våldsamhet hela första och andra dag jul. Eldarna kunde ej mera underhållas. Hela hären var vigd till undergång.

I denna förfärliga jul-lek såg man en högrest kämpagestalt framskymta i snöyran, åtföljd af omkring 300 man, som ännu följde honom. Han var en af de få, som ännu icke förtviflat. Det var han, som vid det ryktbara tåget mot Trondhjem först lyftade en kanon på sina axlar och bar den öfver brådjupen. Det var han, som nu på återtåget först sönderbröt mot sitt knä en groftimrad transportsläde och använde den till bränsle. Det var han, som, ensam outtröttad, upplyftade än den ena, än den andra ur drifvor och klyftor och sökte återkalla dem till lifvet. Hans skara följde honom som en räddande engel och banade sig genom otroliga faror en väg till Eina-elfven, som går från fjällen till Handöl, första byn uti Jemtland.

När de 300 kommit till floden, upphofvo de ett glädjerop, ty de hade nu en kompass, hvilken ej mera svek dem, såsom sol, måne och stjernor sveko i den grufliga snöyran. De höggo hål i isen och gåfvo akt uppå hvartåt vattnet rann; ditåt var Jemtland, ditåt räddningen. Hoppet log ännu en gång mot dessa få återstående tappre. De omringade, uppfyllde af tacksamhet, sin anförare, major Bertelsköld, och bådo att turvis få bära honom; ty sedan han i 36 timmar arbetat mer än tjugu andra tillsammantagna, begynte äfven hans jättekrafter att svigta. Men han tryckte deras händer till afsked och talade till dem några få ord, som öfverröstade stormens dån.

– Gån på, gossar, sade han; – der är vägen till lifvet. Jag vänder om här, och ingen af er får följa mig. Mer än tretusen af de våra irra ännu omkring uti dessa fjäll; vete Gud huru många af dem ännu kunna röra en fot. Men det är Finlands sista här, jag kan ej öfvergifva dem, jag måste uppsöka så många jag kan, för att visa dem vägen hit ned till Eina-elfven. Motsägen mig icke; det är sista gången jag befaller er, barn; J veten att jag ej tål någon som muckar i tjensten. Skulle jag ej mera komma tillbaka, så helsen min hustru och min lilla son, min Carl Victor. Sägen dem, att de, näst Gud, varit min sista tanke. Sägen dem, att min broder Torsten skall taga vård om dem och uppfostra min son till en bra karl, som fruktar Gud och ärar konungen. Sägen dem att jag dött som jag lefvat, för Finland och för kung Carl. Sedan de icke mera finnas är det icke värdt för mig att längre lefva. Farväl, gossar, Gud vare med er. Skulle någon af eder ännu återse Finland, så helsa vårt land!

Vid dessa ord aftorkade den tappre kämpen en frusen tår med den snöiga ärmen och skyndade bort med raska steg, likasom hade han fruktat att kärleken till maka, barn och lif skulle i sista stunden förråda fosterlandet. Soldaterne sågo bedröfvade efter honom, ingen vågade sätta sig mot hans sista befallning, och snart var han försvunnen för deras blickar bland fjällen och snöyran.

Det var ock sista gången man hörde något af denna berättelses hjelte, den redlige och tappre karolinen Gustaf Adolf Bertelsköld. Om och hvilka han vidare lyckats rädda af Finlands sista hjelteskara, det har aldrig blifvit bekant. Så mycket är visst, att han spårlöst försvann med tusende andra i fjällens omätliga snöhöljda graf, beseglande med sitt lif den kärlek till konung och fosterland, hvilken orubbligt lifvat hans trofasta själ under hundrade strider, segrar och motgångar, från början af hans bana ända till slutet.

Allt, eller nästan allt öfrigt, som lif och anda hade i fjällens jul, förgicks. Sagan säger, att några af de efterblefne frigåfvo norska fångar och skickade dem med begäran om undsättning till kommendanten i Trondhjem och att denne skickat 300 skidlöpare och 150 lätta slädar, för att uppsöka och rädda de förvillade. Desse redlige norrmän, som tågade ut att rädda en förlorad fiendtelig här, kunde likväl ej framtränga bland fjällen, så länge ovädret varade. Efter dess slut följde de finska härens tåg, och förfärande var då den syn, som mötte dem ibland klipporna. Arméns väg betecknades blott alltför väl af qvarlemnade kanoner, som nedsjunkit i drifvorna, och bortkastade vapen, som öfverallt lågo kringströdda. Derefter anträffades dödfrusne officerare och soldater, först en och en, sedan hela rotar, slutligen hela kompanier och bataljoner. Somlige funnos döde vid den slocknade lägerelden, andra sittande eller liggande i slädar efter störtade hästar; många lågo krossade i de djupa afgrunderne, andra åter hade nedsjunkit stelnade i samma ordning som de marscherat. Rundtomkring hördes vargarnes tjut, fjällens örnar kretsade i skaror kring denna dödens stora valplats, och Tydalen blef derefter i många år den bästa jagtmark i Norge.

Förlusterna i denna förödelsens jul ha aldrig blifvit med visshet på ziffran bekanta. De kunna bedömas deraf, att Armfelts armé vid intåget i Norge beräknades till 6 500 stridbare män, och af dem återkommo vid pass 500, till en del med förfrusna lemmar. Antager man förlusterna i döde och fångne under det öfriga fälttåget till 2 500 man, så blir antalet af de förfrusne omkring 3 50012. Några uppgifva det högre, andra lägre; det vissa är, att förlusten var för den tiden omätlig.

Så slöts det sista äfventyret i Carl XII:s stora blodiga sorgespel, och så föllo Finlands siste karoliner, om hvilka skalden sjunger*:

Dit flög ock Finlands sista tropp,

Hopsökt från öde trakter;

Flög der att ibland fjällen dö,

Begrafven under nordens snö.

Och åter sjunger han:

Gret Sverige: mer gret Finland dock,

Som mor och enka gråter ...

Du, som i vårens grönska och tjusad af blidare taflor lyssnat till denna sorgsna, men höghjertade saga; du, som värmer ditt hjerta vid den svenska ärans glans och vid den finska sångens odödliga sägner om nyare tiders bragder; mins, att Finland äfven före dem ägt hjeltar värdige sagornas minnen, ehuru det aldrig förr har ägt och väl aldrig sedan skall äga mer än en fänrik Stål14 att besjunga dem.

Fotnoter till detta avsnitt

* Sedermera förmäld med den unge hertigen af Holstein, Carls systerson3, och stammoder för det nu regerande kejserliga huset i Ryssland.

* Carl XII gaf kort före sin död befallning att iordningställa lustslotten. Mången har trott att han beslutat egna sin senare bana åt freden och rikets upphjelpande.

* Tidigare. Det var detta bud, som bestämde honom till återtåg.

* Franzén, »Den gamle knekten», första upplagan, sedermera ändrad.13

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fjällar – parallell pluralisform till fjäll.

2 det misslyckade anfallet mot Trondhjem – Karl XII:s andra försök att erövra Norge inleddes hösten 1718. Medan han själv ledde huvudarmén i ett anfall mot Fredrikstens fästning i södra Norge hade en mindre styrka anförd av Carl Gustaf Armfelt i uppdrag att ta Trondheim.

3 hertigen af Holstein, Carls systerson – Karl Fredrik (1700–1739), son till Karl XII:s syster Hedvig Sofia och far till Peter III av Ryssland.

4 till straff […] Georgs trolöshet, […] pretendenten Stuart på Brittaniens throner – Georg (1660–1727) var kurfurste av Hannover sedan 1698 och brittisk kung från 1714. Han underhandlade i början av 1710-talet om att få besätta delar av Bremen och Verden, då svenska besittningar, till slutet av kriget, vilket accepterades av rådet i Stockholm men avvisades av Karl XII. Hannover slöt sig öppet till Sveriges fiender 1715. Görtz, som efter Karls återkomst till Sverige detta år blev hans rådgivare i både ekonomi och utrikespolitik, strävade att spela ut Sveriges fienders intressen mot varandra och inledde därför kontakter med anhängarna av huset Stuart i England (Jerker Rosén, »Från Poltava till Fredrikshald» 1967, s. 285–291).

5 De stredo i skuggan, som Leonidas stred under persernes pilar; – skuggan af ett namn. – Persernas övermakt beskrevs för spartanen Leonidas, som ledde det grekiska försvaret vid Thermopyle 480 f.Kr., som ett regn av pilar, tätt nog att skymma solen. Leonidas replikerade att det skulle ge grekerna fördelen att strida i skuggan (Plutarch, »Sayings of Spartans», Moralia III 1931, s. 349).

6 »Han föll», […] kula fällde Sverige.» – Citatet i »Facta till Revolutions-Historien […]», Handlingar rörande Skandinaviens Historia 7 1819, s. 248. Den anonyme författaren är inte okritisk till Karl XII och mycket kritisk till det hessiska partiet och det holsteinska.

7 ensam bar på sina skullror ett tidehvarf – Jfr ramfiktionen före sjätte berättelsen, s. 347, r. 28–29, om Karl XII och Peter den store: »dessa båda bjessar hade diat sextonhundratalets modersmjölk».

8 Sveriges störste nyare häfdatecknare, […] »en slutad lefnad» – Geijer, Teckning af Sveriges tillstånd och af de förnämsta handlande personer under tiden från konung Carl XII:s död till konung Gustaf III:s anträde af regeringen 1854, s. 15; hela citatet lyder: »Hvad man må tänka om Carl XII:s död, det var en slutad lefnad.»

9 tideböckerna – krönikorna.

10 tio alnar – motsvarar ca 6 m.

11 laddstockar – stänger för att föra laddningen i pipan på mynningsladdare.

12 6 500 stridbare män, […] förfrusne omkring 3 500 – Nyare forskning uppger att av Armfelts armé befann sig 5 000 man på reträtt, 3 000 omkom i snöstormen och ett tusental dog senare av skadorna de hade fått under återtåget (Nils Erik Villstrand, Sveriges historia 1600–1721 2011, s. 224 f.).

13 Franzén, »Den gamle knekten», […] sedermera ändrad. – Dikten finns i flera varianter. Av de här citerade verserna är 1–2 ur Skaldestycken 1810, s. 163, och 5–6 ur Skaldestycken 1824, s. 281. Verserna 3–4 är omskrivningar av verser ur Skaldestycken 1810, s. 163.

14 du, som värmer ditt hjerta […] fänrik Stål – Anspelar på Fänrik Ståls sägner (1848; SS V), Runebergs dikter med motiv från kriget 1808–1809; titeldikten »Fänrik Stål» utgör en ramfiktion, med en ung student som senare nedtecknar den avdankade fänrikens berättelser om kriget.

Fjerde cykeln

Fältskärns tionde berättelse.

En vinterafton, då åhörarne åter voro församlade i fältskärns kammare och yrsnön i breda, mjuka flingor betäckte fönsterrutorna, behagade postmästaren kapten Svanholm mot all förmodan fägna sällskapet med sin krigiska närvaro. Han hade nemligen, efter förra berättelsens slut, med en ganska manhaftig ed låtit förnimma, att han nu varit med om allt hvad han brydde sig om att höra och ingalunda tänkte vidare besvära sig att förnimma några historier om fnask1 och småplock efter Carl XII:s död. Det oaktadt bullrade hans tunga, jernklackade stöflar denna afton bland de första i vindstrappan, och den hederlige kaptenen, ur stånd att försaka den gamla vanan, marscherade in som förut, likasom hade han glömt det förhastade löftet att lysa med sin frånvaro. Måhända saknade han också den vanliga portion gräl, som han, priskurant2, behöfde hvar qväll för att sofva på sina lagrar, och hvarmed annars hans gamla gnatiga hushållerska brukade nitiskt förse honom. Han inträdde således, till utseendet i djupaste fred, men inom sig redan på förhand uppburrad liksom en modig stridstupp, hvilken i tysthet beredt sig på ansenliga nappatag.

Fältskärn märkte detta med vandt öga och helsade småleende. Men skolmästaren, magister Svenonius, som satt der med segerns visshet på förhand målad i sitt magra svartmuskiga anlete, var icke sinnad att den gången släppa sin gamla vän och vederdeloman3 för hackor4, hvarföre han genast beledsagade sin helsning med den ironiska anmärkningen, att bror Svanholm behöfde värma sig efter julnatten på norska fjällen anno mundi5 17186 och derföre borde maka sig så nära brasan som möjligt.

Kaptenen, som efter den fatala eden fann en reservation oundviklig, svarade till en början så saktmodigt som möjligt, att om bror Svenonius ville steka potäter vid brasan, stode det honom fritt, men han, Svanholm, hade dock kommit hit för att höra något mer om de siste Karolinernes öden; annat bekymrade honom ganska ringa. Han hoppades och förväntade att bror Bäck ännu skulle hafva en smula krut i behåll från stora ofreden7, för att åtminstone svärta pedanterne8 om nosen.

Anspelningen var icke fin, och skolmästaren ansåg sig måhända direkt angripen i sina svarta polisonger. Han genmälde derföre i sin tur, att han icke vore den som behöfde svärta sina mustacher (kaptenens mustacher stötte, som vi veta, i rödt), och hvad Carl XII:s krut angår, så vore det nu utskjutet både för samtid och efterverld. Bror Svanholm skulle visserligen få osa brändt horn9 i den nu följande berättelsen, men han skulle också få se huru »pedanterne» småningom lyckades tvätta bort den gemena krutröken från tidens anlete efter 1721.

– Jo, der tvättades vackert 1741 och 42, inföll kaptenen föraktligt. Der visade skrifvarfolket rätt hvad det dugde till10. Och var det något dugligt i hela den tiden, så var det »skuggan af ett namn» och de gamla granadörer11, som ännu spökade qvar i verlden från Carl XII:s tid.

– 1741 var bara skryt i Carl XII:s stil, återtog skolmästarn.

– Ja, sedan han utspelt trumfen och bara hackorna voro qvar. Hjeltemod! Man hade grande misère ouverte på hand och företog sig att spela nie spel i hjerter12. Bet skulle man bli13 på sådana kort.

Skolmästaren fortfor: – Det märkvärdigaste jag fann i förra berättelsen, var Eva Rhenfelts ord till Carl XII i Christinehamn 1718: »hvad har ers majestät gjort af Finland?» Lägg märke till det, bror Svanholm, det var krut i de orden, om bror så vill. Det var kuragösa14 ord, jag kan icke neka till det. Hon hade väl kunnat lägga dertill: hvad har ers majestät gjort af Estland? af Liffland? af Ingermanland? af halfva riket och på sistone af Sverige sjelf? Men det ena kunde förslå. Hade nu bror varit i kungens ställe, hvad skulle bror ha svarat derpå?

– Jag? upprepade Svanholm, smickrad och brydd.

– Ja, posito15 att bror varit Carl XII, hvad skulle bror ha svarat derpå?

– Jag skulle ha svarat: drag åt h–te, har jag nu tid att höra på käringprat?

– Bror mins likväl, att Carl XII svarade icke ett ord derpå, utan vände frågerskan ryggen. Menar bror att inte frågan gick som en kosackpik16 tvärtigenom hans kopparpansrade samvete? Och menar bror inte att den frågan ensam bröt stafven öfver Carl XII:s bana och öfver alla såkallade hjeltar, som för sitt rykte, sin personliga ära fört sina folk till slagtbänken?

– Hjeltemod! utbrast kaptenen i högsta grad förvånad och mankerad17 öfver detta pedantiska utfall mot alla hjeltar öfver en bank18; men i sin martialiska vrede förmådde han blott mumla i mustacherna en otydlig protest, i hvilken man endast kunde urskilja orden: »bläckjunkare», »stutmakare19», »folk som inte en gång voro värda att borsta Carl XII:s skoputsares rock, hvad sen att topprida en sådan öfverd–l som han!»

Läsaren torde erinra sig, att Carl XII hade bland de yngre i sällskapet, om möjligt, ännu mera afgjorde anhängare, än den krigiske postmästaren, och kaptenen erhöll straxt en oförskräckt bundsförvandt i Anne Charlotte, hvilken gång efter gång föll fienden i flanken, medan lille Jonathan, så att säga, »harcelerade20 eftertrupperna» så närgånget han vågade, i anseende till sin utomordentliga respekt för den lärde skolmästaren. Der uppstod följaktligen en högst liflig strid, under hvilken piedestalen af Carl XII:s rykte än stormades och nederbröts af de angripande, än återtogs och restes ända till skyarna af hans försvarare. Man kan säga, att samma strid mellan olika meningar fortgått öfver hela norden i snart halftannat århundrade och väl torde komma att fortgå så länge »Kung Orre» och »Kronofogden»21 slåss om första rummet i svenska historien; – så länge idealet och ziffran22 ligga i harnesk emot hvarandra. På fältskärns tid, när Tegnérs »Axel» nyss kommit ut, var öfvervigten afgjord på deras sida, hvilka tänkte med skalden:

Den gamla tiden är mig kär,

Den gamla karolinska tiden,

Ty lugn23 han var som samvetsfriden

Och modig såsom segern är.24

En sednare tid är kanske mera böjd att skrifva accept och godkändt på Fryxells debetsedel för Carl XII:s sterbhus; men i den aflägsna vindskammaren25 var det hardt när att skolmästaren blifvit i grund slagen af det karolinska partiet, så mycket mer som tvenne af stormakterna till utseendet voro neutrala. Fältskärn inkastade med flit en retsam anmärkning då och då för att underhålla stridslusten, och gamla mormor försökte efter sin vana, men länge förgäfves, att draga tvisten på något oskyldigt sidoföremål, ungefär som man i nödfall styr en skenande häst in i drifvorna vid sidan af vägen.

– Var så god och säg mig en sak! utropade slutligen mormor, höjande rösten, – stupade Carl XII verkeligen för en lönnmördares hand, som det vill synas af några uttryck i förra berättelsen?

Alla närvarande voro färdige att besvara frågan med ja. Endast fältskärn lade dertill den reservation, att frågan visserligen ej vore bevisligen utredd; han hade derom endast sagt hvad många kunnige män, och bland dem flera häfdatecknare, sagt före honom. Han ville likväl ej neka, att ju folktron alltid har en viss motvilja att tänka sig utomordentlige män och hjeltar, hvilka förvånat verlden, sluta precist som andra dödlige. Herkules förtärdes af en förgiftad klädnad; Romulus blef borttagen af en sky26; Carl den store sitter ännu i berget och väntar på yttersta domen, när hans skägg skall vexa kring stenbordet; Olof Tryggvason drunknade icke vid Svoldern; Carl den djerfve stupade icke vid Nancy; Gustaf II Adolf blef skjuten med silfverkula o. s. v. Hvarföre skulle Carl XII helt enkelt stupa för en norsk kula från Fredrikshalls bastioner?

– Så är det, svarade gamla mormor. Det enklaste är ofta det man sist begriper. Det vore ju alldeles för naturligt, att en våghals som Carl XII, der han stod med armarna öfver bröstvärnet utsatt för fiendens eld, kunde bli träffad och falla som hvarje annan soldat. Nej bevars, det skall vara »en koalition af Europas förenade makter», och hvad alla dessa klyftiga saker heta, för att få bugt på en kruka, som gick så länge till brunn efter vatten ....

– En kruka? upprepade kapten Svanholm, blossande röd. Carl XII en kruka!

– Kruka eller ämbare27, det kan vara detsamma, genmälde mormor; jag ber att kusin28 må sila min mening och ej mina ord. Nå ja, han föll, hvad var det för märkvärdigt i det? Det underbara29 var snarare att han icke stupade långt för detta.

– Det underbara var att han föll i sin rätta stund, innan allt föll med honom, återtog fältskärn allvarsamt.

– Låt oss inte mera tvista derom, fortfor gamla mormor, nöjd att med sin lilla diversion ha afledt striden från den häftigaste bataljplatsen. Jag unnar salig menniskan allt det lilla nöje han kan ha i sin graf af de många vackra verserna och annat mer, som man skrifvit om honom; men visst hade han gjort oss en tjenst, om han låtit bli att ställa till den der norska julottan, ty då hade vi ännu haft vår förträfflige major Bertelsköld i behåll. Jag kan ej säga att jag varit synnerligt svag för hans röfvarlif i skogarna och många besynnerliga äfventyr; men ett troget hjerta är guld värdt, och det kan man säga om Gustaf Adolf Bertelsköld. Måtte hans enka, den manhaftiga frun, få lefva så länge att hon ser deras lilla Carl Victor blifva en bra karl.

– Blir han lika stark som majoren? frågade lille Jonathan, som numera dagligen anställde försök med Bertelskölds konst att lyfta en karl med hvardera handen på rak arm. Detta var i Jonathans ögon höjden af mensklig fullkomlighet.

– Kära Jonathan, karlarne bli allt klenare i armen och kallare i hjertat, svarade Anne Charlotte gäckande. Förr i verlden kunde de bryta sönder hästskor; ännu i mormors ungdom kunde de slåss som de slogos vid Porosalmi och vid Lappo30, men nu för tiden äro de färdige att uppgifva andan, när de dansa ut brudgummen på ett bröllopp.

– Hvad kaffe och thé, bränvin och tobak, toddy och schlafrockar31, dunbolster och kammarluft, lexor, galoscher och varma tamburer må haft för ett inflytande, vill jag ej afgöra, anmärkte fältskärn. Men öfverhufvud tror jag knappt, att det nu lefvande slägtet är mycket svagare än karolinerne fordom. Skillnaden är, att styrka och mannamod både aktades och behöfdes mera då än nu, och derföre blef man dertill öfvad från barndomen. Nittio gingo kanske under dervid, men tio blefvo starka deraf, och så glömde man de nittio för att prisa de tio. Håll ut att brottas du, Jonathan, så kan du också lyfta din karl och vika en silfvertallrik.

– Carl Victor Bertelsköld blef lyckligtvis född i ett tidehvarf, när man lärde sig sätta högre värde på dygd och kunskaper, än på den råa kroppsliga styrkan, svarade skolmästarn med en utmanande blick på sin krigiske vederdeloman.

– Blef han född till en mes, så må han då bli mes, gerna för mig, genmälde postmästaren stucken. – Men blef han född till en karl, och brås han på far och mor, så skall man få se att Carl Victor Bertelsköld en dag gör skäl för sitt namn. Jag hoppas han får bättre lärmästare, än hans knipsluga, sikaktiga32 farbror, som jag inte kan tåla på mina utmarker. Hjeltemod! Der har bror Svenonius en mönsterherre33 efter sitt sinnelag.

– Vet man något mera om de karoliner, som qvarlefde efter konungens död? frågade Anne Charlotte.

– Man vet, svarade fältskärn, – att de få, som högt aktade qvarlefde ännu fyrtio eller femtio år efter konungens död, aldrig underläto att lyfta på hatten vid Carl XII:s namn, och med en vördnad och en beundran utan like talade om hjeltekonungen och hans stora bedrifter, hans enkla lefnadssätt, hans oskrymtade gudsfruktan och hans orubbliga jernvilja. Jag tänker, att ingen så lätt kan glömma »Den gamle knekten», – »den siste än på jorden, som sett kung Carl»34 ... Den siste qvarlefvande af karolinernes högre befäl var general Cronstedt35, som dog 1750. Den siste kände officeren var kapten Gutoffsky36, som dog 1784 vid 99 års ålder. Den siste kände soldaten hette Nils Örberg och dog 1816 vid 108 års ålder37 i Dalsland i Sverige.

– Men då var han ej mer än 10 år vid konungens död, anmärkte mormor med sitt praktiska räknehufvud.

– Det är sannt, sade fältskärn; – men troligen tjente han redan vid så unga år, liksom mången annan den tiden, som pipare38 eller trosspojke39. Örberg kände jag ej, men jag kände en annan gammal karolin, som helt säkert var en af de siste på jorden. Han hette Abraham Lindqvist, var född 1696, tjente under kung Carl och slog sig, sedan han tagit afsked ur tjensten, på en liten landthandel i Tammerfors, flyttade sedan till NyCarleby och dog 1801 vid 105 års ålder40. Han var en af de få dödlige, som kunde säga sig ha lefvat i tre århundraden. Också hade han i sin ungdom lyftat både häst och lass öfver gärdet, när han förföljdes af kosackerne; men de sista åren hade den reslige mannen krympt ihop till en liten snöhvit gubbe, hvars rygg stod i en båge och som af de då lefvande nästan med häpnad41 betraktades såsom ett spöke från forntiden.

En tystnad uppstod. De krigförande makterna syntes böjde att sluta fred på karolinernes grafvar. Ändtligen42 frågade gamla mormor hvad man efter allt det grufliga krigsbullret hade att vänta i tionde berättelsen. Fältskärn, som härtills sett ut mot yrvädret och den snöiga rutan, vände sig nu till sin blomstrande åhörarinna Anne Charlotte, fattade hennes hand och sade med en god blick:

»Ödemarkernas vår.»

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fnask – strunt.

2 priskurant – regelbundet, undantagslöst; förekom i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

3 vederdeloman – motpart.

4 släppa […] för hackor – låta komma billigt undan.

5 anno mundi – (lat.) under världens år.

6 julnatten på norska fjällen anno mundi 1718 – Se kommentar till 710, 3–6.

7 stora ofreden – den ryska ockupationen av Finland 1713–1721.

8 pedanterne – nedsättande benämning på skollärare och världsfrämmande lärda.

9 få osa brändt horn – här troligen med innebörden få en näsbränna.

10 1741 och 42, […] visade skrifvarfolket rätt hvad det dugde till – Skrivarfolket torde här avse politikerna. Sverige förklarade Ryssland krig 1741 för att återerövra landområden som förlorats under stora nordiska kriget 1700–1721, men led nederlag. Ryssland ockuperade Finland 1742 och fredsslutet 1743 medförde nya landavträdelser till Ryssland.

11 granadörer – formvariant av grenadjärer: resliga och ståtliga elitsoldater.

12 grande misère ouverte […] nie spel i hjerter – bud i kortspel som vira och boston; det förra budet, (fra.) »stor öppen misär», innebär att spelaren har kort av låg valör, spelar med alla tretton kort upplagda på bordet och vinner om hen undgår att ta ett enda stick, det senare budet att spelaren har goda kort på hand och vinner genom att ta minst nio stick i hjärter.

13 Bet skulle man bli – bli bet: förlora spelet; SAOB har detta belägg av Topelius.

14 kuragösa – modiga, djärva.

15 posito – (lat.) antag.

16 kosackpik – lång, lätt lans som användes av kosackerna.

17 mankerad – stött; förekom i svenskan i Finland.

18 öfver en bank – utan åtskillnad.

19 stutmakare – kastrerare (av tjurkalvar).

20 harcelerade – besvärade, ansatte.

21 »Kung Orre» och »Kronofogden» – Karl XI lär ha kallat Gustav II Adolf »Kung Orre» för dennes stora utgifters och djärva planers skull, medan Gustav III sägs ha kallat den sparsamma och för sin reduktion kända Karl XI »Kronofogden» (Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 20 1853, s. 236, se även sjätte berättelsen »Majniemi slott», kap. 10 »Kronofogden», s. 428, r. 12–22).

22 ziffran – stavningsvariant av siffran, förekom hela 1800-talet.

23 lugn – »glad» hos Tegnér.

24 Tegnérs »Axel» […] såsom segern är. – Axel (1822) är en versberättelse i byronsk stil om Karl XII:s drabant och kurir Axel och den ukrainska Maria, och deras kärlek och död. De citerade verserna inleder romansen.

25 En sednare tid […] Fryxells debetsedel för Carl XII:s sterbhus; […] vindskammaren – Avser att det i motsats till ramberättelsens 1820-tal var lättare på 1850-talet att omfatta en kritisk syn på Karl XII som skyldig till stormaktstidens fall och därmed godkänna den (moraliska) skuldsedel Fryxell försåg kungens dödsbo med. Fryxell behandlade Karl XII i del 21–29 av Berättelser ur Svenska Historien (1856–1859).

26 sky – här: oväder.

27 ämbare – ämbar, formen vanlig i finländsk svenska.

28 kusin – här: artigt tilltalsord till person, ofta av motsatt kön, som man inte var släkt med men umgicks med.

29 underbara – underliga.

30 de slogos vid Porosalmi och vid Lappo – slaget vid Porrassalmi den 13 juni 1789 och vid Lappo den 14 juli 1808.

31 schlafrockar – nattrockar.

32 sikaktiga – nedsättande om slug eller illistig person; SAOB har detta belägg av Topelius.

33 mönsterherre – här: förebild.

34 »Den gamle knekten», – »den siste än på jorden, som sett kung Carl» – dikt av Frans Michael Franzén (Skaldestycken 1810); citatet: »den ende […]» hos Franzén.

35 general Cronstedt – Carl Cronstedt (1672–1750), artilleriofficer och kanonkonstruktör, deltog i Karl XII:s fälttåg från 1700.

36 kapten Gutoffsky – Henrik Gutofsky (1685–1784), underofficer i Karl XII:s armé från 1706.

37 Den siste qvarlefvande […] 108 års ålder – Efter Fryxell, Berättelser ur Svenska Historien 27 1858, s. 180.

38 pipare – flöjtblåsare.

39 trosspojke – pojke i trossen, d.v.s. arméns underhållsförband.

40 Abraham Lindqvist, […] dog 1801 vid 105 års ålder – Enligt Nykarleby församlings längder över döda och begravda dog »Abram Lindqvist» den 11 februari 1799 i en ålder av 100. Se även Erik Birck, Nykarleby stads historia II 1980, s. 180. (Lindqvist var farfars far till Topelius hustru.)

41 häpnad – här: förundran.

42 Ändtligen – slutligen.

Ödemarkernas vår.

1. Freden i Nystad.

Långa sorgliga år hade fallit som hagel och vintersnö öfver Finlands förblödda hjerta, och mången trodde redan att det för alltid upphört att klappa, då mot hösten 1721 ett hoppets budskap flög från mund till mund öfver nordens riken. Det var nyheten att, efter treåriga, ofta afbrutna, dittills fruktlösa underhandlingar – efter ränker, uppskof, intriger, trolöshet, hotelser, mutor, smicker, hårdnackade inkast och förnyade krigsfaror af alla slag – den efterlängtade freden ändtligen blifvit, den 30 Augusti gamla stilen1, afslutad i Nystad och sålunda ändat det stora nordiska kriget, som varat utan afbrott i fulla 21 år från seklets början. Krigets mordengel, född i monarkernas hemliga kabinetter och uppenbart ammad af folkens blod och tårar, hade jemnt hunnit till myndig ålder, då han af brist på näring nödgades släppa sitt byte. Men han lemnade det icke, innan han, likt vampyren, utsugit allt dess blod och förlamat dess lifskraft, så att jättefolket2 i norden efter denna förfärliga kris krympte hop till en dvärg.

Hvad hade han icke kostat, denna fred, som för evigt inristat det lilla Nystads namn uti nordens häfder! Frukten af tvenne århundradens segrar och eröfringar: det rika Liffland med sin idoga handel, det bördiga Estland, Finlands systerland, och dermed hela Finska vikens södra kuststräcka; Ösel och Dagö med flere öar, bebodda ännu i dag af svenska kolonister3; Ingermanlands blodigt omtvistade moraser4 och Nevas mäktiga pulsåder, af naturen enkom danad till ett stort väldes medelpunkt; – det vida, herrliga Ladoga ensamt för sig ett haf och ett rike; – det gamla Wiborg, svenska väldets yttersta förmur, emot hvars vallar österns svallvåg så ofta kastats tillbaka, och med Wiborg dess område, Finlands sydöstra hörn, der bröder sletos från bröder på hvardera sidan om en onaturlig gräns5; – allt tillhopa mer än ett konungarike, mer än en sjöstat, östersjöväldet, bryggan till vesterländerna, hafsluft under örnens vingar och öfvervigten i norden.* Sannt nog lofvades der å båda sidor »en städzvarande, evig, upprigtig och obrotzlig fred till Landz och Vattn, jemte en sannfärdig Enighet och ett oupplössligt ewigt wänskapsband» mellan de båda rikena, så att på de förra fientligheterna »aldrig mehr skal tänkt varda»; och likasom kongl. majestät i Sverige »på det kraftigaste, som någonsin ske kan, till evig tid renuncierar6 för Sig, dess Successorer och effterkommande, och hela Sveriges Rike, all den rätt, prætention7 och åtahl, som Hans Kongl. Majestät och Sveriges Rike på alla ofvannämnde Provincier, Öijar, länder och orter ägt och äga kunnat» m. m.; alltså lofvades ock, att »Hans Czariske Maj:t, dess arfvingar och effterföljare i evighet eij skola äga eller kunna påstå sig äga någon rättighet eller anspråk, under hvad sken och namn det helst vara må, på det nu restituerade Storfurstendömet Finland» jemte den återstående delen af Kexholms län8. Tideböckerna9 hafva inregistrerat denna »eviga fred» bland så många andra dessolika10, utvisande bokstafvens vansklighet och hvarje tidehvarfs oförmåga att döma hvad derefter, i andra tider och slägten, komma skall.

Och likväl, med alla dessa oerhörda uppoffringar, med alla de hotande framtida vådor, hvilka freden snarare närmade än aflägsnade, har knappast någonsin ett budskap med större glädje mottagits i norden, än denna samma Nystadska fred. Efterverlden kan mäkla med vilkoren och lasta underhandlarne för en alltför stor efterlåtenhet; men då, i den stunden, var tröttheten så stor, behofvet af lugn och hvila så öfver allt annat kännbart, att fred, fred till hvad pris som helst, var den innersta tanken i alla hjertan, det högljudda ropet på alla läppar. Allt Sveriges rike liknade en dignande kämpe, som dag och natt vakat på sin post under öfvermenskliga ansträngningar, tills armen domnat, knäna svigtat, ögonen sjunkit tillhopa och hjertat förtviflat. Under sådana omständigheter väljer man icke den mjukaste bädden, man neddignar på den första bästa tufva uti ens väg, likgiltig för allt hvad hvilan kostar, endast man kan insvepa sig i den genomskjutna fanan och rädda sin ära för bättre framtida dagar.

Och der fanns dock en stark droppe af sötma i denna försakelsens bittra kalk. Man hade återfått nio tiondedelar af det förlorade, det smärtsamt saknade Finland; modren hade ur ruinerna af det brinnande huset, der hennes rikedomar begrofvos, dock räddat till sist sitt mest älskade barn, vanmäktigt, sanslöst, förblödt, knappt med tecken till lif, men räddadt, räddadt ändock för hoppet och framtiden. Kanske hade hon kunnat uppoffra äfven det och lefva ändå; – det blef hennes öde i en kommande tid. Men barnet hade ej kunnat lefva, om det gått förloradt år 1721. Intet af allt det, som sedan, efter ett sekels utveckling, föll Finland till godo, hade då kunnat tillfalla det11. Så till döden maktlöst, brutet och förkrossadt, som landet låg vid Nystadska freden, och under då rådande tidsanda, skulle Finland blifvit ohjelpligen begrafvet som en försvinnande spillra i oceanens böljor, och man skulle i denna stund endast återfunnit dess namn i ett guvernement, som knappt kunnat mäta sin ståndpunkt och sin betydenhet med Estlands.

I jemförelse med denna vinning voro öfriga fördelar i fredsvilkoren – kung Fredriks tryggade plats på en vacklande thron12, den tullfria utförseln af spanmål från Liffland och de två millioner riksdaler, dem Ryssland beviljade som en allmosa åt det bankrutta Sverige, – att anse som obetydligheter, hvilka knappt kunde uppväga förödmjukelsen att ej ha kunnat utverka amnesti för Mazeppas kosacker13.

Det nu så idoga lilla Nystad, anlagdt af Gustaf II Adolf 1617, hade redan under 1600-talet kommit till ett visst välstånd, förnämligast genom sina trädkärl och plankor, som flitigt utfördes på små jakter till Stockholm. År 1685 d. 14 Sept. hade en eldsvåda ödelagt staden, som icke hann fullkomligt repa sig efter denna olycka, när hungern, kriget och pesten kommo att förhärja äfven dess fredliga bygder. Nu, 1721, hade man icke ens hunnit få den nya stenkyrkan färdig, hvars byggnad begynte 1706. Husen voro små rödmålade envånings trähus och gatorna trånga, så att staden erbjöd ganska få beqvämligheter för de förnäme fredsunderhandlarne, af hvilka svenska sändebuden, riksrådet grefve Liljenstedt och landshöfdingen baron Strömfelt samt ryske generalfälttygmästaren grefve Bruce ankommit redan på våren, men czarens mäktige gunstling geheimerådet Osterman14 hade låtit vänta på sig och drog med flit ut på tiden, för att drifva svenskarna till det yttersta och ännu hinna utpressa en gärd från det utarmade Finland. Enkom för sändebuden och deras talrika betjening hade man låtit uppföra ett stort hus på Kivikarta holme straxt utanför staden. Här prutade svenskarne visserligen något emot, men för denna handel gällde icke den bekanta regeln, att

mycket prutades ej, men hälften prutades genast15.

Slutligen tvistades om Ösel och Wiborg. Ösel strök16 snart, när nödropen hördes till Nystad från svenska kusten, der ryska flottan nu tredje sommaren gjorde landgång och härjningar. Derefter, och när Osterman bad de svenska sändebuden nogare17 genomläsa en viss punkt i deras (icke för honom) hemliga instruktioner, strök äfven Wiborg. En vapenhvila den 20 Juli på två månader föregick fredsslutet.

Knappt blef vapenhvilan bekant, innan en mängd båtar och små fartyg från närmaste kuster skyndade till Nystad, såsom den säkraste ort, der man nu kunde erfara hvartåt tidens vindar blåste och flaggorna vände sig. Äfven från det gentöfver18 belägna Roslagen infunno sig båtar med finska flyktingar, darrande af otålighet att få veta Finlands öde och dermed ofta sitt eget, ty många bland dem ledo i Sveriges dåvarande armod och osäkerhet knappt mindre nöd derborta, än hemma i deras eget förhärjade land. En temligen liflig byteshandel uppstod. Ryske och holländske köpmän, som åtföljt sändebuden och deras svit, ville icke emottaga de värdelösa svenska mynttecknen19, utan sålde salt, mjöl och hampa i utbyte mot smör, talg, pelsverk, jern och kopparplåtar, som finnarne här och der förmått sammanskrapa.

Kring det hus, der riksgränserna och nordens ställning vid denna tid afgjordes, stod mången sommardag från bittida om morgonen till sent på qvällen en orolig väntande folkhop, som bemödade sig att i de höge herrarnes och deras följeslagares uppsyn läsa freden eller kriget. Hvarje livréklädd kammartjenare, som, med den plymagerade20 hatten och den broderade rocken med vida ärmar, visade sig med hemlighetsfull min på trappan eller i dörren, begapades af hopen som ett orakel och antog, i medvetande af sin betydelse, en vigt såsom hvilade på hans skuldror nordens öde. Tyckte sig åskådarne i dessa vigtiga miner läsa dåliga nyheter, så förnummos bland hopen mången halfqväfd suck och mången tröstlös tår; men visade herrars och tjenares barometer vackert väder, då lifvades åter folkhopens sjunkande mod, och enhvar talade blott om sina planer för den närmaste framtiden. Så långt hade det kommit, att hvarje broderad narr i Nystad kunde med en rynkad panna skrämma detta annars så oförfärade folk, som i långa år trotsat de största olyckor och de öfvermäktigaste fiender.

Oaktadt vapenhvilan, cirkulerade tidtals oroande rykten. Än hette det att kriget åter upplågat och att czaren i egen person framträngde med en stor flotta mot Stockholm; än att de förnäma herrarne derinne råkat i en häftig träta och hotat ofördröjligen lemna Nystad; än åter att hela Finland blifvit tillspillogifvet vid fredsslutet. De täta kurirerna och de dagliga konferenserna läto på sistone ana att afgörandets stund nalkades. För hvar dag växte oron, och de utanför konferenshuset posterade kosackerne hade mången gång möda att med deras hotande pikar afhålla den alltför närgångna hopen af nyfikne.

En dag – det var den 31 Augusti bittida på morgonen – blef det bekant att diplomaterne varit tillsammans hela föregående dagen och att sent på aftonen en kurir afgått till Petersburg, medan en annan kurir på en snabbseglande kutter afsändes till Stockholm. Betydelsen af dessa budskap blef icke länge en hemlighet. Nystad vaknade till en fröjdedag, utan att tänka på det sorgflor, hvarmed denna dag skulle omgifva dess namn uti Sveriges historia. Från en andlös förbidan21, från ovisshetens alla qval, öfvergingo befolkningens känslor till en ohejdad glädje. Det tröga finska lynnet hade för ett ögonblick bortlagt sin flegma. Man gret, man skrattade, man skrek, man omfamnade hvarandra, bekanta och obekanta, vänner och fiender; sjelfva de vilde, men gladlynte kosackerne, som så länge varit landets förskräckelse, tumlade arm i arm vid hamnen med sjömän och bondgummor, flaskan i handen, hurraropet på läpparna! Allt var glömdt, allt hvad man lidit, allt hvad man försakat, år af elände, strömmar af blod, hundratusende grafvar, armodet, hungern, landsflykten, döden, förtviflan, allt, allt var i denna stund förgätet i den outsägliga, sälla känslan att åter ega ett fädernesland, ett hem och en framtid. Man kände sig med ens upplyftad ur afgrunden af den yttersta nöd; man hade legat så djupt förkrossad, att man nästan glömt att hoppas på bättre dagar. Hvad betydde nu allt hvad man lidit och förlorat; man kände sig åter ega rätt att lefva, och med denna känsla var man plötsligen rik, lycklig, sorglös och fri.

Monarkernes ratifikationer på fredsslutet, båda daterade den 9 September, läto icke länge vänta på sig. Men redan innan de smattrande trumpeterna förkunnade den glada tilldragelsen för allt folk, hade nyheten derom kringflugit land och rike, och det förblödande Sverige, det redan förblödda Finland andades åter.

Hade efterverlden, som med dystra blickar skådat tillbaka på freden i Nystad, blott en enda dag genomlefvat dessa sorger utan like och dessa känslor utan namn, kanhända hade hon då med mildare hand aflyftat sorgfloret ifrån Nystads minne och inskrifvit dess namn bland dessa försynens rådslag, som på sitt änne22 bära stämpeln af det oundvikliga.

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskärn anmärkte: det är märkvärdigt att läsa, huru dessa stora landafträdelser, hvilka helt och hållet förändrade maktställningen i norden, summariskt affärdas uti den 4:de och 8:de af fredstraktaternes 24 artiklar, medan öfriga vilkor och förbehåll vidlyftigt specificeras. Stora ting kunna sägas med få ord.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 gamla stilen – julianska kalendern, på 1700-talet elva dygn efter den gregorianska (nya stilen) som Sverige övergick till 1753.

2 jättefolket – den stora och kraftfulla nationen; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 kolonister – nybyggare.

4 moraser – moras, träskartade områden.

5 onaturlig gräns – i motsats till naturlig gräns som utgörs av vattendrag, hav, berg eller ödemarker.

6 renuncierar – stavningsvariant av renonserar: avstår från.

7 prætention – stavningsvariant av pretention: anspråk.

8 lofvades der å båda sidor […] Kexholms län – Efter »Fredsfördraget i Nystad», Suomi 1843:3, s. [168]–188; citaten på s. 169 f., 172 f.

9 Tideböckerna – krönikorna.

10 dessolika – dylika; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 barnet hade ej kunnat lefva, […] då kunnat tillfalla det – Här avser berättaren att Finland inte hade kunnat uppnå det relativa självstyre som Alexander I medgav 1808 utan samhällsutvecklingen under 1700-talets decennier av fred (1734 års lag, förvaltningen, jordbruket, handeln, universitetet).

12 kung Fredriks tryggade plats på en vacklande thron – Redan innan Karl XII dog aspirerade systern Ulrika Eleonora, hennes make Fredrik och systersonen Karl Fredrik av Holstein-Gottorp på den svenska kronan. Ulrika Eleonora efterträdde brodern 1719 och abdikerade till förmån för Fredrik 1720. Geijer framhåller att hertigen av Holstein-Gottorp var Peters kandidat, som kejsaren slutade stöda när han i fredsförhandlingarna 1721 fick mera »än han genom hertigen af Holstein kunde vinna. […] Så behöll Peter utan svårighet ej blott hela Lifland, utan ock Wiborg» (Teckning af Sveriges tillstånd 1854, s. 26 f.).

13 amnesti för Mazeppas kosacker – Karl XII behöll sin bundsförvant kosackhetmanen Ivan Mazepa hos sig när han flydde till Bender, medan andra kosacker som med Mazepa gått över på den svenska kungens sida blev prisgivna åt segraren Peter I.

14 Osterman – den ryske förhandlaren Andrej Osterman (1686–1747), tysk-rysk diplomat.

15 mycket prutades ej, men hälften prutades genast – i svenskan i Finland förekommande talesätt (Många krokar i långdansen. Finlandssvenska ordspråk och talesätt, utg. Carola Ekrem, 2017, s. 92); jfr Runeberg, Elgskyttarne, femte sången, vers 161 f. (1832): »Ej köpslagades länge och ej afprutades mycket, / Hälften dock prutades strax, […]» (SS III:1, s. 77).

16 strök – gavs upp.

17 nogare – noggrannare.

18 gentöfver – mittemot.

19 de värdelösa svenska mynttecknen – de s.k. nödmynten som i stor mängd emitterades mellan våren 1716 och våren 1719.

20 plymagerade – försedd med plym.

21 förbidan – väntan.

22 änne – panna.

2. Vid Nystads hamn.

Nystad var icke den ort, som alla dagar hade förströelser att erbjuda de unga förnäma herrar, hvilka som svit och biträden åtföljt ambassadörerne. De begagnade derföre några timmars ledighet för att samma 31 Augusti på eftermiddagen promenera nedåt hamnen och betrakta de brokiga folkhoparne, hvilka, så ovana att hafva en glad stund, nu betedde sig desto bullersammare.

Utsigten var i hög grad liflig. Alla fartyg och båtar flaggade, och de som inga flaggor hade, sökte ersätta bristen med gröna björkar, uppresta till den mängd, att hamnen liknade en ungskog. Septembersolen (ty efter nya stilen skulle man redan haft den 11 September) sken klar öfver den lugna vattenytan, som nyss afslutat sin fred med hafsstormarna. Improviserade butiker voro uppslagna på stranden, på öl och bränvin var ingen brist, och ryska soldater, de enda som hade penningar, sörjde för åtgången. Man såg dem frikostigt och gladlynt traktera sina nya vänner, isynnerhet der unga flickor voro med i sällskapet. Flera bland dessa soldater hade under sin långa härvaro gift sig med finskor, hvarpå jemförelsevis var god tillgång, ty bland de qvarblifne innevånarne funnos åtminstone tre qvinnor mot en karl. Andra hade knutit inklinationer1 på orten, och somliga skyndade sig att göra det nu, när de visste att landet inom fyra veckor skulle utrymmas. De voro vane att icke dervid göra många omständigheter, ty sederna hade tyvärr blifvit så förvildade under det långa eländet, att nästan hvilken qvinna som helst lät sälja sig till hustru åt den afskyvärdaste kalmuck2, allenast han bjöd några blanka silfverrublar eller en mjölkande ko, och ansåg sig ändå lycklig att icke blifva tagen för intet, såsom ofta hände, när qvinnor och barn bortfördes som kolonister till Ryssland. Manstukten3, hvilken merändels strängt upprätthållits af den saknade furst Galitzin4, så långt hans arm räckte, hade ock de sednare åren, under den nye generalguvernören, folkröfvaren Douglas5, blifvit mycket förslappad, så att militären var van vid allehanda sjelfsvåld i det eröfrade landet.

De af hunger och all slags brist utmärglade finnarne tålde icke många droppar bränvin, innan deras blod kom i svallning, och det var hardt när, att den en dag gamla »eviga» freden allaredan i smått sett slutet på sin korta evighet. Der var jalousi6, der var en känsla af förödmjukelse hos finnarne, kanske också afund öfver soldaternas lyckliga lott med allting fullt upp och mynt i fickorna. Här och der uppstod gräl vid butikerna, och från grälet kom man till handgemäng, hvilket merändels slöts till finnarnes nackdel, ty bland dem funnos högst få unga och kraftiga karlar; nästan alla voro grånade gubbar eller halfvuxna pojkar. Lyckligtvis var glädjen öfver fredsslutet under allt detta så öfvervägande, och qvinnorna, stridens orsak, uppträdde så nitiskt som fredsstiftarinnor, att tvisterna slutades lika hastigt som de begynt och största delen af folkhopen icke deraf lät störa sig.

Två unga och ståtlige herrar, en baron Sparrfelt och en von Weidern, den förre privatsekreterare hos grefve Liljenstedt och den sednare i samma befattning anställd hos geheimerådet Osterman, promenerade arm i arm likasom en illustration af fredstraktaten, och roade sig åt stojet, då deras uppmärksamhet fästades af ett nytt tumult nära stranden. En lång rysk grenadier7 förföljde skrattande och svärande en ung finsk bondflicka, som, för att undkomma honom, sprang i en båt och skjöt ut från land. Grenadieren sprang efter i det grunda vattnet vid stranden och fattade båtstammen. Flickan hotade honom med åran, och då han ej släppte båten, gaf hon honom ett försvarligt rapp öfver skuldran. Häröfver förbittrad, tryckte grenadieren båtstammen under vattnet; flickan förlorade fotfästet och halkade, äfven hon, i det våta, der en ny strid uppstod mellan henne och hennes förföljare.

De unga herrarne närmade sig nyfikne för att betrakta detta uppträde. Flickan undkom ännu en gång, men i stället att fly till stranden, stadnade hon beslutsamt och hotade grenadieren ånyo med åran.

– Morbleu8, utropade Sparrfelt med en gentil9 ed, – det förekommer mig som hade jag sett den tappra tösen förr. Riktigt; är det icke lilla Marie från Stockholm, hon som förhexat min egen herr bror, ryttmästaren? Hur f–n har hon blifvit bondflicka och kommit till Nystad?

Grenadieren sprang flickan på lifvet, utan att akta ett nytt rapp, och vred åran ur hennes händer.

– Jag har på min ära lust att spela min bror ur brädet, utropade Sparrfelt, i det han sprang till stranden för att bistå den svagare parten. Men han kom en postdag för sent10. En ung man i bondjacka hann före honom, sprang i vattnet och fattade i sin tur grenadieren om lifvet. Denne släppte flickan och vände sig ursinnigt mot sin nye motståndare. Ett häftigt brottande uppstod emellan de båda, och flickan skyndade under tiden till stranden, men stadnade der med högröda kinder, afvaktande stridens utgång.

Grenadieren, hufvudet längre än sin motståndare, kastade sig öfver honom med hela sin tyngd, för att nedtrycka honom i vattnet. Mot allas förmodan hade han likväl i den korte, men axelbrede ynglingen i bondjackan funnit sin öfverman. Det varade icke länge, innan jackmannen upplyftade honom med ett väldigt tag och derefter kastade honom raklång i det uppgrumlade vattnet, som här ej var mer än en aln11 djupt vidpass.

Folkhopen på stranden upphäfde ett glädjerop.

Sparrfelt tog emellertid tillfället i akt och gjorde sin kur hos den ännu qvardröjande flickan, hvars ovanliga skönhet, förhöjd af sinnesrörelsen, aflockade von Weidern ett utrop af öfverraskning.

– Jag skattar mig lycklig, älskvärda Marie, att kunna erbjuda er mitt beskydd mot dessa råa knektar och bönder, förklarade den unge riddaren på fransyska och i en ton af galanteri, starkt blandad med en förnäm protektion. – Kom, jag vill föra er till ambassadörens hus; der kan ni i lugn berätta mig genom hvilken sällsam händelse jag träffar er här och i denna oväntade förklädnad.

Den unga flickan var så upptagen af striden ett stycke derifrån, att hon i början ej varseblef sin nye beskyddare. Men knappt hörde hon sig nämnas vid namn, innan en hastig blekhet efterträdde rodnaden på hennes kinder och hon skyndade att draga ylleduken längre ned öfver sin panna. – Nådig herrn misstager sig, sade hon på svenska med en liten darrning på rösten och en temlig åländsk brytning i uttalet.

– Mille tonnerres!12 återtog Sparrfelt förvånad; – skulle det verkligen? ... Men nej, sköna Marie, försök ej att bedraga mig. Hvem skulle en gång ha sett er och ej vid första ögonkastet igenkänna Marie Larsson, grefvinnan Horns älskvärda protegée, som så många år varit uppfostrad i hennes hus i Stockholm? ...

– Jag känner hvarken horn eller klöfvar, svarade flickan åter med ett gapskratt och än starkare brytning. – Jag är från Åland och har varit sju år med moster i Roslagen. Si, det var konfekten, sad’ mor om strömmingen. Men så råkade jag mista moster i trängseln och så kom den gemena karlen ...

– Det vore väl tunnor tusan, genmälde baron Sparrfelt, ånyo med en förnäm kastning af den perukprydda nacken, men påtagligen ganska villrådig. – Är icke du – det vill säga, är icke ni densamma Marie, med hvilken jag hade den äran att dansa en spansk quadrille13 sista vintras hos grefve Bertelsköld, så måste någon finsk trollpacka ha kopierat ert porträtt och blandat en kärleksdryck i det rhenska vin jag i middags hade äran dricka för er välgång hos grefve Liljenstedt. Vid alla Cupidos14 nycker, sköna Marie, ni må vara hvem som helst, så pretenderar jag den förmån att i dag få vara er förklarade riddare.

– Sköt han Cupido, om han har en häst med det namnet, men låt mig vara i fred, jag är ingen trollpacka, svarade flickan snäft. – Se, här kommer Elias, – och med dessa ord lemnade hon honom tvärt, för att möta den unge mannen i bondjackan, hvilken nu närmade sig, efter sin seger öfver den långe grenadieren i vattnet.

Förhållandet var det, att ryske befälhafvaren, hvilken hade stränga ordres att i dag förekomma misshälligheter med den finska befolkningen, utskickat en patrull, som anlände i rättan tid för att gripa grenadieren och föra honom som orostiftare på högvakten. Härigenom afböjdes en fortsättning af den förbittrade striden, och mannen i jackan kom utan vidare äfventyr på det torra.

– Kom, Elias, sade flickan och fattade ynglingen under armen; – låt oss söka upp moster.

Baron Sparrfelt gjorde invändningar, men i sin osäkerhet hvem den besynnerliga flickan verkligen var, lät han henne undkomma, och innan kort var hon med sin följeslagare försvunnen i folkhopen.

Weidern ryckte på axlarna. – Hos oss, sade han, – gör man ej sådana omständigheter med en lifegen, hon må då sedan vara skön som Sanct Anna15 eller som kejsarinnan Katharina16 sjelf.

– Men hos oss finnas inga lifegna, svarade Sparrfelt, besvarande axelryckningen. – Morbleu, jag har kanske misstagit mig på det bruna håret och de klippska blå ögonen. Men jag vill ännu hålla vad om grefve Liljenstedt mot en simpel renskrifvare, att det är den verkliga Marie Larsson, hvilken förtrollat alla kavaljerer i Stockholm de sista två åren. Förklara mig denna gåta, min bästa baron! Är det hon, denna förtjusande varelse, som plötsligen blifvit escamoterad17 till en grof åländsk fiskarflicka, eller är det vi, som druckit fredens skål något för djupt i den ädle grefvens förträffliga Rüdesheimer18?

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 inklinationer – erotiska förbindelser; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 kalmuck – barbar, vilde.

3 Manstukten – disciplinen.

4 den saknade furst Galitzin – Generalen Michail Golitsyn (1675–1730) förde befäl över den ryska ockupationsarmén 1713–1721. Han försökte förhindra övergrepp mot civilbefolkningen men var inte fullt så angelägen om det som äldre litteratur om stora ofreden låter påskina.

5 den nye generalguvernören, folkröfvaren Douglas – Gustaf Otto Douglas (1687–1771), svensk militär som gick i rysk tjänst 1714 och utnämndes till generalguvernör över Finland 1717. Som verkställare av ryska myndigheters dekret rörande det ockuperade Finland blev Douglas starkt förknippad med stora ofredens orättvisor och fick rykte om sig som en förtryckare av värsta slag. Jfr Hilding Klingenberg, Repression och legitimering – rysk maktutövning i Åbo generalguvernement 1717–1721. Civilförvaltningen under en ockupation med jämförande utblickar 2009. Topelius framställning av Douglas: jfr episoden i sjunde berättelsen, kap. 3 »Huru lejonet begynner att jaga», s. 502, r. 22–25.

6 jalousi – svartsjuka.

7 grenadier – elitsoldat inom infanteriet.

8 Morbleu – (fra.) för tusan.

9 gentil – här förmodligen ironiskt i betydelsen fin eller förnäm.

10 kom en postdag för sent – hade försuttit chansen.

11 en aln – knappt 60 cm.

12 Mille tonnerres! – (fra.) mild svordom, ordagrant: tusen åskknallar.

13 quadrille – stavningsvariant av kadrilj: kontradans för minst fyra par.

14 Cupidos – den romerska kärleksguden.

15 Sanct Anna – Anna av Novgorod (död ca 1050), kievrusisk furstinna och helgon i ryska kyrkan, Olof Skötkonungs dotter Ingegerd.

16 kejsarinnan Katharina – Katarina I (1684–1727), Peter den stores hustru 1712, regerande kejsarinna 1725–1727.

17 escamoterad – förtrollad.

18 Rüdesheimer – vin från Rüdesheim i distriktet Rheingau i Tyskland.

3. Tre flyktingar.

Freden i Nystad skulle hållas hemlig, tilldess monarkernes ratifikation anländt från Stockholm och Petersburg. Men liksom i mörka natten ljuset framtränger genom alla springor ur den stängda hyddan, så framsipprade genast i början den stora nyheten öfver otäta läppar och blef hastigt, om också ej officielt, bekant. Rådman Jakob Fahlander från Gamla Carleby, hvilken efterverlden har att tacka för den bästa samtida skildring man i Finland äger från den stora ofreden1, hörde nyheten från fredsombudens egen mun i Nystad och fick under halft tysthetslöfte den helsning till ryske kommendanten i Wasa, att de fullmäktige icke varit förgäfves tillsammans. Kommendanten kunde, »betagen af fägnad», ej heller tiga dermed, och så flög fredsbudet långs2 kusten norrut,3 med mycken glädje emottaget äfven af ryska trupperna, som allaredan voro utledsna vid de dåliga qvarteren i det förödda landet.

Morgonen efter den tilldragelse, som beskrifves i föregående kapitlet, lät grefve Liljenstedt uppkalla sin sekreterare baron Sparrfelt och gaf honom en »reprimande» för gårdagen. – Man har sett baron inlåta sig i konversation med ganska suspecta personer, yttrade han.

Sparrfelt beskref det lilla äfventyret. – Den unga flickan, sade han, – ifall det var hon – är en finsk borgardotter från Wasa och benådades, jemte många andra finska flyktingar i Stockholm, med4 grefve Horns protektion. Grefvinnan Horn fäste vid den lilla borgarflickan en synnerlig attention5 och lät gifva henne en education6 vida öfver hennes conditioner7, hvarföre hon också stundom fick den nåden deltaga i de förnäma aftoncirklarna. Det var naturligt, att den oförmodade anblicken af en sådan person, förklädd och i en så kritisk situation ....

– Skulle påkalla en ung kavaljers ridderliga protektion, jag förstår. Men vet baron väl, att hennes följeslagare, en ung man i bondjacka, blifvit igenkänd som en af den ryktbare Löfvings8 djerfvaste partigängare, med ett ord, en kivekäs9?

Sparrfelt bedyrade sin okunnighet derom.

– Så är det emellertid, fortfor grefven. – Knappt för tre veckor sedan, således efter vapenstilleståndets afslutande, har samme unge man blifvit igenkänd som anförare för en beväpnad skara fribytare10, hvilka öfverfallit, plundrat och uppbrännt en i Pargas skärgård liggande fiendtlig galér. Hans uppträdande här har väckt uppmärksamhet, grefve Bruce talar derom med indignation, och man befarar att den knappt afslutade freden kan sättas i våda genom nya entrepriser11 af samma högst suspecta tendens.

– Men den utlofvade amnestin?

– Sträcker sig icke till röfvare. Annorlunda kan man ej numera qvalificera dessa halsstarriga kivekät, som förbittra våra motståndare i det ögonblick allt beror på pacifica12 tendenser. Svenska auktoriteterna måste visa sig lika nitiska som de ryska att suprimera13 sådana brigandager14, och min önskan är derföre att baron genast förenar sig med ett ryskt kommando, som fått befallning att efterspana och gripa ifrågavarande person med alla hans anhängare och följeslagare.

Sparrfelt bugade, inom sig icke missnöjd att än en gång, och nu med laglig fullmakt, få uppträda som den hemlighetsfulla flickans beskyddare. Troligen kände han sig ej heller synnerligen disponerad att skona den unge mannen i bondjackan, i hvilken han ej utan skäl misstänkte en gynnad rival. Han efterkom derföre med skyndsamhet sin förmans befallning och befann sig en half timme derefter stadd på efterspaningar, jemte sin betjent och ett ryskt kommando, bestående af en officer och tjugu kosacker.

Det dröjde ej länge, innan man genomsökt det lilla Nystad och öfvertygat sig att de man sökte ej funnos i staden. Man frågade bönderne, hvilka inkommit till staden med det smör, som hvarje mantal blifvit anbefaldt att erlägga till fredskongressen. Ingen visste eller låtsade sig veta något om flyktingarne. De flesta stodo i hemligt förstånd med kivekät, och de som ej gjorde det, fruktade deras hämnd.

På grefve Bruces befallning kungjordes nu med trumslag på Nystads gator, att ett pris af 100 rubel (en ofantlig summa den tiden) utlofvades den eller de, som kunde gripa och till ryska auktoriteterna öfverlemna strandröfvaren Elias Pehrson, anklagad att hafva öfverfallit och uppbrännt hans czariske majestäts galér Golupka samt förbrutit sig emot vapenstilleståndet. För samma ändamål utlofvade grefve Liljenstedt 100 daler silfvermynt och 20 för hvarje af Pehrsons anhängare.

Slutligen lät en gumma muta sig till den bekännelse, att en ung man och en ung flicka tidigt på morgonen rest norrut ur staden på en kärra, dragen af en oxe. Men på samma gång rapporterades från hamnen, att två dylika personer, åtföljde af en gammal qvinna, redan qvällen förut afseglat norrut i båt. Sparrfelt, som saknade båten, hvari flickan sprungit dagen förut, ansåg den sednare uppgiften vara den riktiga, bemannade i hast en snabbseglande jakt och medtog några ryske soldater, jemte en underofficer. Kosackerne deremot redo norrut för att gripa de flyende, i händelse de begifvit sig uppåt landet.

Det blåste en frisk sydvest, och jakten stack ut för sida vind emot Lökö båk och Pyhämaa. Hvarje litet segel som styrde norrut blef jagadt, upphunnet och undersökt. Än var det en fiskare, som lagt nät och sköt vid Kukkaistenmaa; än en Eurabonde, som återvände från Nystad med ett par kappar15 salt. Emellertid friskade vinden i och tvang de förföljande att hålla sig på tillbörligt afstånd från kusten.

Just der smög ett litet segel tätt under land. Sparrfelt gjorde allt för att genskjuta det, innan det uppnått sundet vid Kursila. Det lyckades icke; båten slank in i sundet, men jakten skjöt bättre fart, afståndet minskades, och man kunde nu tydligt urskilja en karl och tvenne qvinnor i båten.

Sparrfelt tillsatte alla segel och följde efter i sundet. Man var nu endast ett par musköthåll16 från båten och uppmanade den genom ropare att lägga bi. Ett ögonblick syntes den böjd att efterkomma befallningen; seglet gigades17, jakten närmade sig. Sparrfelt igenkände nu bestämdt samme yngling, som i går kastat grenadieren i vattnet. Viss på sin sak, lät han framtaga rep, för att binda fribytaren.

Men båtens manöver visade sig snart vara endast ett elakt skämt. Jakten hade knappt framskridit några famnar18, innan den befann sig i lä för den lummiga skogen vid Kamela; seglen hängde slappa och begynte lefva för ett af de vanliga luftdragen i sundet. Båten deremot stack ut två par årar19 och aflägsnade sig med jemna, men raska tag, tills han uppnådde öppna sjön och man såg hans segel ånyo svälla för den skarpa sydvesten.

Sparrfelt rasade. Man måste utlägga årar äfven från jakten, men detta gick trögt, och när man ändtligen åter fick vind i seglen, syntes den flyende båten blott som en liten hvit prick i norr bland de skummande vågorna.

– Anamma den besten! utropade länsmannen, som pligtskyldigt medföljde på jakten. – Han kryper rättnu bakom Pitkäluoto, och vi ha mörkt om en timme. I dag få vi knappast bugt på banditen.

– Skyn tjocknar, och stormen tar till; vore det icke rådligast att söka land innan mörkret? frågade underofficeren, en sachsisk landkrabba, som började känna en viss otrefnad vid den allt starkare sjögången.

– Lofva bättre och håll kurs på seglet der! var Sparrfelts svar. Han hade tjenat vid flottan och ville visa att han icke var rädd för en stänk saltvatten. Befallningen åtlyddes, och jakten skjöt pilsnabbt fram genom de mörknande vågorna.

Vi skola nu tillsvidare lemna den fine friherren, hans länsman och hans soldater, der de nitiskt kämpa mot Bottenhafvets böljor, och i stället kasta en blick på den misstänkta båt, som utgjorde föremålet för deras nit och villebrådet vid denna jagt.

Det var en vanlig mindre skötbåt20 af denna på en gång skarpa och välproportionerade bärning, som antyder en god seglare, förande blott ett sprisegel och klyfvare. Vid styret satt samme yngling, som brottades med grenadieren, och som i kungörelsen om hans gripande kallades Elias Pehrson. Han kunde icke vara mycket öfver tjugu år gammal, hade ljust hår, öppet, något solbrynt ansigte, ärliga grå ögon och ett uttryck i hela sitt väsende af förslagenhet, raskhet och gladlynt godhet. Voro dessa händer fläckade af blod och plundring, så kunde det ej ha skett af grymhet eller rofgirighet. Denne röfvare såg snarare ut att kunna gifva sin egen jacka åt en nödställd i stormen, än att plundra honom för snöd21 vinning i mörker och lugnvatten. Sin båt manövrerade han med säker hand och en djerfhet, som nästan tycktes gränsa till öfverdåd.

Midt i båten satt en gumma om vidpass 70 år, klädd i en gammal fårskinnspels och något lomhörd. Hvar gång båten krängde för brisen, makade hon sig ängsligt i lofvart22 och mumlade sakta en bön mellan tänderna.

Tredje personen i båtens framstam var samma unga flicka, som baron Sparrfelt kallat Marie Larsson och som så modigt värjde sig mot den långe grenadieren. Hon var snarare kort än lång, spänstig och frisk i alla sina rörelser; hade långt brunt hår, upplagdt i tvenne flätor, kloka blåa ögon, fina vackra drag, för fina för en bondflicka, för hurtiga för en stadsdam, i hela sitt väsen ett uttryck af naturligt behag, förädladt genom en vårdad uppfostran. Hon hade rott i sundet och var ännu varm af den starka motionen, men blåsorna i hennes händer förrådde hennes ovana vid detta slags arbete. Påtagligen hade hon blifvit mera skrämd, än hon ville medgifva, när båten var nära att upphinnas, men ynglingens säkra hållning återgaf henne modet, och för sjögången väjde hon endast då, när en stänkvåg yrde in öfver relingen och öfversköljde hennes stoppade23 tröja af svart kamlott24.

Betraktade man med ett hastigt ögonkast dessa flyktingar, kunde man lätt taga de tre för en ung fröken, eskorterad af sin duenna25 och beledsagad af sin trotjenare; så märkbar var den unga flickans öfverlägsna hållning i bredd med hennes följeslagare. Men vid ett närmare ögonkast fann man, att hennes säkerhet var endast en reflex af ynglingens trygga hållning, beroende af den och bakom masken af en skenbar likgiltighet döljande ett ungt hjertas alla känslor af fruktan, tvekan, hopp, oro och – hvem kunde så noga veta det? – minnen af den art, för hvilka hjertat smälter i sorgsna tankar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Jakob Fahlander […] samtida skildring man i Finland äger från den stora ofreden – Falanders (1699–1768) »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721» trycktes postumt i Åbo Nya Tidningar 5–19/2, 19/3, 9/4, 22/5, 2–9/7, 27/8, 1–8/10, 3/12 och 17–24/12 1789 med avslutning i Åbo Tidningar 14–27/6 1791.

2 långs – längs.

3 hörde nyheten […] långs kusten norrut, – Efter ÅT 27/6 1791.

4 benådades […] med – lyckliggjordes med, fick.

5 attention – uppmärksamhet.

6 education – uppfostran.

7 conditioner – samhällsställning, stånd.

8 den ryktbare Löfvings – Stefan Löfving (1689–1777), spanare och partigängare under stora ofreden.

9 kivekäs – (fi., plur. kivekkäät) benämning på partigängare (gerillasoldat) under stora ofreden.

10 fribytare – sjörövare, marodörer.

11 entrepriser – vågsamma företag.

12 pacifica – fredliga, fredsstiftande.

13 suprimera – stavningsvariant av supprimera: kuva.

14 brigandager – plundringar.

15 kappar – kappe: volymmått för torrvaror, motsvarar knappt 4,6 l.

16 musköthåll – räckvidden för ett muskötskott.

17 gigades – halades in.

18 famnar – längdmått till sjöss; en svensk famn motsvarar knappt 1,8 m, en rysk drygt 2,1 m.

19 årar – åror; formen förekommer i Finland (grundform åre).

20 skötbåt – båt för skötfiske, d.v.s. strömmingsfiske med finmaskigt nät; SAOB har detta belägg av Topelius.

21 snöd – simpel, världslig.

22 i lofvart – mot vindsidan av båten (som lyfts från vattenytan i motsats till läsidan).

23 stoppade – vadderade.

24 kamlott – ett slags tjockt, glättat ylletyg eller ylle med blandning av gethår.

25 duenna – äldre kvinna som har uppsikt över yngre, s.k. förkläde.

4. Höststormarna 1721.

– Ha vi långt ännu till Raumo? frågade den unga flickan, sedan hon en stund med oro betraktat en tjock svart molnvägg, som uppsteg vid horizonten i sydost. Elias vände ryggen åt detta håll och hade klar himmel framför sig, der han satt i bakstammen och såg emot norr.

– Till Raumo ha vi ännu två goda mil1, och icke lära vi vara så välkomna der, svarade ynglingen. – Det vill säga, att Marie nog kan fara dit, men icke jag, tillade han.

– Och hvarföre icke du? frågade flickan.

– Ja, hvarföre ha vi alltsedan middagen den der spårhunden i hälarna efter oss? fortfor ynglingen småleende, i det han kastade en blick tillbaka på jakten, som satt alla segel till och med stark fart skjöt fram genom sjögången vidpass en mil längre söderut.

– Det har du ännu icke sagt mig, Elias. Vi träffades ju först i Nystad, sedan ålänningen, som fört mig från Stockholm, öfvergaf oss. Jag kände straxt igen dig i bondekläderna, fastän du icke kände mig, och du var bra god, som åtog dig att föra mig ända till Wasa.

– Icke kunde jag lemna dig på bara backen med det sällskapet, det är klart. Först och främst äro vi köttsliga kusiner; min mor var din faster. Och sedan så måste en bra gosse hjelpa en bra flicka. Men ser du, Marie, den der hvita segellappen vill komma oss för nära på lifvet och får medhåll i Raumo, ty der är inqvartering2. Men den gången narrar han sig på konfekten. Vi ha gudskelof mörkt om en half timma och litet storm och snötjocka3 till husbehof4. Ser du det lilla snöret här; farfar min har fått det af en hexa i Åbo, som hette svarta Jane, men han ville aldrig begagna det. Här ha varit tretton knutar, men nu äro de bara två. Jag löste upp en i dag der vid sundet och tänker rättnu lösa den andra.

– Fy, Elias, att du kan bruka sådant otyg till sjös! Hvad gör du med det?

– Det är bra att ha, det har hjelpt mig mer än en gång, när jagthundarna varit nära att nagga mig uti hasorna. Löser jag en knut, så har jag vind från hvad håll jag vill. Löser jag två, har jag storm så det hviner i knutarna, och löser jag tre, så kan intet skepp hålla sjön, och snön kommer som en hvit fäll öfver oss midt i sommaren, och stormen sopar bort skogar och hus, och det dånar och brakar liksom på domedag. Du ser, jag har två knutar qvar ännu.

– Men det är ju gudlöst! Vore du icke så bra som du är, Elias, kunde jag rätt bli rädd för dig. Storm få vi nog ändå i qväll. Säg mig, hvarföre förfölja de oss?

– Det är en liten historia, ser du, och lång är den icke. Den natten när Majniemi sprang i luften5, lät min far föra min mor och oss barn till en holme i skärgården och tänkte att hämta oss, men då råkade far bli sårad. Vi sleto ondt i tre veckor, tilldess vi kommo undan med en Pargas-skuta till Sverige. Der bodde vi några år, och der träffade jag dig hos grefve Horn. En dag kom vår far tillbaka och hade den tappre Löfving med sig, och när Löfving åter begaf sig på äfventyr, bad jag att få följa honom. Det satt hårdt, må du tro, både för far och mor, men jag var envis som synden och fick till slut min vilja fram. Så följde jag Löfving i fyra år under tusen faror och lärde mig hans sätt att föra krig. Det var det enda sätt som dugde numera, ser du, och alla de gånger jag varit förklädd till käring och tiggare, alla de gånger jag varit nära kosackpiken, muskötmynningen och repet, det är för långt att berätta. Löfving hade ledsnat att göra partier6 till lands; vi gjorde dem i stället till sjös. Ryska galererna kommo lastade med rof från svenska kusterna; vi togo en liten del af bytet tillbaka; hvad kunde det vara för ondt i det? För oss fanns ingen vapenhvila. En vacker månskensnatt hände sig, att vi kommo till Pargas skärgård. Der låg en galér förtöjd vid stranden; Golupka hette han; manskapet hade gått på rummel i land och vakten sof. Tjugu man voro vi, tre båtar hade vi. Det var en flink manöver. Vi äntrade galéren, togo hvad vi kunde och resten brände vi. Galéren sjönk som ett tungt samvete; der voro kyrkklockor om bord, och de ringa nu ottesång i sjöbottnen ända till domedag.

– Jemmer, om de visste att du gjort det, Elias!

– Liksom de icke visste det! Mig känner allt folk, den ena och den andra nickade i Nystad i smyg åt mig, att jag skulle laga mig bort. Douglas är icke god på mig, och Bruce har satt ett pris på mitt hufvud. Så snart jag fick se den estländska segellappen, tänkte jag straxt: der ha vi våra paltar7! Gör ingenting, Marie. Med dessa knutar skall jag lappa dem, om det kommer an på, »så att ingen klut8 skall bli torr på dem»9.

Skymningen bröt in. Man hade uppnått Wärknäs udde, som halfannan mil sydvest om Raumo skjuter ut i hafvet, och var i begrepp att dubblera10 udden med förlig vind, då båten plötsligt törnade så starkt mot en undervattensklippa, att både flickan och gumman kastades af stöten ned från roddarbänkarna. I nästa ögonblick lyftades båten ånyo af en kommande våg och befann sig åter på flott vatten11. Men faran var icke derföre öfverstånden. Nedra märlan, som fasthöll rodret, hade blifvit afslagen, och det blef endast med yttersta ansträngning möjligt att styra båten. Till råga på olyckan strömmade vattnet in genom en betydlig läcka tätt invid kölen.

Ynglingens första tanke var att lugna sina båda qvinnliga passagerare. – Sitt vackert stilla! ropade han. – Jag känner den lömska hällan12; hon har narrat mer än en bra karl om hösten i skumrasket. Gör ingenting. Om mindre än en qvart kunna vi vara i land.

Gumman lät icke trösta sig. Hon skrek öfverljudt att båten sjönk och kastade sig för hvar krängning åt motsatta sidan. Marie deremot fattade öskaret och arbetade raskt för att hålla båten läns.

Elias var tvungen att giga seglet och gripa till årorna. Under denna manöver såg man jakten närma sig med strykande vind. Oaktadt skymningen, hade han sannolikt båten ännu i sigte.

– Hvad gör du? sade flickan, när Elias ett ögonblick upphörde att ro.

– Ingenting, svarade han. – Jag löser bara den andra knuten.

Och liksom hade elementerna endast väntat på denna signal, så tilltog stormen i hast med förfärande styrka, så att fjärden vida kring udden betäcktes af skum och de dolda refven begynte ryta som vilddjur i mörkret. Det korta stycke man ännu hade att tillryggalägga, hotade båten hvarje ögonblick med undergång uti bränningarna. Likväl kom man lyckligt, med båten halffylld af vatten, till stranden.

– Bort med den hvita näsduken! ropade ynglingen hastigt. Marie lydde. Denna duk, som hon knutit kring hufvudet, kunde förråda flyktingarne.

Deras försigtighet kom måhända försent. Man kunde ännu från stranden urskilja huru jakten länsade förbi udden, stack upp för half vind åt sydost och kom snart uti lä, så att han kunde kasta ankar ett stycke från land. Och knappt var det gjort, innan en välbemannad slup lade ut från fartygets sida och styrde åt Annila till, i påtaglig mening att afskära flyktingarne återtåget från udden till fasta landet och stora landsvägen åt Raumo.

Elias smålog, när han märkte detta på klippan der han höll utkik. – Sista knuten! mumlade han, upplöste snöret och kastade det långt ifrån sig i skogen. Han kände sig med ens helt lätt om hjertat. Det förekom honom, som hade han härmed lösgjort sig från sista qvarlefvan af fädernes vidskepliga hexväsende, om hvilket han i sin barndom hört så många underbara sägner på Majniemi.

Vare sig nu att Svarta Janes ande sväfvade öfver vattnen för att gifva eftertryck åt sista arfvet af hennes trolldomskonst, eller att ovädret på ett ganska naturligt sätt hade länge samlat sig i det svarta snömolnet, alltnog, der utbröt ett herrans väder, hvars like icke blifvit i mannaminne förspord13 uti dessa stormiga nejder. Vinden sprang med ens till sydost och växte till en orkan, som rasade öfver kusten på snöiga vingar. I ett nu var allt insvept i ogenomträngligt mörker. Snö, blandad med hagel, nedföll så tätt, att alla vägar och stigar om få minuter voro obegagneliga. I denna isande frost, i detta förfärliga mörker hörde man rundtomkring endast hafvets rytande, måsarnas skri, vargarnas tjutande, stormens dån och braket af hundraåriga furor, som stupade för orkanens framfart, en efter annan och stundom i långa sträckor, stam öfver stam, såsom hade en af Uppenbarelsebokens domsenglar farit fram öfver nejden med vredens vågskål och härjat allt i sin väg14. Det var liksom hade naturen ännu behof af en våldsam kris, innan den kunde komma till jemnvigt efter en sådan rad af ovanliga och förstörande företeelser, som utmärkte slutet af 17:de seklet och början af det 18:de. Den tidens författare tala alla om höststormarna år 1721 såsom de våldsammaste man någonsin då upplefvat, och dessa stormar betäckte det olyckliga Finlands kuster med spillror af fartyg och skeppsbrutne flyktingar, hvilka vid första rykte om freden skyndade hem till deras älskade land, men i stället funno döden vid dess kuster.*

I en naturlig grotta, bildad af en öfverhängande klipphäll, sutto de tre flyktingarna, blott till hälften skyddade för ovädrets fasor. De vågade icke upptända eld, af fruktan att derigenom förråda sitt gömställe för deras förföljare; och äfven om de vågat det, hade det sannolikt varit omöjligt. Ynglingens hela omsorg gick ut på att skydda de två värnlösa varelser, hvilka slumpen eller försynen anförtrott åt hans vård. Han samlade mossa under snön och granruskor från skogen för att bereda dem en dräglig hviloplats; han afkastade, oaktadt deras invändningar, sin korta jacka för att bereda dem skydd mot kölden; han intalade dem mod och försäkrade dem att de vid dagningen skulle vara utom all fara. Och när han dervid belönades med en god, vänlig blick från flickans varma ögon, då kände han sig så lycklig, då glömde han sitt vilda, af faror uppfyllda äfventyrarelif och tyckte sig under denna snöiga klipphäll, midti stormen, mörkret, kölden och elementernas uppror mera säll, än han någonsin kännt sig under många år, alltsedan hans barndoms lyckliga dagar hemma på Majniemi.

– Marie, sade han med en för honom ovanlig vekhet i rösten, – jag vill icke fråga dig hvarföre du lemnat Stockholm, der du bodde i lugn och öfverflöd hos den förnäma grefven och hans goda grefvinna, för att byta ditt lyckliga lif mot så många faror och försakelser, som möta dig här i vårt eget sönderslitna och förhärjade land. Men visst måste du dertill haft goda skäl.

– Du vet att jag kommit för att uppsöka min gamle far, svarade flickan undvikande. – Sedan sex år ha vi icke hört det minsta af honom. Jag vet endast att ingenting kunde förmå honom att flytta öfver till Sverige, när han skickade min mor och mina syskon ur landet vid fiendens inbrott. Vi voro elfva syskon, åtta bröder och tre systrar. Sex af bröderna stupade på ett parti under Major Bertelsköld, kort före Storkyro slag.16 Två bröder blefvo hemma hos far, och af dessa två blef en bortförd till Ryssland, den andra gick i fält och frös sedan ihjäl i de norska fjällen. Min mor är nu död, mina systrar ha gift sig i Sverige. Af alla elfva är jag den yngsta och enda, som ännu kan vårda vår gamle far, ifall han ännu lefver, kanhända i nöd och armod. Skulle du, Elias, stadnat i Sverige och lefvat i öfverflöd, om du varit som jag?

– Men hvarföre denna förklädnad, om du endast ville uppsöka din far? Hvarföre icke hellre resa på ett större fartyg, och under bättre beskydd, som grefve Horn kunnat förskaffa dig? Hvarföre icke komma rik och välförsedd till din far, hellre än fattig och sjelf i behof af ett stöd? Grefvinnan höll af dig som eget barn; hon skulle så gerna ha försatt dig i tillfälle att rädda den gamle Thomas Larsson ur nöden.

Marie teg, och hade det ej varit så mörkt, skulle man sett hennes klara blå ögon sänka sig fuktiga mot den snöiga mossan. – Fråga mig icke derom nu, sade hon slutligen bedjande. Kanske skall den dag komma, när jag kan säga dig allt.

Ynglingen frågade icke mera. En mörk blixt for kanhända i detta ögonblick genom hans själ. Flickan anade det och fattade hans hand. – Jag kan icke säga det nu, sade hon ödmjukt; – men tro intet ondt om mig, Elias! Jag säger dig, att du en gång skall se allt så klart och ljust, som allting nu är mörker omkring oss.

Man talade icke mycket mera den natten under klipphällen på Wärknäs udde. Endast stundom afbröts stormens oljud af nödrop ifrån sjön, der seglare gingo i qvaf, eller från skogen, der villade vandrare fröso ihjäl. Men de tre flyktingarne vågade icke lemna sin fristad; och hvad skulle väl de kunnat uträtta i denna fasans natt mot elementernas raseri?

Fotnoter till detta avsnitt

* Fahlander omtalar,15 bland andra förolyckade, den rikaste och då för tiden mest ansedde köpman i Gamla Carleby, rådman Lars Brenner. Hans otålighet att återvända till fäderneslandet var så stor, att han inskeppade sig på hösten med hustru, barn och all sin egendom till hemorten. Alla förgingos i vestra Qvarken utanför Umeå.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 mil – här troligen geografisk mil som fram till 1800-talets senare del kallades sjömil och motsvarar drygt 7,4 km.

2 inqvartering – inkvarterad militär.

3 snötjocka – snödimma eller tätt snöfall.

4 till husbehof – någotsånär tillräckligt.

5 Den natten när Majniemi sprang i luften – Se åttonde berättelsen »Flyktingen», kap. 7 »Majniemi slott» (s. 598–609).

6 partier – räder.

7 paltar – palt: öknamn på person som tillhör stadsvakten, här i utvidgad betydelse.

8 klut – trasa, plagg.

9 »så att ingen klut skall bli torr på dem» – Uttrycket kan anspela på ett yttrande i Runebergs »Lurendrejaren»: »Stick er hand inom denna rock och känn efter om jag har en enda torr klut på min gamla kropp, […]» (SS VII, s. 26). Novellen, från 1833, trycktes 1854 om i samlingen Smärre berättelser som recenserades av Topelius i Helsingfors Tidningar 8/3 och 11/3 samma år.

10 dubblera – runda, passera.

11 flott vatten – vatten som är djupt nog att flyta på.

12 hällan – hällen, grynnan.

13 icke blifvit […] förspord – man inte hört talas om.

14 Uppenbarelsebokens domsenglar […] härjat allt i sin väg – Se Upp. 8–11.

15 Fahlander omtalar, – Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», ÅT 27/6 1791.

16 Sex af bröderna stupade […] Storkyro slag. – Se åttonde berättelsen, kap. 8 »Slaget vid Storkyro» (s. 609–615).

5. Ett fälttåg vid Raumo.

Morgonen efter den förfärliga stormen var solklar och spegellugn. Ett tjockt hvitt snötäcke låg utbredt öfver alla gator och tak i det gamla Raumo, hvars utseende denna tid var vida mer förfallet än Nystads. Midsommaraftonen 1682 hade större delen af staden nedbrunnit; endast den gamla ärevördiga fransiskanerkyrkan stod då, som i våra dagar, qvar efter tidernas ödeläggelser. Nu hade krigets fasor gått öfver orten. Raumo hade vid denna tid 6 (säger sex) borgare. Den nyss förut blomstrande skolan, också ett medeltidsarf1, var öfvergifven, lärare och elever skingrade eller döde. Sedan sju år hade här ingen yxe timrat, ingen pensel målat, ingen glasmästare skurit en ruta för husens vidmakthållande. Staden liknade en öfvergifven och öde by, ur hvars sönderslagna fönster här och der ett blekt, utmärgladt ansigte framtittade. Ack, der hade heller ingen fin frökenhand på länge behöft de ryktbara Raumospetsarna, som då, och ännu i dag, qvarblifvit såsom ett ditflyttadt arf från de flitiga nunnorna i Nådendals fordna klosterceller. Men likväl fortforo ännu i den mörka och betryckta tiden några åldriga qvinnor af gammal vana att knyppla och åter knyppla sin Penelopes väf2, i förhoppning om bättre dagar, då man åter kunde behöfva en smula grannlåt i Finland – en oskyldig, fin och behaglig lyx, som väl förtjente någon uppmuntran för sin urgamla härkomst och för sin subtila konstfärdighet. Lyckligt vore Finland, om det aldrig läte förleda sig af en mera ruinerande lyx, än de vackra oskyldiga Raumospetsarne.

Denna morgon bortlade de fattiga knypplerskorna sitt arbete och skyndade nyfikna till fönstret. Det kompani grenadierer, som var förlagdt uti staden, marscherade ut, och kosacker sprängde öfver de annars folktoma gatorna. De goda madamerna korsade sig – man påstod att de ännu i tysthet brukade denna katholska sed, som dessutom upplifvades genom ryssarnes exempel. De kunde ej annat tro, än att kriget åter utbrustit i full låga. Man talade om ingenting mindre än en fiendtlig landstigning på Wärknäs udde, och de, som icke begrepo hvartill en sådan skulle tjena efter freden, voro öfvertygade att åtminstone en skara af de förmätne kivekät landstigit under natten på udden, för att öfverrumpla och nedgöra den ryska posteringen.

Förhållandet var, att kosackerne från Nystad ankommit till staden under jagt efter flyktingarne, och samtidigt hade baron Sparrfelt i samma ärende anländt från sjösidan med resten af sin skeppsbrutna besättning. Jakten hade gått förlorad i stormen med allt hvad deruppå fanns; båten hade kantrat i bränningarne vid udden och hälften af manskapet omkommit. I stället att inspärra flyktingarne på udden, nödgades grefve Liljenstedts nitiska ombud, halfdöd af köld och med vrickad fot, söka en fristad i Raumo, der han icke underlät att inrapportera till militärbefälet huruledes den djerfve fribytaren med hans anhang befann sig i närmaste grannskap.

Kivekät voro till den grad fruktade, äfven i vestra Finland, att ryske befälhafvaren, som trodde sig hafva att göra med en betydlig skara af dessa förtviflade partigängare, ansåg sig böra vidtaga utomordentliga åtgärder. Ett par i staden befintliga fältkanoner framdrogos, och då alla hästar behöfdes för kavalleriet, anbefalldes borgmästaren Hans Reinman att anskaffa dragare för trossen3. Men oaktadt allt hans nit, kunde i denna hast ej flera än 4 hästar sammanbringas i Raumo stad.

Kavalleri, infanteri och artilleri, inalles omkring 150 man, uttågade alltså på morgonen till Wärknäs. Emedan alla vägar voro igenyrda, uppbådades stadens och närmaste byars manskap att bortskaffa snön, men äfven dertill förmådde borgmästaren icke sammanbringa flera än 30 à 40 arbetsföre män, till större delen gubbar och pojkar, hvarföre äfven deras hustrur och döttrar måste vara behjelpliga vid arbetet. Ett avantgarde4 utskickades att rekognoscera fiendens ställning och förehafvanden, hvarefter hela styrkan i slagordning, och hvar minut beredd uppå anfall, inryckte i de oländiga skogsmarker, som bilda den i hafvet framskjutande udden.

Bland de utskickade mindre ströfpartierna befann sig en sergeant med fyra man, hvilka fått i uppdrag att rekognoscera södra delen af udden närmast fasta landet. Sergeanten var en man om fyratio5 år vidpass, temligen tjock och ovig, med ett par förfärliga knäfvelborrar6 och ett par jovialiska grå ögon, framtittande under de lurfvigaste ögonbryn, som ännu beskuggat en manhaftig krigares martialiska blickar.* Oaktadt detta hotande utseende tycktes han vara så föga trakterad af den mödosamma vandringen, att han, knappt kommen ur sigte från hufvudstyrkan, satte sig att hvila på en sten, och befallde, på en löjlig rotvälska, – hopblandad af ryska, svenska och finska med en stark bottensats af hans tyska modersmål, – sina soldater att draga för f–n i våld hvart de behagade; man hade nu fred, och han ämnade icke längre springa »mituntereinander wie ein Eselsjunge för diese fördömde Kivekäsianen und teufels nasibratten. Marsch!»9

Soldaterne, rådville hvad de borde tänka om detta kommando, begåfvo sig till en förfallen lada nära intill, i hopp att der kunna i all beqvämlighet afsluta sin kampanj i det mjuka höet. Men knappt hade den första satt foten inom den uppbrutna dörren, innan han skrikande rusade ut tillbaka, hållande med båda händerna om hufvudet, som blödde af ett temligen hårdhändt hugg öfver tschakån10.

Häpne öfver detta mottagande, aflossade de tre öfrige på måfå sina musköter mot ladan och sprungo derefter, med den sårade kamraten emellan sig, allt hvad de förmådde, sin väg till hufvudstyrkan, utan att vidare fråga efter sin närmaste förman, sergeanten.

Denne hade ur schenellfickan11 framtagit en kort pipsnugga och var just inbegripen i det behagliga göromålet att draga de första rökarna, då han förnam skriket vid ladan och straxt derpå skotten. Ganska oangenämt störd i sitt förehafvande, fann han efter något betänkande för godt att uppstiga och närma sig ladan med dragen huggare12 och pipan mellan tänderna. Gevär hade han icke, den gode mannen.

– Was der Henker, perkele, stuj, durak! utbrast sergeanten, ropande efter sin trupp; men denna befann sig redan långa vägar ur sigte, och den tappre anföraren var en fältherre utan armé.

I sådan belägenhet bruka vanliga fältherrar anse reträtten höra till omständigheternas allmänna gång, men den tappre sergeanten beslöt fresta krigslyckan och klef hurtigt framåt. Ur ladan trädde då en ung man i grå bondjacka och med dragen värja – en af dessa långa huggvärjor, som den tiden utgjorde karolinernas älsklingsvapen – kort sagdt, den unge Elias Pehrson sjelf.

– Gif dig, eller är du dödens man! utropade ynglingen, i det han gick sin motståndare på lifvet.

– Wech mit palaschen13 und på knä mit den koiran, oder den teufel anamme dich! utropade sergeanten å sin sida och var genast redo att parera hugget, likväl utan att släppa tobakspipan.

Det visade sig snart att båda kämparne voro öfvade fäktare. Hvad den yngre egde förmer i styrka och vighet, det ersatte sergeanten med sitt orubbliga lugn. Han gaf och parerade huggen med den största kallblodighet och underlät icke vid minsta andrum att blåsa en rök ur pipan, som hängde ett qvarter14 framom hans långa mustascher.

Detta förargade ynglingen. Hans hugg föllo tätare, men på samma gång mindre försigtiga. Nästan i samma sekund hade hans värjspets afskurit pipans skaft och sergeantens klinga rispat hans jacka vid venstra skullran15.

– Jach skall mans läre den tusan perkele snide min gute stambulka, skrek sergeanten, i sin tur uppbragt, och trängde hetsigare på sin fiende, men nu med mindre framgång, ty i detsamma flög klingan ur hans hand, genom en skicklig croisade16 af motståndaren, och sergeanten stod afväpnad.

– Gif dig! ropade ynglingen än en gång och höjde hotande sin väldiga huggvärja.

– Schtill, nur ganz sachte, kamrat, jag vill mans giwe den pamp och lappe den stambulka, svarade den besegrade. – Aber en gut Rath will jach mans giwe dazu. Packe sin väg, padi suda! Den koko joukko ist ganz in der Nähe.

– Du har rätt, kamrat! svarade Elias, stickande värjan i slidan med en känsla af vänskap för den afväpnade motståndaren. – Spring din väg, – om du annars är skapt att springa, tillade han med en munter blick på sergeantens korpulenta person.

– Noch ein aberdass, genmälde sergeanten. – Oletko kivekäs?* Hvart går den Reise?

– En kivekäs är jag, får gå, men vidare tänker jag icke bikta för dig. Palta nu af17 och det på fläcken! svarade ynglingen.

– Wain minäkin kivekäs!* Jach vill verdamme mich, följe honom, waikka pohjan perään*. Han kan anamme mich mit. Jach ger den tjenst tausend Schweinefleisch, vi hawe den fred.

Elias skrattade. Mannen såg ut att hafva fullt allvar. Men ögonblicken voro för dyrbara. Han gjorde min af att med flata klingan köra den efterhängsne karlen för pocker i våld18.

– Inte klappe den bra Erik Burchard, burgermeister in Wasa. Ein burgermeister giwe på den rygg, inte tage på den ryggen, fortfor sergeanten med en uppsyn af förolämpad värdighet.

– Hvad? utropade ynglingen. – Är du den ryktbare sachsiske dragonen Erik Burchard, som Schmidtfelt satt till borgmästare i Wasa19, fastän han ej kan skrifva sitt eget namn?

– Den burgermeister är jach, den ganz kunniotettawa und ryktbare person. Jach skriwer min Namn mit den pamp und mit den nagajka.20 Nun inte tjinownik: soldat! durchaus! Nun inte soldat: kivekäs! durchaus? Nur immer mit dem Strom! Zwanzig mal besoffen im Arreste gesessen; njeto dobra! Marschiren nach Wasa, freies Leben, fred und den amnesti!

Elias befann sig i en sällsam förlägenhet. Sergeanten såg allt annat än pålitlig ut, och likväl talade han med en öppenhet, som icke gerna kunde vara anlagd på försåt. För en lustig bror, som ledsnat vid krigstjensten, måste också lockelsen att rymma nu vara i samma mån stor, som faran för efterräkningar minskades genom freden och truppernas aftåg ur landet. Ur stånd att blifva mannen qvitt, beslöt Elias att hålla hans sällskap till godo, så länge det ej kunde undvikas, men uraktlät icke att hålla på honom ett vaksamt öga. Han utkallade Marie Larsson och gumman, som varit fördolda i ladan, hvarpå alla fyra skyndsamt begåfvo sig framåt fasta landet och stora landsvägen.

– Den teufel marschiren in lunta poron, utbrast den ovige sergeanten, som med möda följde de öfriga. – Alter Junge weta guten Rath. Kamrat nehme den duschinka, jach sauvere den matuschka. Marsch!

Och härvid drog Burchard den af förskräckelse halfdöda gumman med sig till landsvägen, der trossen höll stilla och några slädar funnos förspända. Elias förstod hans mening; flyktingarne togo för sin räkning två af slädarne, och trosskuskarne, som ganska väl kände den tappre sergeanten, hans fruktansvärda knäfvelborrar och hans ännu fruktansvärdare rotvälska, vågade icke göra den ringaste invändning.

Snön, som fallit på grön mark, gick genast till vatten, men slädföret var nu ypperligt, och det bar af i galopp till staden. För att komma vidare norrut, måste man passera tätt förbi tullen, och här var det hus, der baron Sparrfelt ännu logerade, sysselsatt att bada sin ledbrutna fot. Den nitiske friherren satt just vid fönstret, inom sig belåten måhända att sjelf icke behöfva förnya bekantskapen med Wärknäs ödemarker, då han såg slädarna komma och på långt håll igenkände de så ifrigt efterspanade och nu förmodligen fångade flyktingarne. Han öppnade derföre fönstret för att njuta af sin triumf och än engång erbjuda den unga flickan sitt beskydd. Men hvem målar hans harm och förvåning, när slädarna ilade snabbt förbi och ynglingen i bondjackan helsade med den gäckande frågan hur herr baron var nöjd med jagten i går! Sparrfelt rasade och gjorde hvad han kunde för att sätta hela staden i rörelse. Men ack, detta var lättare tänkt än gjordt. Stadens sex borgare hade annat att göra, militären var ute på fälttåget, och allt hvad Sparrfelt kunde åstadkomma var att den dagen knypplades några alnar spetsar mindre än vanligt i Raumo stad.

Det behöfver icke tilläggas, att fälttåget till Wärknäs udde aflopp21 utan manspillan och utan annan förlust än några nedkippade stöflar, så framt22 man icke vill anföra den märkliga händelse, att borgmästaren Hans Reinman blef med peruken fastsittande i en gran. Den värde embetsmannen undkom emellertid Absalonis öde23 genom det ganska förnuftiga beslutet att hellre låta peruken hänga än hänga sjelf; och så slöts stora ofredens sista fälttåg i dessa nejder, väl icke mindre bråksamt, men mycket mera oskadligt, än månget föregående äfventyr.

Fotnoter till detta avsnitt

* Vid denna beskrifning blinkade skolmästaren med en illparig7 blick på sin vän, kapten Svanholm, som, varm och andäktig i förbidan8 på den stundande striden, tummade sina röda mustascher.

* Är du en kivekäs (fribytare; efter orden, stenhand, stenslungare)?

* Också jag är en kivekäs.

* Om också till nordens ända.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 skolan, också ett medeltidsarf – Collegium Raumense betraktades av Topelius samtida och tidigare som en skola i anslutning till franciskanerklostret, men redan E. G. Palmén konstaterade att benämningen avser själva klostret (Nordisk familjebok 3 1880).

2 Penelopes väf – här bildligt: ständigt pågående arbete.

3 trossen – här: transportmedlen för att flytta kanonerna.

4 avantgarde – (fra.) förtrupp.

5 fyratio – parallellform till fyrtio, Topelius använder båda formerna.

6 knäfvelborrar – stor och yvig mustasch.

7 illparig – illmarig.

8 förbidan – väntan.

9 »mituntereinander wie ein Eselsjunge […] Marsch!» – Dylik svada använder Topelius här och i fortsättningen som komiskt stilgrepp, jfr kapten Larssons latin i tredje berättelsen »Eld och Vatten», t.ex. kap. 3 »Skattkammaren» (s. 137–144); Eselsjunge – (ty.) Åsneslyngel.

10 tschakån – schakå: cylinderformad militär huvudbonad med skärm, hakrem, kokard m.m.; här en anakronism eftersom schakån introducerades först på 1800-talet.

11 schenellfickan – schenell eller schinell: uniformskappa; SAOB har detta belägg av Topelius.

12 huggare – sabel.

13 palaschen – pallaschen, värjan.

14 qvarter – längdmått som motsvarar fjärdedelen av en aln, d.v.s. ca 15 cm.

15 skullran – parallellform till skuldran.

16 croisade – här förmodligen parering med värjan (jfr kroasera: korsa och croisade: fra. korståg).

17 Palta nu af – pallra av nu, ge dig i väg.

18 för pocker i våld – åt skogen, åt helvete.

19 sachsiske dragonen Erik Burchard, […] borgmästare i Wasa – Förmodligen efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», ÅT 27/6 1791. Den tyske dragonen Erik Burchard kom till Finland som krigsfånge under polska kriget 1700–1706, och placerades senare av den ryska ockupationsmakten som borgmästare i Vasa (Armas Luukko, Vasa stads historia II 1981, s. 17 f., 225).

20 Jach skriwer min Namn mit den pamp und mit den nagajka. – Jag skriver mitt namn med värjan och knutpiskan.

21 aflopp – formvariant av avlöpte.

22 så framt – om.

23 Absalonis öde – Se 2 Sam. 18:9 och 18:14–15. Kung Davids son Absalom fastnade med håret i grenarna på ett träd när han red på en mulåsna och stacks därpå ihjäl av sina fiender. Samma episod med liknande formulering finns i Hertiginnan af Finland (ZTS V, s. 83).

6. En Decemberdag uti Wasa.

Hösten 1721 med sina stormar och skeppsbrott hade lemnat rum för en tidig och skarp vinter, som ännu bar de nästföregående vintrarnes ofredslynne. Minnet af stora ofreden har nemligen intill denna dag qvarlemnat så djupa, ehuru förbleknade spår i folkets sinne, att man ännu i Österbotten hör, till hälften på skämt, till hälften på allvar, talas »om den tid, när det var så kallt, att elden frös i spiseln». En annan sägen talar om »när det var så mörkt, att man ej såg pertan1 som brann i väggen». Inbillningen kunde ej finna nog starka bilder, för att uttrycka dessa tiders förfärliga nöd, och efterkommande föreställde sig derföre att under stora ofreden rådde ett ytterligt mörker och en oerhörd köld. Möjligen kändes också klimatets stränghet hårdare, ju mindre medel det ödelagda landet hade att skydda sig deremot. Alla berättelser från den tiden öfverensstämma deri, att vintrarne under krigsåren voro ovanligt kalla.

En dag i början af December hade en hop folk församlat sig utanför kyrkan i Wasa. Det var en söndag vid middagstiden, och en ostlig storm yrde massor af snö öfver staden. Man hade nyss kommit från kyrkan; det gamla ärevördiga stentemplet var nödtorftigt iordningstäldt; gudstjenst hade också hållits der med få afbrott under hela den ryska tiden och sista landshöfdingen Stackelberg hade låtit iståndsätta fönsterna2, så att det icke mera, såsom under Schmidtfelts tid, regnade och snöade in på församlingen. Men kyrkan var beröfvad alla sina prydnader, som invånarne vid fiendens inbrott undandolt eller fört öfver till Sverige. Borta var altartaflan och sjelfva ramen nedbruten; borta den gamla orgeln, prydnaderna på predikstolen och ljuskronorna i taket, ända till de simpla ljuspiporna af jernbleck i bänkkarmarna, vare sig att fienden hållit dem till godo, eller att en nitisk väktare räddat ända till det minsta af kyrkans egendom. Allt var förfallet, bänkarna murkna, rappningen här och der bortfallen, en del grafvar under kyrkogolfvet uppbrutna, plundrade och en del grafstenar med deras inskrifter från 1600-talet spräckta. Sjelfva staden deremot var mindre förfallen än de flesta öfriga städer, emedan den som residensort hållits någorlunda vid makt. Men detta lif var ett skenlif. Utom militärens qvarter, Korsholms boställe och de af fienden tillsatta embetsmännens boningar var allting öde. Af 10 stora fartyg, som Wasa egde 1714, fanns intet enda qvar.

Tålmodigt och väntande stod folket i snöyran utanför kyrkan. Midtigenom vintern och ödeläggelsen uppgick också för dessa nejder ett nytt hopp. Freden, freden var på allas läppar och dernäst huru krigets stora oredor skulle botas. Sålänge den af fienden organiserade förvaltningen ännu var i verksamhet, gick samhällets mekanik sin gång, väl ofta på sned, men han gick ändå. Stackelberg, den siste chefen, hade varit en välmenande herre. Men nu hade urverket stadnat. De ryska tjenstemännen voro borta, de finska hade ännu ej trädt i stället. Allt var i upplösning, hela samhället så godt som utan styrelse. Och likväl såg man nu samma förunderliga ordning, som för 25 år sedan under den stora hungersnöden. Lagen hvilade, men ingen rörde sig att trampa dess bud under fötterna. Verkställande makten var utan armar, men det föll ingen in att man nu kunde göra hvad man behagade. Brottet hade ingen anklagare, ingen domare; dessa utarmade bönder och borgare hade kunnat spela herrar och spoliera allt hvad ännu återstod att taga, men ingen gjorde det. Så starkt var, sedan Carl XI:s visa regering, det lagbundna samhällsskicket, att det ännu efter så grymma skakningar bestod profvet, och aldrig ha Finlands lagar mera glänsande bevisat sin styrka än just under denna öfvergångstid, då allt var i upplösning och hvarje annat land skulle hemfallit under de lössläppta hungrande och förvildade massornas tygellösa passioner.

Men så var också detta folks hela hållning under den hårda pröfningen ett mönster för alla tidehvarf. När presterna år 1715 undanbådo3 sig den dem påtvungna fogdebefattningen, utsåg ryska styrelsen i Österbotten skrifkunnige bönder och bondesöner till fogdar. Dessa fogdar valde i hvarje socken en länsman, bonde liksom de sjelfva. Instruktionen för dem alla, så fogdar som länsmän, bestod, enligt tidens sed, i knut eller galge4, derest de icke prompt uttogo och aflefvererade utskylderna5. Lön kom aldrig i fråga; bönderna tillsades endast att föda sina fogdar, hvarföre dessas uppehälle vanligen bestod i någon kaka stampbröd6, litet fisk och fågel, högst sällan smör eller mjölk, ty boskapen var slagtad och utödd7. Nuvarande fogdar och länsmän kunna tänka sig uti deras ställe. Med denna instruktion, denna aflöning, heter det likväl 1721, att »de voro sinsemellan ganska eniga, så att de vid någon påkommande nöd alltid samråddes, påminnande sig icke allenast ansvaret under denna, utan ock en tillkommande förändrad regering. De valde sig således i hvarje socken de förståndigaste och mest betydande bönder till rådgifvare och uppsyningsmän, hvilka vid expedierandet af ankomne ordres, repartitioner8, uppbörder9 och lefveranser, restantiers10 indrifvande och redogörelser skulle tillstädes vara; hvarföre ock vid undersökningen vid 1722 års vinterting i landshöfdingens närvaro intet mot dem var att påminna, utan fingo de tvärtom beröm för sin omhänderhafda förvaltning.»11

Ära åt desse obemärkte, redlige män ännu efter hundrade år i deras okända grafvar! Det folk, som bestått ett sådant prof, skall förvisso bestå i hvilken pröfning som helst.

Man hade pålyst i kyrkan, att den länge väntade nye landshöfdingen baron Reinhold Wilhelm von Essen ändtligen skulle inträffa i Wasa och att folket för honom kunde andraga sina besvär och klagomål. Betrycket var stort, alla behöfde hjelp och alla sågo i den nye höfdingen en räddande engel. Men tillika blef der en stark gäsning12 i sinnena. Åtskilliga af den eländige tyrannen Schmidtfelts kreatur hade genom deras utpressningar ådragit sig allmogens bittra hat. Stackelberg hade hållit en sträng räfst med de värste bland dem. Två bondplågare, hvilkas namn kommit till efterverlden, nemligen länsman Mårten Essevius i Lappajärvi och en annan hans medbroder, Johan Ahlgren, hade redan förra sommaren blifvit dömda från lif, ära och gods. En tredje länsman, Anders Widbäck i Laihela, hade afsatts från tjensten och dömts att återställa allt hvad han roffat. Men nu hade ryktet spridt sig att desse småtyranner skulle blifva delaktige af fredsamnestin, och annat ogräs var ännu dertill att bortrensa. Bönderna satte sig derföre i sinnet att hos landshöfdingen yrka på sträng näpst13 och på kyrktorget hördes månget ord af förbittring mot Schmidtfelts handtlangare.

– Anders håller sig gömd här i staden! Anders måste fram! Anders måste vi ha till stegel och hjul14, skreko några de högljuddaste. – Schmidtfelt hade nemligen haft två beryktade drängar, Israel och Anders, hvilka han skickade kring länet som fiskaler, och hvar desse råe blodsugare foro fram, der hade de utpressat sista skärfven, dels för sin herre och dels för sig sjelfva. Israel hade visligen lagat sig undan, när Schmidtfeltska regementet var slut, men Anders hade blifvit sedd uti trakten; man trodde att han nedgräft sina roffade egodelar och smög omkring för att skaffa dem undan.

Knappt var det sagdt, innan en larmande hop, till större delen bestående af gatpojkar, kom tågande uppför Köpmangatan och förde emellan sig en trasig usling, hvars tofviga hår och förvildade utseende snarare voro egnade att ingifva medlidande än fruktan. – Vi ha honom! vi ha honom! skreko pojkarna triumferande. – Beckmans Josef såg honom krypa under Hidéns bastugolf, och der drogo vi ut honom från fötterna. – Deliqventen15 var samme Anders, som nyss var efterfrågad.

– Slå den hunden! Piska ur honom hvarenda daler han röfvat från enkor och faderlösa! ropade den förbittrade hopen.

– Låt mans den hohe obrigkeit16 banke tusan perkele koiran brun und blau! Den rygg ist von härkän nahka; jach känne den rygg; men den obrigkeit muss man respektiren! utlät sig en tjock person i fårskinnspels och hundskinnsmössa, neddragen öfver ögonen.

– Burken! Burken är här! Burken har också en räkning ogjord! sorlade folkmassan och skockade sig kring den siste talaren, som förgäfves sökte maka sig undan, sedan han engång förrådt sig. Minsta pojke i Wasa kände den ryktbare f. d. borgmästaren Burchard på hans besynnerliga rotvälska, och i staden var han, lika mycket för sitt goda hull, som för namnets skull, bekant under öknamnet Burken.

– Es lebe Carolus! skrek den afsatte magistratspersonen, mån om att i denna opåräknade klämma visa sina loyala tänkesätt.

– Tysta munnen på Burken! utropade några. – Hvad skriker han för Carolus? Är han inte i rysk tjenst?

– Han blef för fet vid magistraten, genmälde andra; – derföre behöfde han svältremmen och blef på ny kula rysk sergeant.

– Jach inte vara sergeant! skrek borgmästaren. – Jach vara den ärliche rymmer, den karkuri, den kivekäs, durchaus! Zwanzig mal in Arrest gesessen! Sto djelat? Pratschaj! Jack rymme nach Wasa! Jag tycke den Wasa om, jach bo den Wasa, jach schwöre den grossmächtigen Fridericus! Durchaus!

– Nog ha vi haft värre borgmästare, än Burken, invände en gammal borgare. – Han drack hemma och snarkade i magistraten; men hade han en droppe qvar uti kruset, så bjöd han åt andra med.

– Mig lät han ge tjugu prygel för det jag skrek hurra för kungens hemkomst, mumlade hotfullt en skäggig fiskare.

– Immer den obrigkeit respektiren! svarade borgmästaren. – I går den czaren, i dag den kung, nur immer den rechten potentaten, durchaus!

– Bort till Korsholm med Anders och Burken! ropade åter de längre bort stående.

– Stilla! yttrade en myndig man, som nu framträdde bland den stojande hopen. Veten J icke att landshöfdingen väntas hvar stund till staden? Han må döma dem, icke vi. Och hvad Burchard angår, så vet hvar käring att han är en narr, och det är det värsta man kan säga om honom. Han kan följa mig hem tillsvidare.

– Larsson har rätt! Landshöfdingen skall döma dem, ropades nu från alla håll, och stojet tystnade, sedan man förvissat sig om att de båda misstänkte personerne voro i säkert förvar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 pertan – pärtan, lys- eller torrvedsstickan.

2 fönsterna – formvariant av fönstren.

3 undanbådo – undanbad.

4 knut eller galge – bestraffning med knutpiska eller hängning.

5 utskylderna – pålagorna, skatteliknande utgifter.

6 stampbröd – bröd bakat av bl.a. tröskavfall eller bark.

7 utödd – utrotad, dödad.

8 repartitioner – fördelning av kostnader.

9 uppbörder – inkassering av avgifter eller skatter.

10 restantiers – restantie: skatt som inte har betalats i tid.

11 »de voro sinsemellan ganska eniga, […] omhänderhafda förvaltning.» – Ur Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», ÅT 27/6 1791.

12 gäsning – jäsning.

13 näpst – bestraffning.

14 stegel och hjul – eller stegling: ett straff där en halshuggen brottslings kropp styckades efter avrättningen och kroppsdelarna placerades på hjul som blivit uppsatta horisontellt på pålar (stegel).

15 Deliqventen – stavningsvariant av delinkventen; SAOB har detta belägg av Topelius.

16 hohe obrigkeit – (ty.) höga vederbörande.

7. Familjen Larsson.

Den myndige man, som i en så läglig stund inlade sitt förord för den afdankade borgmästaren Burchard, var den rikaste köpman i Wasa dåförtiden och en son till den Larsson, hvilken grefve Bernhard Bertelsköld besökte här under den stora hungersnöden*. Slägten hade, sedan dess uppträdande i dessa berättelser under första hälften af sextonhundratalet, delat sig uti tvenne hufvudgrenar. Ena grenen hade qvarstadnat som bönder i Storkyro på stamgodset Bertila och der bragt sig upp till ansenligt välstånd. Men denna gren af slägten hade nästan totalt gått under i kriget. All dess egendom var förstörd, fadren, Thomas Larsson, var försvunnen, modren död, åtta blomstrande söner hade stupat, två döttrar hade stadnat under flykten i Sverige, och endast yngsta dottern Marie återvände fattig och värnlös till fäderneslandet, för att under mödor och faror uppsöka sin förlorade fader.

Andra grenen åter hade blifvit köpmän i Wasa och härstammade från en Lars Larsson, hvilken tjenat sig upp från drängpojke till bokhållare, från bokhållare till kompanjon och från kompanjon till måg hos den rike handelsmannen Hagelin, som hvarje år skickade fem skepp till Stockholm, och derifrån förskref sig början till Wasa Larssönernes rikedom. Nuvarande chefen för detta hus hette också Lars Larsson. När krigets åskor begynte att mullra på nära håll, skickade den försigtige mannen redan på hösten 1713 hustru och barn jemte sin mesta redbara egendom öfver till Stockholm, och när landet gick till spillo efter Storkyro slag1, lyckades han sjelf undkomma norra vägen öfver Torneå. Åt fienden qvarlemnade han gård, magasiner, beckbruk och skeppsvarf, men skulle dock äfven med återstoden varit en rik man, derest icke den rätta plundringen2 begynt efter kungens återkomst och med Görtziska väldet3. Larsson hade då öppnat en spanmålshandel i Stockholm; men nu kom den ena godtyckliga gärden och pålagan efter den andra, och slutligen anbefalldes Stockholms stad 1718 att införskrifva4 100 000 tunnor5 spanmål från utlandet. Larssons sista blanka karoliner vandrade ut i denna affär; men knappt var spanmålen kommen, innan Görtz bestämde priset, för hvilket spanmålen skulle säljas, och nedsatte det så lågt, att köpmännen förlorade 6 till 8 daler på hvarje tunna. Med Larssons handel var det nu slut, liksom med de flesta andras, och han kunde skatta sig lycklig att, vid sin slutliga återkomst till Wasa strax efter freden, af hela sin stora förmögenhet äga några gömda gamla silfverbägare, etthundra kopparplåtar och några tusen värdelösa mynttecken i behåll. Så litet detta var, så var det dock mer än någon annan den tiden ägde i Wasa, och Larsson uppträdde derföre i fädernestaden med det rykte om sig att vara en klok karl, som bergat sin nätta spillra undan det allmänna skeppsbrottet. Detta anseende förstod han att begagna till utländsk kredit och var derföre en af de få, som genast kunde åter börja sin handel med stor profit, i det han för lågt pris uppköpte tjära och införskref salt. Den som då hade penningar gjorde briljanta affärer. Så högt var penningens värde, och så stor var bristen på denna vara, att en gammal man vandrade från Uleåborg till Brahestad hela åtta milen6 till fots för att hemta en sexöreslant, som han gömt bakom ugnen uti en bagarstuga.

Larsson hade nyss fått sitt spolierade hus någorlunda i ordning. Väggarne voro hvitlimmade, och rutor funnos åter i alla fönster; men dubbelfönster voro den tiden, äfven i skarpaste vinter, en okänd lyx. Från en liten öfverbyggd trappa och genom en trång förstuga trädde man in i en temligen rymlig, men låg sal, hvars amöblement7 utgjordes af en ofantlig öppen spis, ett stort matbord, omålade bänkar, en karmstol af masur8 för husbonden, en rymlig skänk och på väggen ett porträtt af Carl XII, hvar söndag bekransadt med friskt granris af husets ungdom. Allt det groll, hvilket Larsson och alla köpmän den tiden hyste mot salig kungen, som kostat dem vackert, hade längesedan blifvit kastadt på den förhatlige Görtz. Han ensam fick uppbära borgareståndets bittra grämelse öfver all den ofärd, som konungens krigslystnad bragt öfver handeln och näringarne; och ehuru Larsson varit för mycket med om debetsidan af Carl XII:s bokföring, för att just kunna hysa någon beundran för hjelten, tillät han likväl sina söner och döttrar att i detta afseende ha deras mening för sig.

Till höger om salen funnos två kamrar, den ena för värden och värdinnan, den andra för döttrarna. Till venster voro likaledes två kamrar, af hvilka den yttre utgjorde handelsbod, den inre på engång kontor och boningsrum för sönerne. Dessutom fanns midtöfver gården en finnstuga9 för bönderne och ofvanföre den en s. k. nattstuga10 för ansenligare11 gäster. Lägger man härtill att inredningen i alla dessa rum var ännu enklare än den uti salen, så kan man göra sig en ungefärlig föreställning om den tidens rikaste köpmanshus uti Wasa stad.

Några timmar efter uppträdena vid kyrkan återfinna vi Larsson och hans familj vid qvällsvardsbordet kl. 7 på aftonen. Till venster om köpmannen satt hans husfru, mor Larsson, en något barsk matrona om fem och fyrtio år; närmast henne döttrarna, jungfru Kajsa, 20 år gammal, af mera hurtigt, än just behagligt utseende, och liten Veronica, en klarögd, men blek och fint byggd flicka om 12 år vidpass. Närmast fadren sutto tre raska söner. Af dem hade den äldste, Lars, 26 år gammal, allaredan gifvit sin tribut åt kriget och tjent under kungen i Norge, der han mist sitt venstra öga, men nu var han fadrens första bokhållare och högra hand. Den andre, Mathias, 22 år, var bestämd att öfvertaga bondearfvet efter sin fars kusin, den försvunne Thomas Larsson, och den yngste, Bertel, som blott var 15 år gammal, hade gått i skola i Stockholm och funderade på den lärda banan, så snart man åter fick akademi i Åbo12. Längre ned vid bordet sutto en svensk bokhållare vid namn Grenman, jemte två gamla drängar och tre pigor, och bland dem hade äfven f. d. borgmästaren Erik Burchard erhållit sin anspråkslösa plats.

Tidens rådande stränga ordning tillät ingen att tala vid bordet, derest han icke direkt tillspordes af husbonden. Men denne, hvilken annars med hela en solid affärsmans förakt behandlade äfventyraren, som slumpen fört till hans hus, nedlät sig nu att ställa till honom några frågor, som med synbart intresse följdes af det öfriga tigande bordssällskapet.

– Burchard var uti Nystad? frågade Larsson.

– Jach war den Nistad mit und gjöre den fred, svarade f. d. borgmästaren, i det han lät en ansenlig stekt rofva följa en stor strömming åt innanför de långa knäfvelborrarne. – Jach var den Kivikarta, den ö, den saari, wo den grossen Hus war aufgebaut, und wo der grossmächtige graf Bruce die Schwedenhunden zog an der Nase.

– Hvad säger han? återtog Larsson med rynkad panna.

– Jach säger wo der grossmächtige graf Liljenstedt die Russenhunden zog an der Nase, fortfor borgmästaren, utan att låta sig det minsta bekomma. – Jach kenne den grossen potentaten, alle zusammen, kaikkityyni, durchaus! Den Liljenstedt, den Ostermann, den Bruce, den Strömfelt, den Sparrfelt: guten Tag, mein lieber Burchard, kapuschewaite? Jach presentire das gewär. Gott befehle Ihro Gnaden, so und so, grosser Durst, aber den flasken so ganz pikku liten! Da hast du ein Dukaten, Burchard, vi gjöre zusammen den fred! Schön Dank, ihro Gnaden, es lebe der grosse Czar!

– Så, så! mumlade Larsson småleende.

– Wollte sagen: der grossmächtige Fridericus soll leben! rättade borgmästaren flinkt. – Nur immer den rechten Potentaten, durchaus!

– Nå, och der träffade han en ung flicka, som frågade i byarne efter Thomas Larsson?

– Den Nistad jach få podorochna nach Raumo. Den Raumo jach marschire gegen den kivikät. Eben aus dem Arreste wech, schlecht geschlafen, miserabel getrunken, pfui! Jach sage zu mir: bin ein gut Finnländer, bin wirkamies, tjinownik, burgermeister in Wasa gewesen, marschiren nach Wasa, den alten prächtigen Larsson zu sehen und den trefflichen Bier – mit Erlaubniss, jach dricka den skål – und so, paff, drei hundsfotten in den alten lada! Jach binde alle zusammen: nein, jach binder de stacker nicht, nimmer grausam gewesen. Jach sage till dem: Kinder, lasst uns gute Freunde und kumpanit werden. Hagel! Das junge flicke fiel mir um den Hals, so verdammt froh war sie.

– De voro tre, säger Burchard? Och hvar skiljdes han från dem?

– Jach dem konwojierte alle drei bis nach den Malaks, kirkonkylässä. Alleweil spatsiren, la la, zuweilen köre den häst, kataj! Den junge kiwekäs war verdammt vergnügen mich zu haben. So ein verfluchter Bummler! Den preis på hans kopf, hundert thaler och hundert rubel verdienen, – eta sto rublej! Jach nichts verdiene, so ein Kerl ist der alte Burchard. Jach beskytte dem; die alte Mume jammerte nur immer fort: den bra Burchard, den Herzens ystävä. Wie sie verliebt war, Donner wetter; ganz verpickt war sie wegen des alten Burgenmeisters. Nun so (och härvid interfolierade13 borgmästaren sin berättelse med en portion gröt, som kunnat förslå åt ett halft kompani) in den Malaks traf jach ein miserables Brantwein, nawodki! Nahm ein tscharka, den ich hatte grossen Durst, und war so ein wenig besoffen – halloh! Die junge duschinka ward skräckt, der teuffelskerl schliess den owen kiini, und das ganze Gesellschaft war putzwech.

Larssons blick mörknade, men han teg. Alla bordsgästerna hade slutat sin måltid; endast borgmästaren var ännu ifrigt sysselsatt att godtgöra hvad han försummat genom berättelsen om sina hjeltemodiga äfventyr, då dörren öppnades och en ung flicka inträdde i salen.

Oaktadt den snöiga koftan och den öfver pannan neddragna ylleduken, igenkände alla de närvarande vid första ögonkastet Marie Larssons vackra blå ögon och smärta, behagfulla gestalt.

Familjens yngre medlemmar uppstego för att helsa henne ett godt välkommen; sjelfva borgmästaren bortlade trädskeden, som gjort en så oerhörd breche14 uti hafregröten. Men husbondens befallande blick qvarhöll alla på deras platser.

– Bordsbönen! sade han entonigt, utan att bevärdiga den nykomna ens med en helsning.

Veronica, hvars tur det var att uppläsa bönen, fullgjorde stammande sin skyldighet. Allas blickar smögo förstulet till flickan, som stod der, skygg och tigande, qvar vid dörren.

När bönen var slut, gick Larsson fram till Marie och ledde henne, utan att säga ett ord, till sin kammare, hvarefter han stängde dörren och betraktade henne med en domares stränghet.

– Innan jag helsar dig välkommen i mitt hus, sade han, – måste jag veta om du är värdig att träda härin och vara en af de våra. Jag är dig uti faders ställe och jag måste veta hvarföre du uti mörka natten rymt ifrån Stockholm och så svårt förbrutit dig mot dina höga välgörare, grefven och grefvinnan Horn.

– Jag skref till grefvinnan från Waxholmen och bad henne förlåta mig, svarade Marie, kämpande med sina tårar.

– Ett bref, som ingen förstod och hvari du intet bekände. Jag vill veta hvarför du flydde.

– Förlåt mig, ack förlåt mig, farbror! Jag kan ej säga det nu; det skulle kanske störta oss alla uti förderf. Tro mig, jag är oskyldig, jag kunde ej annat! Jag måste, jag måste fly!

– Marie, du kan väl aldrig föreställa dig, att jag ämnar nöja mig med tomma undflykter. Säg mig allt, och jag skall försöka ställa ditt fel tillrätta.

– Jag är ej brottslig, farbror, och likväl kan jag ej säga er nu hur det är. Haf nåd med mig. Har ni hjerta att jaga mig bort från ert hus?

– Nej. Men jag tillåter dig ej att tala vid någon här, eller räcka din hand åt dina kusiner och din faster innan du rättfärdigat dig. Var förnuftig, barn! Är du oskyldig, så behöfver du blott säga ett sannt ord.

– Och detta ord skulle kanske blifva er olycka! Nej, farbror! Jag kan icke, jag kan icke nu!

– Jaså! Hör då hvad jag lofvade grefve Horn, när jag reste från Stockholm. Jag skall skicka flickan tillbaka, när jag finner henne och hvar jag finner henne; så var mitt ord, och mitt ord brukar jag aldrig rygga. Vid Brändö ligger en Umeåbo, som seglar i morgon tillbaka till Sverige. För i natt må du stanna här, men ingen annan än jag skall tala med dig. I morgon vid daggryningen för jag dig ut till Brändö och sörjer för att du kommer tillbaka till Stockholm. Godnatt.

Med dessa ord lemnade den stränge farbrodren rummet och reglade dörren utifrån. Marie gömde ansigtet i sina händer och gret.

Ingen vågade ens med en hviskning motsäga den fruktade husbonden. Endast Veronica smög i tysthet en bit af sin söndagskaka på brickan, der man framsatte en qvällsmat åt hennes instängda kusin.

När detta var gjordt, sköt Larsson regeln undan och gick sjelf med brickan in till den fångna. Ett rop af öfverraskning – och alla följde honom i kammaren. Fönstret stod öppet; den arma Marie hade flytt ensam och öfvergifven ut i den mörka vinternatten.

Fotnoter till detta avsnitt

* Se sjette berättelsen, »Majniemi slott».

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Storkyro slag – den 19 februari 1714, jfr åttonde berättelsen, kap. 8 »Slaget vid Storkyro» (s. 609–615).

2 den rätta plundringen – den verkliga plundringen.

3 efter kungens återkomst och med Görtziska väldet – Karl XII:s återvände till Sverige i december 1715; Görtz var hans förste minister och handhade finanserna 1716–1718.

4 införskrifva – beställa, rekvirera.

5 tunnor – en tunna för torra varor motsvarar drygt 146 l.

6 åtta milen – ca 85 km; den gamla svenska milen motsvarar knappt 10,7 km.

7 amöblement – möblemang.

8 masur – hårt virke i björk eller lönn med karakteristisk ådring och färg i träet.

9 finnstuga – stuga av finsk typ.

10 nattstuga – sovrum, sovkammare; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 ansenligare – mera framstående.

12 så snart man åter fick akademi i Åbo – Universitetet återupptog verksamheten 1722 (Klinge, »Universitetet som institution» 1988, s. 169).

13 interfolierade – avbröt, blandade.

14 breche – bräsch, öppning.

8. Flyktingarne i ödemarken.

Hela hösten igenom år 1721, och ännu långt in på vintern, fortfor en rad flyktingar att inströmma till Finland. Några kommo norra vägen öfver Torneå och Kemi; andra kommo sjöledes tillbaka från Sverige; ännu andra kommo från ödemarkerna i det inre af landet, der de funnit en fristad, tillbaka till deras fordna hemvist närmare kusten; några få kommo också tillbaka ifrån fångenskapen i Ryssland. Alla hade de att kämpa med stora vedermödor. Här funnos inga andra vägar i brukbart skick, än de nödvändigaste militärvägar. Vid alla öfriga vägar fanns icke en bro, icke en färja, knappast en båt vid stränderna; inga gästgifvargårdar, inga hästar, inga lifsmedel, inga boningshus och inga menniskor. När landshöfdingen baron von Essen Andersmessotiden1 1721 med lifsfara kastades af stormarna i land till Kasaböle i Sastmola socken och derifrån ville färdas norrut till sitt höfdingedöme, fann han på sjelfva stora kustvägen inga anstalter gjorda för resandes fortkomst2. Ryska styrelsen hade väl här inrättat postgång och gästgifverier, men de voro nu upplösta. Landshöfdingen kunde endast med största svårighet komma fram och måste på flera ställen dertill begagna oxar. Häraf kan man ungefär ana huru det var beställdt med öfrige vägfarande.

De som begåfvo sig inåt sockne- och byavägar, återfunno mångenstädes icke den fordna vägen, utan i dess ställe ett kärr, eller en småskog, der man här och der upptäckte hjulspår. Funno de vägen, så voro alla diken igenrasade, alla trummor förstörda och rundtomkring lågo alla hägnader nere kring fordna åkrar och ängar. Flyktingarne sökte sin hembygds kyrka; de funno henne ej utan möda; skogen hade uppvuxit omkring henne och skymt henne för vandrarens blickar. Hägnaden var nedrifven kring kyrkogården – nemligen der det fanns en sådan, ty de fleste döde begrofvos ännu under kyrkans golf – och korsen lågo nedtrampade. I tornet fanns ingen klocka att ringa till gudstjenst; himmelens vindar blåste in genom de sönderslagna fönstren; altaret hade ingen skrud, ingen kalk, intet vin och blott sällan en prest, eller ock fanns i den fordna kyrkoherdens ställe en ung djekne3, som blifvit dertill invigd på måfå i Åbo. Ändock böjde flyktingarne med innerlig andakt knä i den förödda helgedomen; de tyckte sig åter stå sin Gud närmare, när de fingo tillbedja honom i den egna kyrkan, så bofällig4 hon var.

Från kyrkan gingo flyktingarne att söka sin by och sin gård. De gnuggade sina ögon och sågo med förvåning omkring sig. Det var så främmande och olikt nu på den fordna stranden, på den välkända kullen. Grinden var borta, brunnen inrasad, stugan försvunnen; det var icke lätt att igenkänna den gamla kära gården, som nu var bevuxen med granar och enrisbuskar. Eller hände sig någon gång, att en ny stuga de sista åren hade rest sig uppå den gamlas fridlysta plats, och i den nya stugan bodde nya, främmande invånare, som tagit det öde hemmanet i besittning. Då uppstodo der inbördes klagomål och långa tvister om äganderätten; och det var förunderligt att se, huru dessa menniskor tvistade om den ena lilla och halfvilda jordlappen, medan landet på flera mils sträckor låg öde och utan bebyggare.

Tio eller tolf dagar före jul tågade en sådan skara flyktingar genom Storkyro socken. De voro omkring tio hushåll, men ägde icke mera än två hästar att draga deras ringa bohag. Vägen förde dem öfver det fordna slagfältet; elfven låg åter frusen, stränderna åter snöbetäckta, likasom på den märkvärdiga dagen för snart åtta år sedan. Här och der kunde man under snötäcket urskilja benranglet af en häst eller jordhögarne, som blifvit uppkastade öfver de slagnes grafvar; för öfrigt intet spår på nära håll af den stora striden. Men Napo by låg ännu öde och obebodd, till hälften nedrifven, till hälften bränd. Några förfallna hus stodo qvar, men folket skydde dem. Det nära slagfältet var ett för kusligt grannskap och stod i förbindelse med bittra hågkomster. Flyktingarne tågade vidare och kommo på en omväg till kyrkan. Den stora odlade slätten var till en del öfvervuxen med unga björkar och videbuskar, der räfven hade sin kula och snöripan sitt bo midt på Finlands största och bördigaste åkerfält. Men en del af slätten bar ännu spår af odling. Här voro en del af byarna ännu bebodda, och flyktingarne fingo ett efterlängtadt tak öfver hufvudet. De spridde sig derföre i gårdarna och mottogos gästfritt af det fattiga folket. Några bland dem voro hemma från denna trakt. Det var rörande att se, huru de gingo från gård till gård, för att efterfråga sina slägtingar och vänner. Ganska få voro de som nu funnos qvar; men det hände någon gång, att föräldrarne återfunno sina förlorade barn och barnen sina begråtna föräldrar; syskon återfunno syskon, hvilka de länge ansett för döda, och den fordne ynglingen återfann sin ungdoms älskade brud vid en annans sida. Arma, vilsekomne flyktingar från det kära fosterlandet! De kände sig likasom skeppsbrutne, af hvilka många funnit sin graf i vågorna, men några blifvit uppkastade på stranden och räkna med skiftande sorg och glädje sina glesnade leder.

Bland dem, hvilka tågade vidare, var ett sällskap af fem personer med en häst. Tre ibland dem utgjorde en återvändande familj: en ung f. d. soldat vid namn Heikki, hans likaså unga hustru, Brita, och hennes orklöse fader, den gamle Hilli. Denne Heikki var bondeson ifrån Storkyro och skulle som äldste son bordt ärfva hemmanet efter sin fader. Men när Heikki, som man hållit för död, nu vände tillbaka från Sverige, fann han gård och hemman tagna i besittning af yngre brodern, hvilken varit der bosatt i flera år och hade familj omkring sig. Hemmanet var för litet att dela, och Heikki hade ingen lust att fördrifva sin broder. Alltså rastade han blott några dagar i Storkyro och begaf sig derefter med sin hustru och svärfader längre norrut till Munsala kapell, i afsigt att upptaga ett öde hemman, som tillhört svärfadren. Munsala församling är nu för tiden helt och hållet svensk, men ortens eget namn (Muni-salo, äggholmen) och många andra namn derjemte (Wäki-salo5, Lohi-lahti m. fl.) bevisa att folket tillförene6 varit finskt. Stora ofreden förändrade mångenstädes den finska och svenska befolkningens områden i Österbotten genom nya inflyttningar.

Till dessa tre hade i nejden af Wasa en ung flicka, ledsagad af en yngling i grå jacka, anslutit sig. Då vi utan svårighet i dem igenkänna tvenne gamla bekanta, behöfver endast tilläggas, att Marie Larsson efter flykten ifrån sin farbroders hus fann en fristad hos en syster till den gamla gumman, som härtills åtföljt henne och som nu stadnade qvar i Wasa. Här hade Elias Pehrson åter uppsökt henne, och då Marie för intet pris ville underkasta sig sin farbroders hotelse och återsändas till Stockholm, beslöt hon att hellre med Elias’ tillhjelp på egen hand efterspana sin försvunne fader. Båda åtföljde derföre de öfrige flyktingarne till Storkyro. Men här hade ingen sett Thomas Larsson på mer än fyra år, sedan han råkade i strid med det fiendtliga kommando, som var ditskickadt för att indrifva utskylderna. Vid detta tillfälle plundrades och brändes Bertila gård, och dess gamle husbonde försvann. Men ett rykte gick, att han för två år sedan blifvit sedd uti Munsala eller Oravais, och detta rykte förmådde Marie att följa de öfrige norrut, så mycket hellre emedan hon fattat vänskap för Brita och hoppades härigenom undkomma sin farbroders efterspaningar. Elias hade sina skäl att icke återvända till södra Finland och betänkte sig icke länge, innan han beslöt att blifva den femte i ressällskapet.

Flyktingarne behöfde emellertid mer än åtta dagar för att tillryggalägga de sex milen emellan Storkyro och Munsala. De måste mer än en gång hvila öfver natten i en förfallen lada eller en öfvergifven torparkoja, och den stackars hästen måste åtnöja sig med vissnade löf, hvilka med möda uppsamlades under snön. Mer än en gång voro vargarne midt på ljusa dagen så närgångne, att Elias och Heikki måste med störar drifva dem tillbaka, när de anföllo hästen. Mer än en gång påträffades äfven i skogarna qvarlefvor af någon ensam flykting, hvilken blifvit söndersliten och uppäten af dessa, då otroligt närgångna rofdjur.

Lyckligtvis bildade isen redan naturliga broar öfver åar och kärr, och de vägfarande hade försett sig med lifsmedel i Storkyro. De kommo derföre ändtligen uttröttade, men välbehållne till sin bestämmelseort Lohi-lahti (numera Loilax) en qvart mil7 norrom Munsala kyrka och tre qvart mil8 söderom NyCarleby stad.

Allt hvad här återstod af Hillis fordna hemman var en gammal ria vid landsvägen. Det var två dagar före jul; huru skulle desse husville flyktingar fira frälsarens glada födelsefest?

De togo sin bostad i rian, och det befanns att hon, med någon försigtighet, ännu kunde eldas. Om en stund sprakade i ugnen9 en brasa af grof tallved. Heikki och hans unga hustru betraktade hvarandra med en känsla af trefnad. De hade aldrig förr suttit tillsammans under eget tak, och denna förfallna nedrökta byggnad var den första fasta egendom och det första hem de ägt uti lifvet. Medan den gamle Hilli ej kunde nog prisa hemmanets förra rikedom och sucka vid tanken på dess nuvarande armod, tyckte sig de unga nygifta rikare nu, än de någonsin varit förr. Sorgsen och tankfull satt Marie vid ugnen, och mot hennes vilja flydde hennes tankar tillbaka till Stockholm, till det rika grefliga huset, der midt under Sveriges armod allt ännu var sammet, siden, speglar och guld. Frestaren, som alltid är till hands i sådana ögonblick, hviskade i hennes öra: hvarföre bytte du denna prakt mot ett eländigt skjul bland drifvor och ödemarker? Men den tysta rösten i hennes innersta svarade härtill: Marie, du gjorde rätt! Och frestaren teg.

Elias återvände nu med sin bössa från skogen och medförde två skjutna tjädrar, hvilka man genast anrättade. – Jag vill göra dig ett förslag Heikki, sade han gladt. – Jag vill blifva din torpare, och så skola vi bygga tillsamman; här är god timmerskog rundtomkring oss. Först vill jag hjelpa dig att bygga en bra gård här på kullen, och sedan skall du hjelpa mig att bygga en liten stuga dernere vid sjön. Du skall sköta åker och äng, ria och ladugård; jag deremot skall fiska der i den vackra viken, när du icke behöfver mig, ty min håg står ändå ständigt till sjön.

– Hand på det! svarade Heikki hurtigt. – Men då skall du också hafva en rask hustru, som bjuder dig en glad min, en god brasa och en varm gröt, när du kommer frusen och våt tillbaka från sjön.

– Det tål ännu mycket att tänka på, svarade Elias, i det han förlägen makade en tallstubbe längre in uti ugnen. Stubben sprakade, gnistorna blänkte, och eldskenet föll bländande på Maries ansigte, der hon satt invid ugnen med hufvudet lutadt i båda händerna. Kanske var det för eldskenet, som hon i detta ögonblick vände sig bort, och ingen visste om hennes tjuguåriga hjerta klappade fort eller långsamt vid dessa framtidsplaner.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Andersmessotiden – tiden kring den 30 november.

2 fortkomst – transport, förflyttning.

3 djekne – elev i ett läroverk, prästkandidat.

4 bofällig – fallfärdig.

5 (Muni-salo, äggholmen) […] (Wäki-salo – Senare forskning anför namnformer som Modensal(l) och Wexal(l), jfr Huldén, Finlandssvenska bebyggelsenamn 2001, s. 396 f.

6 tillförene – tidigare, förut.

7 en qvart mil – knappt 2,7 km.

8 tre qvart mil – ca 8 km.

9 ugnen – eldstaden.

9. Vinter- och vårdagar.

Den följande vintern snögade ganska sträng öfver nybyggarne på Loilax. De hade firat julottan i NyCarleby, der de i alla fall måste förse sig med salt och jern och dit de hade blott en mils väg. Den lilla staden hade 1714 undgått en hårdare medfart. Här hade ryska galerflottan landsatt trupper vid elfmynningen. Härifrån hade den fasansfulla flykten och förföljelsen börjat i Österbotten. Andra fiendtliga skaror framryckte landvägen söderifrån efter Storkyro slag. Men stadens förmögnaste borgare hopsamlade allt silfver och guld, som kriget lemnat dem öfrigt, och gingo dermed den anryckande fienden till mötes på södra sidan om bron. Grannarne i Jakobstad, som icke iakttogo denna försigtighet, sågo snart derefter sin stad uppgå i lågor. NyCarleby ägde ännu en liten qvarlefva af välstånd derigenom att dess djerfva små odäckade fartyg, trotsande fiendens vaksamhet, tid efter annan drifvit handel på Westerbotten. För öfrigt var också här spolieradt och öde. Staden hade vid fredsslutet knappt 150 innevånare; men på hösten hade redan lika många flyktingar återvändt ifrån Sverige. Den 1708 uppförda träkyrkan församlade, då som ännu i dag, både stad och land till den stora högtiden. För första gången på många år var åter ett gladare lif på kyrkbacken. Man hörde åter som fordom bjellrornas muntra klang, och hästarnes gnäggande under kappkörandet på den mörka julmorgonen. Kyrkan strålade åter som förr i ljus och andakt. Väl voro kronor och ljusarmar gjorda för tillfället endast af träd, och ljusen voro hvarken många eller stora. Men aldrig hade kyrkan stått i högtidligare glans eller genljudat af mera innerliga lofpsalmer. Det var likasom hade en djup hänryckt känsla af tacksamhet och nyfödd lycka återstrålat ifrån församlingens allvarliga ansigten upp till englabilderna i taket och genom stenhällarna ända ned till de dödas grifter under församlingens fötter.

Nybyggarne från Loilax återvände efter högmessans slut. Det förekom Elias, som hade en tjock karl i lurfvig fårskinnspels följt dem ett stycke, när de gingo från kyrkan till deras qvarter hos rådman Fortell. Man måste ihågkomma att Elias var en fridlös1 man, som hade sina skäl att icke gerna möta bekanta, och han beslöt derföre att hafva ögonen öppna. Men när Heikki kort derefter satte sig i släden att kuska Brita och Marie tillbaka till Loilax och Elias sjelf utan äfventyr passerade bron till fots, förglömde han snart denna flyktiga misstanke.

Straxt efter julen begynte Heikki och Elias att bygga af alla krafter. Det dröjde icke heller många veckor, innan en rymlig stuga stod nytimrad och hvit på Loilax kulle, österom landsvägen, som gick mellan kullen och sjön. Den ena af de två små kamrarna med deras utsigt öfver den vackra viken, som då gick upp under kullens fot, fastän han nu dragit sig långt tillbaka, bestämdes åt Marie genast från början. I andra kammaren bodde Heikki med sin hustru; men Elias försmådde den plats, som var ämnad åt honom i stugan utanför dem. Han tog alla nätter qvarter i rian straxt derinvid; – jag sofver så godt der i halmen vid ugnen, skämtade han. Men Elias sof icke. När de andra hvilade, gick han ute på vakt i den frostiga vinternatten och lyssnade noga till hvarje ljud, som förnams från den nära landsvägen. Elias var van att lefva på krigsfot; man hade nu fred, men Elias kände i luften någonting osäkert; han ansåg det icke för rådligt att alla invånare sofvo på Loilax.

Emellertid gingo veckor och månader fredligt förbi, och Elias begynte att stundom unna sig någon hvila. Det hände ibland, att en vandringsman, lockad af eldskenet från den trefliga stugan, sökte ett herberge här under mörker och oväder. Än var det en gammal karolin, hvilken sent omsider var stadd på vandring tillbaka till hemtrakterna; än en fånge, som ändtligen återvände från Ukrän och förgäfves frågade efter slägtingar och vänner, dem han lemnat för tjugu år tillbaka; än en fattig kapellan eller klockare, som begaf sig till fots tillbaka till sin församling; än ett par halfvuxna barn, som sökte deras förlorade hem och ej mindes mera deraf, än att på gården var en brunn, i stallet en häst och vid sängen en god mor, som läste välsignelsen öfver dem, när de förr voro små2. Alla dessa vandrare funno en fristad här, likasom Loilax invånare sjelfve så nyss förut funnit en fristad hos andra. Och de berättade hvar och en sina sagor under den långa vinterqvällen; ty verkligheten var den tiden underbarare3 än mången saga nu, och menniskorna hade upplefvat så sällsamma öden, att nu väl sällan någon mera skådar i lifvet dylikt.

En dag i början af Mars, när fredens första vårsol kom snön att smälta på Finlands granar, voro Munsala kapellboer samlade på isen invid Wexala by för att upptaga kyrkklockan, som der blifvit nedsänkt vid fiendens inbrott. Hon hade, under de nio åren sedan hon sänktes, sjunkit så djupt i den lösa äfjan, att hon icke ficks upp om hösten med pråm och kran; – man var icke ens alldeles säker på stället. Här, liksom vid mången annan af Finlands stränder, hörde vallhjonet eller gumman, som vandrade till kyrkan på söndagsmorgonen, klockan ringa i sjön; ja man var så säker derpå, att dessa gummor och vallhjon frågades åt om stället, der klockan låg. Gammalt folk hör ju ännu i dag sådana sänkta klockor ringa i sjöarna.

En klok gubbe från Monäs by rådde folket att kasta stål uti vaken, der de sökte sin klocka. Stålet skulle då ofelbart klinga emot den invigda malmen, om klockan fanns der. Men försöket lyckades icke, stålet klang emot alla stenar på bottnen. Några menade felet ligga deri, att man ej iakttog fullkomlig tystnad, såsom när man letade jordgömmor. Andra trodde sig kunna uträtta intet förutan att presten läste sin bön öfver vaken. Först sedan Elias fann på att söka klockan med dragg, på fiskarevis, så fanns hon slutligen, drogs med förenad styrka upp i dagsljuset och fördes under stoj och glädjerop tillbaka till kyrkan.

Det begynte redan skymma, när Elias och Heikki återvände öfver isen tillbaka till Loilax. Snövattnet, som middagstiden smultit i gropar och hjulspår, hade åter stelnat i aftonfrosten till en tunn pappersis, som rasslande bräcktes under vandrarens fötter. Himlen var så ren, så blå, som den här i norden endast kan vara under en skön marsqväll, och en egen vårkänsla genomgick hela naturen. Äfven de båda vandrarne, som ingalunda voro fallne för svärmiska intryck, drucko med välbehag den rena luften – och betraktade tyste den öfver granskogen tindrande aftonstjernan.

De hade uppnått landsvägen icke långt från det ofantliga stenkummel, som oceanen fordom uppkastat på denna strand, då Elias med en erfaren partigångares4 skarpa blick, blef varse ett par ovanligt breda medspår på vägen. – Någon rysk herre har åkt norrut i dag, sade han, ej utan en orolig blick mot den obevakade gården.

– Det måste ha varit en förnäm herre, genmälde Heikki, i det han mönstrade hofspåren; – han har varit eskorterad af tre ryttare, en på hvardera sidan och en bakom släden.

– Riedörren står öppen, anmärkte Elias och påskyndade sina steg. Rian begagnades äfven till stall för enda hästen på Loilax gård, innan ett särskildt stall hunnit uppföras.

Vandrarne kommo till rian; hästen var borta, selen försvunnen. Snön utanför rian var nedtrampad af hästhofvar och menniskofötter.

Intagne af oroliga aningar, skyndade de båda männen till stugan. Men Heikkis fruktan lugnades genast, när Brita trädde mot honom i dörren med sin vanliga obekymrade min. Hon hade för några veckor sedan skänkt sin man en rask gosse och lemnade vaggan blott för att insläppa de återkommande.

– Hvem har varit i stallet och tagit vår häst? frågade Heikki.

– Jag trodde du redan visste det, svarade Brita. – Skallfogden5 skickade efter honom och lät säga att han uppbådat alla hästar för att draga klockan till kyrkan. Din var den tionde, sade han; flera hästar funnos ej i hela kapellet.

– Hvad vill det säga? utropade Heikki. – Vi komma från isen och dit ha inga hästar blifvit uppbådade vidare än tre, som godt förslogo för hela transporten.

– I alla dagar! Det måste Marie veta, som följde med karlarne till rian, för att gifva dem nyckeln, svarade Brita, nu i sin tur bestört.

Elias, som under tiden sökt Marie kring hela huset, öfverhopade Brita med frågor hvart den unga flickan tagit vägen. – Men har hon då icke följt er åt? genmälde Brita. – Jag undrade väl att hon mot sin vana blef borta så länge, men jag trodde att hon farit till isen för att se när de upptogo klockan.

Elias begärde ej vidare förklaring. Han störtade ut, kom till rian och derifrån till landsvägen. Aftonen var klar och lugn; månen gick upp öfver skogen. Vida omkring hördes icke knäpp eller kny. Af Marie syntes icke ett spår, hördes icke det minsta ljud.

Elias stod några ögonblick tyst, andlös, tillintetgjord. Det förekom honom som hade verlden rundtomkring honom plötsligt blifvit öde och mörk, och han förstod icke mer denna vårliga himmel, hvars stjernor han nyss betraktat med stilla glädje. Marie var borta; allt var tomt: hvad skulle han mera göra i verlden!

Men denna döfvande känsla lemnade åter rum för en ny fruktan. Hvem hade bortfört Marie? Och hvart hade man fört henne? Måste han icke tro, att detta våldsamma försåt stod i någon förbindelse med den hemlighet, hvilken hade jagat henne från Stockholm, och hvilken hon så envist vägrade yppa? Och om så var, hvilket öde väntade henne nu?

Att uppsöka henne, att rädda henne, blef nu Elias’ enda tanke. Hans besinning återkom med hans fruktan. Han kastade sig krypande ned, för att i det svaga, ovissa månskenet undersöka spåren på landsvägen. Han trodde sig upptäcka att släden med de breda medarne gjort halt vid uppkörsvägen till gården och sedan åter fortsatt sin färd norrut. Hvarföre norrut, om det var Maries farbroder i Wasa, som låtit bortföra henne? Än mer: han tyckte sig märka att släden, som förut varit förspänd med två hästar, norrom gården varit förspänd med tre. Det föll honom in, att den tredje hästen måste ha varit Heikkis; ja, han trodde sig igenkänna spåret af högra bakfoten, der skon på ett ställe var afbruten. Han förstod nu, att man genom hästens bortförande velat beröfva honom hvarje möjlighet att eftersätta våldsverkarne.

Elias begrep med sin i många faror bepröfvade rådighet hvad han hade att göra. Han skyndade tillbaka till stugan, stoppade hos sig det silfverur han en gång tagit som krigsbyte af en fiendtlig officer och några på samma sätt förvärfvade, länge besparade silfverrublar. Derpå sade han Heikki och Brita ett hastigt farväl, med löfte att icke återvända utan Marie.

Nu visste han att ingen enda häst stod att köpa för guld på hela milen framåt NyCarleby stad. Han måste derföre först gå söderut till Munsala kyrkoby, ehuru denna väg gick i motsatt riktning emot de flyendes kosa. Men Elias hade intet val. Han uppnådde byn och gick in i den gård, der han visste att man hade den snabbaste hästen. – Låna mig din häst, Simon, sade han, – och skulle jag ej komma tillbaka, så håll dig skadeslös med detta ur, och dessa penningar; det är mer än din häst är värd.

Simon, en gammal hästbytare, tog sig mer än en gång bakom örat, innan han kunde förmå sig att ingå på detta förslag. Det var minsann icke godt om hästar nu för tiden: man hade nödgats hemta dem på femtio mils väg allt från Karelen, och nu stodo de icke der till köps ens för pengar; man hade sist på sena hösten måst öfverföra hästar från Westerbotten. Men voro hästar rara6, så voro blanka silfverpengar ännu rarare, och Simon kunde icke emotstå frestelsen. Han bedyrade att han hellre ville förlora hustrun än hästen; men hur det var, slunko rublarna in i hans gamla skinnpung, och affären var uppgjord.

Några minuter derefter red Elias i sporrstreck tillbaka mot Loilax, spände sin häst för Heikkis lätta kyrksläde och styrde kosan med rask fart norrut i den stjernklara, lugna och frostiga vårnatten.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fridlös – fredlös, här: efterspanad.

2 än ett par halfvuxna barn, […] när de förr voro små – Jfr »Björken och Stjernan», Läsning för barn 3 (1867, ursprungligen i Sagor IV 1852).

3 underbarare – märkvärdigare.

4 partigångares – stavningsvariant av partigängare: soldat som användes för spaning eller räder på fientligt område.

5 Skallfogden – på viss tid utsedd person som inom ett distrikt (t.ex. en socken eller rote) hade till uppgift att bl.a. uppbåda folk till skallgång och drevjakt.

6 rara – sällsynta, som det är knappt om.

10. Fribytarens jagt.

Elias Pehrson var icke en af dem, som förhalade tiden, när något af vigt var att uträtta. Klockan 11 på aftonen hade han uppnått NyCarleby och stadnade vid det oansenliga gästgifveriet i norra delen af staden. Landshöfdingen baron Essen hade nemligen under vintern låtit inrätta nya gästgifverier vid alla mer befarna vägar, och skjutsen hade, med anledning af tidernas dyrhet och bristen på hästar, blifvit förhöjd till sex styfver1 milen.

Hela staden sof i sin djupaste nattro. Den tiden gick man, enligt gammal god sed, till kojs klockan 7 eller 8 om aftonen och var uppe vid hangället klockan 3 på morgonen. Allt vakande vid ljus, der man ej kunde åtnöja sig med eldskenet från spiseln eller flamman af en perta, hade dessutom denna vinter förbjudit sig sjelf, alldenstund talgljus voro dyra och mycket sällsynta. Än mindre fanns den tiden en enda lykta vid gatorna uti Finlands städer.

Elias bultade oförfäradt på den stängda porten och fördristade sig, när intet svar följde, att ropa: – i kronans namn!

Ändtligen visade sig en yrvaken dräng och öppnade porten med den vresiga frågan – hvem fänin det var, som icke lät folk sofva i fred.

– Jag är landshöfdingens kurir, svarade Elias flinkt, – och är skickad från Wasa med bud till den herrn, som for här igenom i qväll i den stora ryska släden med tre hästar före. Jag vill veta när han for härifrån och om han tog isvägen norrut.

Drängen, som ännu sof med förståndet, stirrade på den nykomne och frågade gäspande: – hukan2 herre?

– Han som for här igenom i qväll klockan 6 eller 7 och hade en ung qvinna och tre ryttare med sig.

– Här har ingen herre varit, och jag gitar ej nappas med tokuga frågor3, svarade drängen morskt och slog porten igen midtför kronans förmente kurir.

Elias öfverlade om han borde spränga upp porten och väcka gårdsfolket. Detta syntes honom mindre rådligt. Ett annat medel rann honom hellre i hågen. – Akta dig, Matts, sade han, att jag ej låter inmönstra dig till soldat, när jag om två veckor kommer hit med landshöfdingen! – Ett af de största bekymren på vintern 1722 var nemligen uppsättandet af den nya roteringen4 i dåvarande folkbrist, och ehuru det icke mera gick an, som i salig kungens tid, att »inmönstra» den ena eller andra passande karlen efter behag, satt skräcken för denna despotiska rekrytering ännu qvar uti folkets sinne.

– Nå, fortfor Elias utanför porten, – vill du godvilligt säga mig hvilken väg de togo härifrån norrut?

– De voro inne hos rådman Fortells, och jag menar de foro isvägen åt Flatanabban, svarade drängen betydligt spakare. – Skall kurilarn ha häst?

– Nej. Men om de qvarlemnat här en ljusröd vallack med skon sprucken på högra bakfoten, så säg till hos Fortells, att det är Heikkis häst på Loilax. Godnatt.

Nu bar det af för Elias i fullt traf till lastageplatsen vid Åminne och derifrån ned på isen, för att på en ginväg uppnå Jakobstad, som ligger nära en half mil på sidan om stora kustvägen. Marsnatten fortfor att vara månljus och klar, isföret var klingande, och stränderna tycktes flyga förbi den ilande släden. Elias, som på vintern en gång förut farit denna väg, krökte i rask fart öfver elfmynningen och de framskjutande uddarna inåt fjärdarna i Pedersöre skärgård och stadnade klockan 1 på morgonen vid gästgifveriet i Jakobstad.

Här såg ytterst öde och härjadt ut. Staden låg ännu i ruiner efter branden d. 4 Mars 1714, då äfven fem skepp brändes i hamnen. Jakobstad hade tre frihetsår, men man hade icke ens bortröjt grushögarna, som ännu bildade kullar och klyftor under vinterns snötäcke. Det driftiga, slöjdfärdiga5 Pedersörefolket var i grund förlamadt och till stor del utödt. Endast här och der hade ett litet nytimradt hus uppstått efter freden. Blott i söder om den förhärjade staden skådade Pedersöre gamla ärevördiga stenkyrka, hvars räddning traditionen tillskrifver ett underverk, i den månljusa vårnatten dyster och snöbetäckt ned på förödelsen. Stadskyrkan brändes den 30 November 1714.

Elias upprepade sin saga om kuriren och blef efter lång underhandling insläppt. Man hade ännu icke hunnit glömma krigstidens ofog och lät icke gerna upp för en främling nattetid.

Första frågan var efter den ryska släden. Svaret blef att »qvinnfoltje valt slädavingland och gita stig ur åsta sess neder i stugon»6; men derefter hade släden fortsatt färden klockan 8 på aftonen isvägen åt Gamla Carleby. Elias bet ihop tänderna. Han var tvungen att rasta en timma för att fodra sin häst.

Derefter fortsatte han färden. Åter försvunno stränder och isar under hofvarna af hans flinka häst, vårmorgonen ljusnade omkring honom, och klockan 6 var han i Gamla Carleby.

Denna stad var i föga bättre skick än den föregående. Den hade blifvit nybyggd efter branden 1664, men spolierad under kriget; fartyg och sjöbodar brända. Gamla Carlebys krönikeskrifvare Jac. Chydenius skildrar på följande sätt stadens utseende vid Nystadska freden: »Få hus, det ena här, det andra der, stodo taklösa och sönderrifna. Näppeligen fanns här någon inbyggare. Ty borgerskapet hade, så många som slippa kunde7, bortflytt, och de, som nödgades qvarblifva, hade på våld- och pinsamt8 sätt blifvit slagtade.»9 – Staden dref likväl ännu någon handel. Huru liten denna var, kan man sluta deraf, att ett holländskt fartyg, som ämnat sig till Wasa, men styrt miste och ankrat vid Gamla Carleby, kunde afsätta blott en ringa del af sitt salt, sin tobak och sina kattuner10, och när holländaren försökte det vanliga medlet att inrätta en byteshandel, kunde på hela den då ännu skogrika orten ej mer än 30 tunnor tjära uppbringas11.

Här väntade Elias att finna sina flyktingar. Fåfänga hopp! När han med klappande hjerta frågade efter den ryska släden, svarades honom att »hä ha firi landväjen norrett»12 för två timmar sedan. Den unga qvinnan hade gråtit, och en ung karl, som kuskade släden, hade förgäfves sökt trösta henne. För öfrigt hade de resande rastat här några timmar, ryttarne hade ätit som glupande ulfvar, och den tjockaste bland dem, en karl med förfärligt långa knäfvelborrar, för hvilkas anblick barnen sprungo på dörren, hade talat en rotvälska som ingen förstod.

Det var den första underrättelse, som gaf Elias något ljus i hans många gissningar. Den tjocke karlen kunde icke vara någon annan än f. d. borgmästaren Burchard; men hvem var den unge tröstaren vid Maries sida? För första gången kände den ärlige fribytaren en skymt af svartsjuka blanda en ny skärpa i hans ångest för den älskade flickan. Hvad var att göra? Hästen var utkörd och kunde ej mera begagnas, utan att spilla den dyrbara tiden med en half eller hel rastedag. Men de hade blott två timmars försprång! Elias bortbytte sin goda häst mot en sämre, men uthvilad, och fortsatte färden norrut i de flyendes spår.

Han passerade höjdsträckan i Kelwiå och kom in på Lochteås slätter. Denna nejd hade lidit jemförelsevis mindre. Elias såg här glest befolkade byar; han mötte bönder som åkte till staden. Men han hade nu föga lust att anställa jemförelser öfver krigets olika härjningar. Vid Lochteå kyrka var han tvungen att hvila sin häst. Lyckligtvis hade flyktingarne, som troligen icke mera fruktade att förföljas, rastat på samma ställe. Berättelsen om dem blef allt besynnerligare. Den unga qvinnan hade varit ganska glad, sade man, och språkat förtroligt med sin ledsagare. Elias var ett ögonblick färdig att vända tillbaka. Men dertill var han för envis.

Han fortsatte färden med kortaste möjliga uppehåll, passerade det förvildade Kalajoki och det ännu vildare Pyhäjoki, dessa nuförtiden tätt bebodda och mycket odlade kuststräckor. Ju högre han kom mot norden, desto förfärligare spår hade kriget efterlemnat. Från och med norra delen af Pyhäjoki var allt en ödemark; öfversnöade grushögar betecknade byarnas fordna plats; åkerfälten voro bevuxna med tät skog; några få kojor, hvilka tillika tjenstgjorde som herbergen för resande, qvarstodo i närheten af kyrkorna, men deremellan kunde man färdas miltal, utan att skönja en menniskoboning eller möta en lefvande varelse, förutom de öfverallt kringstrykande vargarna. Men Elias lät icke afskräcka sig. Han fortsatte jagten orubbligt, outtröttligt, natt och dag, beständigt med tanken på att upphinna och återföra Marie, som nu var knappt en eller två mil framför honom. På detta sätt kom han till Salo och Brahestad.

Brahestad var till det yttre någorlunda skonadt, men i grund utarmadt. I en del af de öfvergifna husen hade bönder inflyttat från den kringliggande förhärjade nejden och lifnärde sig med fiske. När de förre flyktade invånarne begynte återkomma på hösten, uppstodo der hårdnackade strider, emedan de nye bebyggarne i det längsta ville försvara platsen, och borgmästaren Wickman13, stamfader för en slägt som alltsedan förblifvit bosatt i staden, hade all möda att återinföra någon ordning i detta lilla förvildade samhälle.

Elias hade icke väl hunnit in genom ena porten af den kringbygda gästgifvaregården, innan en stor rysk släde, eskorterad af tre ryttare, körde i fyrsprång ut genom den andra.

Djerf och beslutsam, såsom hans vilda yrke lärt honom, hoppade den unge mannen ur släden, kastade sig på en vid porten fastbunden främmande häst och red ursinnigt efter de bortilande. Desse hade ännu icke hunnit till stadsporten, då Elias red in på dem med en sådan våldsamhet, att venstra hästen för släden blef kullriden och hela tåget var tvunget att stadna.

– Har jag er ändtligen, fördömda qvinnotjufvar! ropade den unge mannen skummande af vrede och var i en blink till marken och invid släden, utan att bry sig om ryttarne, som, troende sig vara anfallne af en galen menniska, drogo sina sablar, men tvekade att bruka dem.

– Der teuffel anamme dich, tausends perkelen koira! Wech mit dir! Padi! skrek bakom Elias borgmästaren Burchards välkända stämma.

Men Elias hörde honom icke; han hade fråndragit slädgardinerna och stod der mållös af bestörtning. Ett fullkomligt obekant ungt fruntimmer blickade emot honom med af förskräckelsen blekta kinder.

– Hvad skall detta betyda? utropade i sin tur en likaså obekant militär, som sprang från kusksätet och grep Elias i kragen.

– Der Mann ist hullu ferryckt, ganz toll, durchaus! skrek åter borgmästaren, men hviskade i detsamma Elias i örat: – packe den väg, geschwind, kamrat, sitschas! Bei Gott, jach muss verrathen den kivekäs!

– Marie! Hvart hafva de fört Marie? mumlade fribytaren, känslolös för all annan tanke, än den förlorades räddning.

– So, so, die duschinka? Gut, kamrat. Die duschinka reise nach Stockholm öfver den is. Jach dem begegnet, perjantaina, abends bei Munsal. Der alte Larsson dabei. Links um, kamrat; hast gal marsch eingeschlagen! Links um!

– Jag dåre! Jag dåre! utropade Elias. De foro åt söder, och jag sökte dem åt norr! – Och som en ursinnig störtade han tillbaka till gästgifvaregården.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sex styfver – Myntet 5 öre SM (silvermynt) hade värdehöjts till 6 öre SM 1717 och kallades »sexstyver».

2 hukan – (dialektalt) vilken.

3 jag gitar ej nappas med tokuga frågor – (dialektalt) jag gitter inte befatta mig med sådana frågor.

4 roteringen – indelningen av män i rotar för att ta ut en man ur varje till soldat.

5 slöjdfärdiga – skickliga (i hantverk); SAOB har detta belägg av Topelius.

6 »qvinnfoltje valt slädavingland och gita stig ur åsta sess neder i stugon» – (dialektalt) kvinnan blev åksjuk och fick lov att stiga ur för att sätta sig i stugan (allrummet).

7 slippa kunde – hade möjlighet.

8 pinsamt – plågsamt.

9 »Få hus, […] blifvit slagtade.» – Ur Jacob Chydenius, Om Gamle Carleby. Förra delen 1754, s. 13.

10 kattuner – tryckta bomullstyger.

11 ett holländskt fartyg, […] 30 tunnor tjära uppbringas – Efter Jakob Falander, »Berättelse om Österbottens öden, under det långvariga Kriget ifrån 1700 til 1721», ÅT 27/6 1791 (även i Rühs, Finland och dess invånare. Första Delen 1827, s. 132).

12 »hä ha firi landväjen norrett» – (dialektalt) den har farit landvägen norrut.

13 borgmästaren Wickman – Johan Henrik Wijkman (ca 1698–1751) valdes till borgmästare i Brahestad först 1730; i berättelsens nutid, 1722, var Gabriel Corte (1680–1728) stadens borgmästare.

11. Diplomaten och hans samvete.

Presidenten1 grefve Torsten Bertelsköld satt en morgon vid början af April 1722 uti sitt eleganta arbetsrum i Stockholm och afhörde likgiltigt en mängd suppliker2 och andra ärender, dem hans sekreterare resumerade i kort sammandrag från ankommande bref. Den fine grefven med sin ytterst vårdade toilette3, sin efter alla modets reglor4 friserade peruk, sin broderade svarta sammetsnattrock5 med de vida ärmarna och stora uppslagen, de korta åtsittande gula benkläderna, silkesstrumporna och de rikt utsydda tofflorna, satt vårdslöst tillbakalutad i en fåtölj och lät endast stundom några korta, orakelmessiga ord undfalla sig som svar på tjenarens frågande föredrag. Endast stundom spelade ett nästan omärkligt spefullt löje öfver hans intelligenta, men outgrundliga ansigte och röjde hela det måhända affekterade förakt, med hvilket han fann för godt att behandla dem, som i en eller annan angelägenhet sökte hans protektion.

– Pastor Ringbom ber om er excellens’ gunstiga förord till det regala pastoratet i Småland, refererade sekreteraren, i det han, med en trogen kopia af sin herres förnäma köld, lade ifrån sig ett utaf brefven.

– Jag vill minnas han voterade vid sista riksdagen mot suveräniteten? frågade grefven vårdslöst.

– Ja, svarade sekreteraren, missförstående frågan, – tyvärr var han en mindre pålitlig rojalist ...

– Han skall få pastoratet, svarade Bertelsköld.

– Assessor Berling ber att komma i nådig åtanke vid det lediga hofrättsrådsembetet, resumerade sekreteraren, något förbluffad.

– Var det icke han, som uppsatte Wermlandsböndernes klagomål öfver bruksägarnes arbiträra åtgärder och indrog deri några insinuationer för den oinskränkta konungamakten? återtog grefven.

– Tyvärr var det han, genmälte åter sekreteraren, bemödande sig att vända kappan efter vinden.

– Han skall få embetet, svarade grefven lika lakoniskt.

– Landshöfdingen baron Essen begär nya frihetsår6 för de österbottniska städerna, som lidit af kriget, Wasa, Kristinestad, NyCarleby ...

– Hvem har ej lidit af kriget? Det angår mig icke. Visa honom till grefve Horn7.

– Ryttmästaren baron Sparrfelt supplicerar8 ödmjukast att ers excellens ville hafva honom i åtanke vid den utlofvade majorsplatsen.

– Sparrfelt? .... Ah, jag påminner mig, en odugling, en lycksökare. Han kan vänta ännu några år.

– De finska flyktingarne i Sörmland påminna om understödet för deras hemresa, hvilket grefve Horn låtit lofva dem genom ers excellens ...

– Grefve Horn? Det blir hans sak. Har han lofvat dem, kunna de vända sig till honom.

– Franska ambassadören hoppas att ers excellens behagar förorda hans sak, och hvad angår de 60 000 livres han haft äran tillsända ers excellens som bevis på sitt hofs högaktning ...

Grefve Bertelskölds blick mörknade. – Jag supponerar – återtog9 han – att de oförskämda finnarne klagat på mig hos grefve Horn. Ehrenbrand – står ni i sold hos grefven?

– Jag? upprepade sekreteraren bestört.

– Eh bien10, jag vill icke tro det. Ni har ju mig att tacka för er vapensköld. Ni var rätt och slätt en herr Brandt, till dess vår nådiga drottning på min proposition fann för godt att introducera er bland sina 171 nya adelsmän11. Ni kan ännu stiga högt, min kära Ehrenbrand, genom en fidele conduite12.

– Ers excellens, min trohet, mitt nit ...

– Godt. Men hvem stör oss i dag så tidigt på morgonen?

En kammartjenare anmälde grefvinnan Liewen. Besöket tycktes icke vara välkommet, men kunde ej afböjas. Grefven afskedade sekreteraren och grefvinnan inträdde.

Grefvinnan Ebba Liewen, född Bertelsköld, var ännu samma ädla, behagfulla qvinna, som vi lärt känna i de föregående berättelserna, och ehuru tider och sorger något blekt dessa älskvärda drag, röjde hela hennes väsende ännu samma uttryck af förstånd och godhet, som tillvann henne allas hjertan, utom den kalle diplomatens, hennes egen broders. Hon helsade något upprörd, satte sig vid grefvens sida och syntes tveka huru hon borde börja samtalet.

– Jag slår vad, att min ämabla Ebba åter har med sig en lista för bidrag åt de finska flyktingarne och fruktar af systerlig vänskap att alldeles tömma min klena kassa – yttrade grefven med konstlad munterhet.

– Nej, svarade grefvinnan med en lätt darrning, som icke undföll diplomatens skarpa öga; – jag kommer för att tala med dig om Eva, om Göstas enka och hennes son.

– Comment?13 Vår courageusa14 svägerska har då åter i sinnet att företaga ett nytt fälttåg mot lappar och kosacker, och du har afslutat med henne en off- och defensiv allians.

– Nej, Torsten, ditt gäckeri skall icke skrämma mig. Jag kommer ej för att begära en allmosa, endast rättvisa. Det är icke nog med att du låtit förvisa din brors enka från Stockholm, der hon blott sökte en audiens hos konungen ...

– Jag förvisa min tappra svägerska? Ma chère15, hvad tänker du om mig? Du vet ju att vår nådiga drottning har sina nycker, som alla qvinnor. Hon hade nu engång fått i sitt hufvud att Eva intrigerade för holsteinska partiet16 och ville à tout prix17 hugga in på den legitima thronföljden ...

– Afbryt mig icke. Du har förklarat Eva krig på lif och död, och du började med att låta förvisa henne från Stockholm. Det var ditt bon plaisir18, jag säger intet derom. Men derefter, när hon drog sig tillbaka, lät du taga ifrån henne gods efter gods för dessa infama kronorester19, uppkomna under Görtziska tidens godtyckliga pålagor, och nu låter du för samma rester hennes sista egendom i Östergöthland gå under klubban. Din hämd, Torsten, är oförsonlig, jag vet det; men den borde åtminstone icke vara ignoble20.

– Fortfar, min grefvinna. Man måste excusera21 damerna, äfven när de säga sottiser22.

– Görtz dog på schavotten23, du var sjelf en af hans mest förbittrade domare, som icke en gång unnade honom hvad lagen unnar den simplaste missdådare. Alla hans verk, goda och onda, har du varit med om att kullstörta; men när det gäller att rädda din brors enka, din brorson, från följderna af hans utpressningar, då godkänner du Görtziska systemet, ty det har tjenat din hämd.

– Min bästa Ebba, för hvem tager du mig?

– Vill du att jag skall säga dig det?

– Ja, gör det, för all del. Att döma af inledningen, tycks det ej vara din afsigt att kanonisera mig.

– Nåväl, Torsten, jag skall säga dig hvem du är. Jag skall tala som vore jag ditt eget samvete.

– En predikan? Det blir amusant24.

– Af vår far, som hela sitt lif igenom handlade af grundsats, mottog du arfvet af en princip, nemligen upprätthållandet af adelns inflytande såsom medlare mellan konungamakt och folkmakt.

– Eh bien, hvad kan du ha deremot?

– Huru har du följt denna grundsats? Jag vill säga dig det. Du slöt dig under salig kungens tid till grefve Horn, för att klifva upp på hans axlar, och du gäller ännu för hans devouerade25 anhängare. Men du är färdig att störta honom hvilket ögonblick som helst, när ditt intresse fordrar det.

– Verkligen? Så skarpsynt har jag ej trott dig vara?

– Gyckla, om du behagar; jag fortsätter. Du lismade med alla partier, ansågs oumbärlig för alla och bedrog dem alla. Prinsessan och hertigen, aristokraterne och demokraterne26, alla trodde dig arbeta i deras intresse. Det fanns blott en man och en qvinna, som genomskådade dig. Mannen var kungen, qvinnan var Eva Rhenfelt, sedermera grefvinna Bertelsköld. Derföre svor du dem båda ett oförsonligt hat, och deri, jag medger det, har du hållit ditt ord som en man; – nej, jag bedrar mig: en man är sin konung trogen och förföljer icke värnlösa qvinnor. Du har hållit ditt ord som en Machiawell27.

– Nu börjar predikan. Continuera28; men var blott ej alltför vältalig. Jag hoppas du slutar före middagen.

– Du fann det nyttigt för dig att förhjelpa prinsessan till thronen; derigenom vann du ett fotfäste i hennes ynnest. Men på samma gång fann du det nyttigt för dig att bidraga till suveränitetens afskaffande29. Derigenom fick du anseende som en frihetsvän. Grefve Horn, din beskyddare och Sveriges störste nu lefvande statsman, bröt ohjelpligt med hofvet; men du, hans lärjunge och skyddsling, behöll din hofgunst; och när man begynte finna ditt spel alltför dubbelt, lyckades du förflytta kronan på konung Fredriks hufvud. Du var åter räddad, du vann din afsigt och blef allrådande bakom de synlige chefernes rygg.

– Men nu börjar du smickra. Det passar illa din roll af botpredikant.

– Tålamod. Du fortfar att bära två ansigten, men intet hjerta. Du är på en gång rojalist och patriot, som man nu begynt kalla edra partier. Du har beundransvärdt dragit dig ur allt embarras30 för din trolöshet åt båda sidorna. Du har stigit och fortfar att stiga. Inom fyra år har du från en underordnad legationssekreterare uppsvingat dig till president i ett af rikets vigtigaste kollegier, och innan kort, det vill säga när du störtat grefve Horn, skall du sitta bland rikets råd. Det är mycket, Torsten, för en man, som icke har sitt snille, utan endast slumpen, att tacka för sin makt och sin upphöjelse.

– Nu komma vi alltså till sens moralen.

– Ja, slumpen, ty det är din innersta tro. Torsten, Torsten, hvad båtar31 oss det klyftigaste hufvud, om vi icke äga derjemte ett hjerta för tro och heder i lifvet. Du, som icke tror på hvarken Gud eller samvete, du sätter all din förtröstan på en usel vantro, en dårskap, en amulett! Du föraktar dig sjelf så djupt, att du tillskrifver hela din makt och lycka denna hemska trollmakt, som förföljer vår slägt och bereder dess ofärd! Din enda, din innersta tro är tron uppå makten af konungens ring!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Presidenten – chefen för ett ämbetsverk.

2 suppliker – böneskrifter, anhållanden.

3 toilette – klädsel, frisyr m.m.

4 reglor – parallellform till regler.

5 sammetsnattrock – nattrock: löst sittande rock för män, avsedd bl.a. som bekvämt plagg inomhus.

6 frihetsår – år av beviljad befrielse från skatt till kronan.

7 grefve Horn – Arvid Horn (1664–1742) var kanslipresident (ungefär motsvarande statsminister) 1709–1719 och 1720–1738, i praktiken var han Sveriges regent.

8 supplicerar – bönfaller, ber.

9 återtog – avbröt.

10 Eh bien – (fra.) nåväl.

11 vår nådiga drottning […] 171 nya adelsmän – Ulrika Eleonora regerade 1719–1720 och hann under den korta tiden adla osedvanligt många.

12 fidele conduite – (fra.) lojalt uppförande.

13 Comment? – (fra.) Förlåt? Hur sa?

14 courageusa – djärva, tappra.

15 Ma chère – (fra.) min kära.

16 holsteinska partiet – fraktionen som förespråkade Karl XII:s och Ulrika Eleonoras systerson Karl Fredrik av Holstein som svensk tronarvinge.

17 à tout prix – (fra.) till varje pris.

18 bon plaisir – (fra.) höga nöje.

19 kronorester – kronoutskylder som inte hade betalats inom uppbördstiden, skatteskulder.

20 ignoble – lågsinnad, nedrig.

21 excusera – ursäkta.

22 sottiser – dumheter.

23 dog på schavotten – avrättades.

24 amusant – (fra.) roande.

25 devouerade – stavningsvariant av devuerade: oinskränkt hängivna, underdåniga.

26 demokraterne – de ofrälse stånden.

27 Machiawell – svekfull, trolös person; efter Niccolò Machiavelli (1469–1527) som i Il principe (»Fursten») framhåller att furstar kan och skall begagna omoraliska medel, inte minst lögn och mord, för att uppnå och behålla makten.

28 Continuera – fortsätt.

29 suveränitetens afskaffande – enväldets avskaffande efter Karl XII:s regering.

30 embarras – bryderi, svårigheter.

31 båtar – gagnar.

12. Samvetet tystnar.

Det gäckande löjet försvann från grefve Bertelskölds läppar. – Förlåt mig – sade han – min tid är upptagen. Låt oss återkomma till ämnet, om du behagar. Huru stor är kronans fordran i egendomen Falkby?

Grefvinnan fortfor, utan att svara på frågan: – Om du lifvades af denna stora känsla för rättvisa och ädelmod, som ledde vår far under hela hans lif, skulle jag vädja endast till den, och du skulle höra mig. Nu måste du veta att också jag genomskådar dig, – och mig kan du icke hata, det är omöjligt. Du tror dig oåtkomlig i din intriganta, hjertlösa politik, och det finns likväl en svag punkt, der du med lätthet kan såras. Sedan du erhöll ringen tillbaka, säger du hvar dag till dig sjelf: denna ring skall göra mig oemotståndlig; denna ring skall lyfta mig öfver mina fienders ränker och öfver sjelfva de menskliga tingens obeständighet. Jag skall stiga, beständigt stiga, obekymrad om hvem jag dervid trampar under mina fötter, och ingen skall störta mig. – Ja, se icke derföre så mörkt på mig; detta är din innersta tanke, och härtills är den besannad af verkligheten. Men huru – om du förlorade ringen ännu en gång?

Grefve Torsten smålog tvunget. – Jag skall sörja för att min generösa Ebba icke en annan gång bortsäljer den för en strut konfekt – sade han.

– Jag vill påminna mig att ringen varit förlorad flera gånger förut, och hvarje gång genom en mened. Du sjelf har tappat den en gång, när du på gyckel besvor din kärlek för gamla fröken Posse. Är du så säker uppå att du aldrig svär mened?

– Ebba – du missbrukar mitt tålamod!

– Hela din politik är en trolöshet! Hela ditt lif är en mened! Akta dig, Torsten, för dessa ödets dunkla makter, hvilka du på en gång trotsar och fruktar! Då ingenting annat beveker dig, så tänk på ditt fall! Handla nobelt, Torsten, om icke af grundsats, så dock af fruktan! Du, som icke tror på Gud, men tror på en kopparring, – darra för din afgud, att han icke hånar och bedrager dig!

Grefven gick häftigt fram och åter öfver rummet. Hans köld hade öfvergifvit honom. Mästaren i den tidens trolösa statskonst, han som log åt alla menskliga känslor, hade för ett ögonblick förlorat jemnvigten. Grefvinnan sökte snabbt, men kanske för obetänkt, att begagna detta ovanliga intryck på ett hjerta af is.

– Välan, sade hon, det beror endast på dig, att återkalla kronans fordran på Falkby och förklara den ogiltig, såsom den är, emedan den utskrifning, på hvilken den stöder sig, var fullkomligt olaglig. I hafven kallat baron Görtz »jernskrapan»; I kunnen icke sanktionera hans åtgärder, sedan I låtit hans hufvud falla.

Innan hon ännu talat ut, hade ögonblicket på falkvingar flugit förbi, och det kalla löjet hade återtagit sin vanliga plats på statsmannens läppar. – Medgif, ma chère, sade han småleende, att vi likväl äro ett par stora barn. Vi tvista om ett fantom och glömma att verkligheten har sina pretentioner. Jag vill tänka på din propos1. Man skall arrangera allt à tout possible2.

Grefvinnan Liewen såg väl att hon förfelat målet. Men hon kände sin ätts hela mod och stolthet upplåga vid tanken på den oförrätt, som hotade hennes barndomsvän och hennes älskade broder Göstas son. – Jag proponerar ett arrangement, som kanske skall konvenera3 dig bättre – sade hon.

– Godt. Låt oss lemna moralerna och återkomma till realiteten.

– Europa står rustadt i tvenne läger. Man säger att en mängd franska livres dessa dagar blifvit utdelade – som subsidier4 – för att vinna Sveriges medverkan. Skulle händelsevis något af detta utländska guld ha fallit för dina fötter, så låter du det, som en man af ära, ligga på gatan. Har jag förstått dig?

– Subsidier? Det är omöjligt. Jag vet intet derom.

– En Bertelsköld säljer icke sitt fädernesland. Men – bedrar jag mig icke, så ha subsidier inträffat också från Ryssland? Sverige är lyckligt, det utbjudes på auktion, det tillfaller den mestbjudande. Derom vet min bror ej heller minsta soupçon5?

– Pöbeln radoterar6. Enfin7; vill du köpa tillbaka Falkby för dessa föregifna utländska penningar?

– Icke Falkby, icke min egen lycka, om jag än nödgades tigga mitt bröd på gatan. Förr skulle jag förgås utaf hunger. Men antingen låter du inhibera auktionen på Falkby, eller blottar jag för drottningen hela din dubbelhet. Hon skall tro mig, ty hon vet – och Gud vet – hvad denna bekännelse kostar mig. Nu har jag sagt dig allt, nu kan du anse äfven mig för din fiende, om du icke hellre föredrager att anse mig som din trognaste vän. Välj!

Och grefvinnan Liewen aflägsnade sig med högburet hufvud, men med högröda kinder, upprörd och darrande. Det hade endast behöfts ett ord, och hon hade gråtande kastat sig i sin brors armar. Men detta ord uteblef och syskonen voro skiljda för alltid.

Grefve Torsten stod en stund förvånad öfver detta ovanliga utbrott af en så mild och vek varelse. Han eftersinnade8 priset för sin systers kärlek. Det kostade honom endast en vink och Falkby var räddadt, hans syster blidkad. Men skulle väl han, den statskloke, ogenomskådlige mannen, erkänna sig besegrad och rodna för en qvinna? Nej – det kalla löjet återvände ännu en gång på hans läppar. Han ringde. Sekreteraren kom.

– Ehrenbrand – sade grefven med ett nådigt smålöje, – jag har tänkt på er befordran. I morgon afgår en beskickning9 till Petersburg. Min vän, gör er resfärdig, ni skall börja er diplomatiska bana. Var viss om min protektion.

Den unge mannen stadnade bestört och oviss huru han borde uttyda denna oväntade utmärkelse.

– Ers excellens ... stammade han.

– Jag förstår. Ni behöfver respenningar. Se här. Låt se att ni gör mig heder. Adjö.

Och van vid mekanisk lydnad, befann sig den unge diplomatiske nybörjaren snart utom dörren utan att veta huru. Men grefvens blick mörknade, när han befann sig allena.

– Jag måste rensa min omgifning – sade han till sig sjelf. – I min tjenst bör man ej veta för mycket. Hur har Ebba fått aning om ...? Kan hon verkligen blifva mig farlig? Enfantillage!10 En qvinna har sina sentimentala nycker. Men hon har rätt. Jag kunde blifva suspect11 vid hofvet. Jag behöfver en succès12 hos kungen. Huru? Förespegla honom den suveräna makten som han så lifligt efterfikar13? Eller –? hos ces messieurs14 äro de små medlen ofta bättre än de stora. Hvar finna en tråd för att draga dockan i ledband? Om jag skulle ...?

Grefven ringde ånyo. Kammartjenaren kom.

– Jacques, låt kalla hit ryttmästaren baron Sparrfelt.

– Han väntar sedan en timma i förmaket på företräde hos ers excellens.

– Godt. Låt honom komma in.

Sparrfelt kom, – en ståtlig ung militär, men som påtagligen icke varit med när krutet fanns upp.

– Min bästa ryttmästare – sade grefven förbindligt, – det gör mig ondt att man negligerat en så förtjent mans befordran. Hade det berott af mig, skulle ni längesedan erhållit majorsplatsen. Ingen är dertill mera berättigad än ni. Men grefve Horn – ni förstår. Apropos, er bror, har man sagt mig, efterspanar allt ännu förgäfves den flydda dufvan från grefve Horns familj. Neka icke, min bästa baron, att ni hade en viss partage15 i den vilda finska fågelns försvinnande.

– Ers excellens behagar skämta ...

– Nej, på min ära. Det är ni som enleverat henne, och nu låter ni er bror söka henne i Finlands ödemarker. Medgif att denna malice16 är er uppfinning. Ni är en verklig Don Juan17, min bästa baron. Ni gör eröfring på eröfring, och den lilla Marie är förtjusande.

Smickrad af så mycken nedlåtenhet18, fortfor ryttmästaren att neka, men på ett sätt som kunde tydas huru som helst.

I detta ögonblick inträdde oanmäld en reslig äldre man i borgerlig drägt och af strängt, nästan kärft utseende. Denne man var ingen annan än Lars Larsson, köpmannen från Wasa.

Grefvens panna, som rynkades vid detta burdusa uppträdande, jemnades genast, när han igenkände Larsson, till det allraklaraste solsken. Det var honom lika kärt som oförmodadt, sade han, att på denna årstid återse en så estimerad19 connoissance20 från Finland.

Köpmannen bugade jemt så mycket som skyldigheten fordrade och förklarade att landets betryck och brådskande affärer ej tålde något uppskof. Han hade kommit öfver isen till Umeå och derifrån hit som deputerad från Wasa stads borgerskap, för att i underdånighet supplicera om förlängda frihetsår och eftergifter i tullen, hvartill han nu ödmjukast vågade anhålla om hans excellens’ höggunstiga protektion. Skälen voro de och de – och nu började Larsson, obekymrad om ryttmästarens närvaro, att vidlyftigt utlägga motiverna för sin beskickning, hvaribland nödvändigheten att med första öppet vatten förse Finland med salt, jern, spanmål, humle, tågvirke, och – nattvardsvin, ty den totala bristen derpå hade tvungit mången kyrka att i den stora nöden begagna bränvin till detta behof.

Grefve Torsten lyssnade, tycktes det, med mycket intresse och deltagande till detta andragande, men afbröt slutligen talaren med den förklaringen, att han vore fullkomligt öfvertygad om billigheten21 af Wasa borgerskaps begäran och skulle för sin del, allt hvad han förmådde, söka utverka bifall dertill. För öfrigt hade man nu en mild och nådig konung, som på allt sätt ville befrämja undersåtarnes bästa o. s. v., o. s. v.

Den stränge demokraten från Wasa svarade härtill något mindre ödmjukt än supplikanters lofliga vana är, att han icke begärde någon nåd, endast rättvisa, och när man nu hade lagbunden frihet, hoppades han att en sådan icke skulle förvägras. Det hade också varit grefve Horns mening, tillade han.

– Utan tvifvel, svarade grefven ytterst förbindligt. – Om han, min bästa Larsson, insinuerat22 sin supplik hos grefve Horn och hans excellens jugerat23 den som possible24, kan jag på förhand gratulera till framgång.

– Jag har icke insinuerat något hos grefven, genmälde Larsson buttert. – Jag förde endast min brorsdotter tillbaka till grefvens hus, och språkade underhand med grefven om våra affärer.

– Er brorsdotter, lilla Marie?

– Ja, herr grefve – och Larssons solbrynta kinder färgades dunkelröda.

– Fägnar mig. Adjö, min kära Larsson, var viss om min protektion. Och ni, major Sparrfelt, ni hör, – ert rykte som eröfrare står på spel. Det ges endast ett medel att rehabilitera er egenskap af oemotståndelig.

– Kan jag på något sätt tjena ers excellens?

– Mig? Hvad tänker ni på? Men er sjelf, ert rykte som oöfvervinnelig. Enlevera er sköna!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 din propos – ditt förslag.

2 à tout possible – (fra.) i möjligaste mån.

3 konvenera – passa.

4 subsidier – bidrag, används om de medel som Frankrike och Ryssland understödde Sverige och svenska politiker av olika partitillhörighet med under frihetstiden.

5 soupçon – (fra.) misstanke.

6 radoterar – pratar dumheter eller strunt.

7 Enfin – (fra.) nåväl.

8 eftersinnade – begrundade, dröjde med tanken vid.

9 beskickning – deputation, delegation.

10 Enfantillage! – (fra.) Barnslighet!

11 suspect – misstänkt.

12 succès – (fra.) succé.

13 efterfikar – eftertraktar.

14 ces messieurs – (fra.) dessa herrar.

15 partage – delaktighet, andel.

16 malice – fransk stavning av malis: elakhet.

17 Don Juan – här: (kvinno)förförare.

18 nedlåtenhet – vänlighet i umgänge med personer av lägre social rang.

19 estimerad – uppskattad, ärad.

20 connoissance – connaissance (fra.) bekantskap.

21 billigheten – rimligheten, rättmätigheten.

22 insinuerat – inlämnat, framfört.

23 jugerat – bedömt.

24 possible – möjlig, görlig.

13. »Lappland är återfunnet.»

Vid Järna i Sörmland var i April 1722 ett kungligt jagtparti. Konung Fredrik älskade dessa nöjen med nästan lika passion som hans tvenne företrädare och var deruti nästan likaså skicklig och väl förfaren. Han hade varit en hurtig och sadelfast1 herre, men blef med åren mera beqväm. Skillnaden mellan hans och Carlarnes jagter var den, att dessa numera sällan voro lifsfarliga eller halsbrytande, utan allt aflopp2 med någon strapage3 till häst och fot, hvaraf följde god aptit; och konung Fredrik var icke den som föraktade ett godt bord. Ännu var han, ehuru fet och ovig, en ganska skicklig ryttare. Det fanns knappast i Sveriges rike en bättre skytt än konungen, och han roade sig icke sällan att skjuta öronen af en hare i fullt språng, i det han lemnade åt sina hundar och jägare det simplare görat att döda villebrådet. Deremellan höll konungen, likasom de store Carlarne, till godo med färskt smör och gul grädde i prestgårdarne, likväl så att hans franska kock benäget hjelpte prestmor vid anrättningarne; ja, det hände till och med att konungen icke försmådde en filbunke, serverad i bondgårdarne af någon vacker tös, men der skulle vara kanel och socker på, hvilka ej fingo saknas uti den lilla silfverbeslagna reskantinen4, som hofmästaren alltid medförde för att krydda landsbygdens grofva smak efter hans nådes finare kännedom af den gastronomiska vetenskapen.

Våren var långt liden och snön redan till stor del borta. Man hade i dessa mer befolkade trakter icke lyckats ringa mer än en enda björn, och sedan denne var fälld efter alla konstens reglor af konungens egen kula, gick det löst på räfvar och annat villebråd, hvarpå trakten hade ett ymnigt förråd. Nu var jagten slutad för dagen, och konungen hade låtit arrangera en fin supér5 på prestgården. Här saknades hvarken spanska viner eller kraftigt öl, och eftersom konung Fredrik var en folkelig konung, hvilken hade sina skäl att stå väl med Sveriges allmoge, voro äfven några af nejdens anseddaste bönder inbjudne att deltaga i gästabudet.

Konungen var gemenligen mycket mild och nådig, när han slapp lös från de besvärliga regeringsomsorgerna. Han behagade i nåder6 infinna sig på ett bröllop, hvilket samma qväll, ej utan små biafsigter på äran af ett kungligt besök och hoppet om kunglig frikostighet, var tillställdt i gårdens stora folkstuga. Detta hopp slog ej heller felt7. Hans majestät behagade i egen hög person nypa bruden i kindbenet och lägga fyra dukater på brudtallriken8, hvarefter han med kännareblick mönstrade de för en sådan kunglig nåd högst förlägna unga töserna uti brudskaran. Mönstringen tycktes likväl icke utfalla synnerligen till nöjes, emedan konungen snart derpå vände sig till ett par gråhårige dannemän9 och begynte fråga om landets tillstånd, hvilket högeligen förundrade dem som visste huru ogerna hans majestät vid så muntra tillfällen brukade besvära sig med riksangelägenheterna.

Bönderne voro icke heller sena att i frimodiga, dock vördsamma ordalag afmåla folkets stora betryck och rikets vanmakt efter det långvariga kriget och hade i samma andedrag en mängd underdåniga böneskrifter till hands, hvilka presten uppsatt åt dem, för att icke låta det höga besöket aflöpa utan nytta för orten. Konungen mottog böneskrifterna med den nådigaste uppmärksamhet och lofvade, i det han lemnade brölloppet, göra hvad på honom ankom, men underlät icke att tillägga med en lätt axelryckning att »han kunde så litet för rikets välfärd göra, de skulle sig till rådet vända; finge han i framtiden mera möjlighet, skulle visserligen allt till de redelige dannemännens hugnad och belåtenhet utfalla».

Bönderne, som icke rätt visste huru de skulle uttyda denna kungliga gåta, hvilken gjordes än otydligare genom en stark tysk brytning i uttalet, voro emellertid förtjuste öfver den höge gästens utomordentliga nedlåtenhet, och någre bland dem företogo sig vid ölstånkan att högeligen prisa den nuvarande styrelsen framför den nästföregående. – Det är längesedan en svensk bonde sett hvitögat på sin herre och konung, utropade en af gästerne.

– Och får han ställa som han vill, så få vi det godt, sade en annan. – Men de höga herrarne ha satt grimma på honom och göra hvad de behaga med konung och bönder.

– Det kunde väl ock behöfvas en grimma efter allt hvad vi skådat i salig konung Carls tid, genmälde en annan.

– Hvem understår sig att smäda kung Carl och hans blå gossar! utropade häftigt en gammal ärrig karolin, som satt med sitt träben i en vrå af stugan. – Det behöfdes icke mer än kung Carls namn, och kung Fredriks nya aktier föllo i ögonblicket.

– Gamle Hans har rätt, det var dock en kung som dugde till något, och att det gick tokugt, det var Görtzens och herrarnes fel, ropade flera röster.

– Lag och frihet äro nu våra herrar, invände betänksamt en riksdagsman från 1719.

– Laga mig hit och fria mig dit, svarade karolinen, stampande med sitt träben, så att det genljöd i stugan; – vill ni höra en ny visa, gossar, tryckt i år? Den lyder så här:

När allt har nått sin höjd, man snart det falla sett;

Så har vårt Svenska uhr nu gått från tolf till ett.10

Ett högt bifallsrop belönade denna allmänt kända anspelning på regenternas ziffror, och konung Fredriks aktier föllo ytterligare hos detta förunderliga folk, som hellre ville låta tyrannisera sig af en hjelte, än lefva frie under en dockkonung. Förgäfves invände den förste talaren, att äfven kung Fredrik var känd som en tapper krigare och att han på sin kropp bar flera ärr efter kulor och pikar, än sjelfva kung Carl. Skuggan af detta sista namn öfverhöljde redan nu, medan alla sår af den blodiga karolinska tiden ännu blödde friska, till den grad alla andra namn, att efterträdaren helt och hållet glömdes för de sagolika bedrifter och äfventyr, hvarmed mannen med träbenet nu begynte undfägna11 sina kamrater vid ölkruset.

Under tiden intog kung Fredrik sin plats vid det läckra bordet i prestens sal och lät sig väl smaka, under skämt, löje och slippriga jagthistorier, då en jägare inkom och lemnade konungens gunstling Broman en biljett. En stund derefter borttog Broman, hvilken då som privatsekreterare började sin bana till det framtida presidentskapet12, konungens tallrik och lät biljetten omärkligt falla på servietten. Konungen fortfor att skämta och prata, men stoppade biljetten hos sig. – Was giebts?13 frågade han derefter sin sekreterare, liksom i förbigående.

– Lappland är återfunnet, svarade Broman med låg röst.

Konungen stod genast upp. – Mine herrar, sade han förbindligt, – jag beklagar att jag ej längre kan af ert amusanta samqväm mig förlusta. Vigtiga statsangelägenheter kalla mig genast till Stockholm; men jag ber er, fortfaren, låten er ej af detta undfall störa! Adjö, meine Herrn! Auf Wiedersehen!14

Konungen for. Den lätta ensitsiga racken15, körd af hans lifkusk16, var förspänd med den bäste trafvaren, och straxt efter följde Broman och kammartjenaren, åkande i kursläde17. Bredvid galopperade den vanliga eskorten af en adjutant och fyra lifdragoner18.

Konung Fredrik var lika liten hästgråtare19 som någon af Carlarne och körde med »kungskjuts»20 likasom de. Hästar voro dessutom på förhand uppbådade, och Södertelje passerades, utan att stadna, i god tid på aftonen. Derefter saktades märkbart den starka färden. Broman, beledsagad af två dragoner, fick befallning att åka förut, »för att se om isarna voro säkra», och den kungliga släden med resten af eskorten följde i lätt traf ett godt stycke efter.

– Hvad är detta för ett ställe? frågade konungen, pekande på ett stort, förfallet hus till höger om vägen.

– Det är Gärdinge och tillhör Sparrfeltarne, svarade adjutanten, som red vid sidan af släden.

– Det ser obebodt ut.

– Det har ej varit bebodt på många år af andra än förvaltaren och hans folk.

– Kan Stromberg se, om det är ljus uti öfra våningen?

– Icke det minsta, Sire21. Der är mörkt.

– Ungt folk gjorde bättre att sin jord odla, än att sig på ambassaderna vräka ... Aber was giebts da am Ufer? Broman lamentirt ja wie ein verrückter.22 Kör på, zum Teufel23!

Verkligen hördes larmet af ett högljudt gräl, i hvilket man urskiljde Bromans stämma, på något afstånd uti den frostiga nattluften. När konungen och hans adjutant hunno till stället, funno de Bromans släde fastkörd med en annan mötande släde, der vintervägen gick utför en ängsbacke ned till Mälarens isar. Grälet hade redan öfvergått till handgemäng, och Broman med sina tvenne dragoner höll på att komma till korta mot en lång officer med två eller tre soldater, hvilka alla dragit värjorna och utan krus24 höggo in på sina motståndare. Freden var ännu så nymodig; man ville icke riktigt komma sig ur den gamla vanan.

– Kör packet ur vägen att rum oss skaffa! befallde konungen, och adjutanten lät icke säga sig detta två gånger. I en blink var han der med sina dragoner, och striden fick nu en annan vändning. Motpartiet gaf bataljen förlorad och lopp till skogs; endast den främmande officern fäktade ännu som en ursinnig vid den till hälften kullstjelpta släden.

– Gif er, baron Sparrfelt! utropade Stromberg, som nu igenkände sin motståndare. – I konungens namn arresterar jag er för vägafridsbrott.

– Och för qvinnofridsbrott! inföll Broman med en indignation, som tog sig mäkta ridderlig ut. – Här uti släden finnes ett fruntimmer, som förklarar sig vara med våld bortförd från Stockholm.

Värjan föll ur den förbluffade ryttmästarens hand.

Konungen steg ur sin rack. – Vi hade icke väntat, sade han, med den högdragna stränghet han vid dylika tillfällen så väl kunde antaga, – vi hade icke väntat oss att möta våra officerare i en situation, som bättre skulle röfvare konvenera på öppen landsväg. Är det så, mina herrar, som J lag och anständighet iakttagen? Baron Sparrfelt begifver sig på ögonblicket till Gärdinge och stadnar der, tills vi hans förhållande hinne närmare undersöka. Hvad fruntimret angår, befalle vi eder, Broman, att henne saine et sauve25 till hennes förvandter26 i Stockholm återföra. Hvarje oskyldig har rätt att vårt kungliga beskydd anropa. Ni ansvarar oss med ert hufvud för denna dame.

Konungens befallning åtlyddes, och om få minuter var Sparrfelt på väg till Gärdinge, medan det kungliga tåget fortsatte vägen till Stockholm, förökadt med ett tigande, darrande och i nattens skymning oigenkänligt fruntimmer.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sadelfast – som sitter stadigt i sadeln.

2 aflopp – formvariant av avlöpte.

3 strapage – formvariant av strapats.

4 reskantinen – för resbruk avsedd låda för servis, mat och dryck; SAOB har detta belägg av Topelius.

5 supér – supé.

6 i nåder – välvilligt, godhetsfullt.

7 felt – fram till mitten av 1800-talet vanlig och av ordböcker förordad form av ’fel’.

8 brudtallriken – här: brudskålen, där bröllopsgästerna lade pengar åt bruden. Jfr femte berättelsen »Hexan», kap. 4 »Slutet af kung Carls jagt», s. 311, r. 1–2. Med brudtallrik avses vanligen fat med smakbitar av bröllopsmåltiden för de fattiga.

9 dannemän – allmogemän, bönder.

10 När allt […] från tolf till ett. – Epigrammet förekommer i olika versioner, men poängen är alltid den samma. Bernt Olsson återger ett tryck från 1757: »Alt hwad sin period til högsta punkten sedt, / Måst åter strax igen sitt sidsta Inte röna. / Kung Carl man nyss begrof, kung Fredrich wi nu kröna. / Så har wårt Swenska Ur gått rätt från Tolf til Ett.» (Svensk litteratur 1 2002, s. 463). Topelius använde samma verser redan i Hertiginnan af Finland (ZTS V, s. 8).

11 undfägna – underhålla, roa.

12 konungens gunstling Broman […] det framtida presidentskapet – Erland Carlsson Broman (1704–1757), hovjunkare 1722, agerade mellanhand i Fredrik I:s kärleksaffärer och blev inom loppet av ett drygt år 1747–1748 såväl president i kommerskollegiet, friherre som serafimerriddare.

13 Was giebts? – (ty.) Vad står på?

14 meine Herrn! Auf Wiedersehen! – (ty.) mina herrar! På återseende!

15 racken – släden med kuskbock.

16 lifkusk – titel för kusk anställd hos kungen.

17 kursläde – släde med suffletliknande skyddstak.

18 lifdragoner – kavallerister eller beridna infanterister vid ett regemente som kungen själv förde befäl över.

19 hästgråtare – person som visar överdriven skonsamhet mot hästar.

20 med »kungskjuts» – Kungsskjuts innebar skyldigheten att transportera kungen eller personer av kungahuset eller hovet på deras resor genom landet. Med hänsyn till sammanhanget och citattecknen Topelius använder kan han ha använt ordet i överförd bemärkelse, i betydelsen ’snabbt’.

21 Sire – ers majestät; tilltalsord till kungar och kejsare.

22 Aber was […] ein verrückter. – (ty.) Men vad sker där på stranden? Broman gnäller som en galning.

23 zum Teufel – (ty.) för fan.

24 utan krus – utan ceremonier.

25 saine et sauve – (fra.) välbehållen, oskadd.

26 förvandter – släktingar.

14. Fortsättning af fribytarens jagt.

Vi lemnade sednast vår unge manhaftige landsvägsriddare Elias Pehrson i en ganska äfventyrlig belägenhet uti Brahestad, och det är billigt att vi se åt hvad det vidare blifvit af honom. Ursinnig öfver förlusten af sin älskade Marie, utan penningar, utan bekantskaper, utan att våga vända sig till någon af myndigheterna, emedan ett pris ännu fortfarande var satt på hans hufvud, såg han sig förvillad högt upp i norden, medan ett dunkelt öde ryckte Marie tillbaka till Stockholm, som hon så oförklarligt fruktade. Ett ögonblick ansåg Elias allt förloradt. Det förekom honom som hade jorden sjunkit under hans fötter.

Då ruskade honom en omild hand i kragen, och en bonde, som sprungit efter honom från gästgifvargården, fordrade tillbaka sin häst. En tanke for genom fribytarens hufvud och växte, hastigare än det brukas här i landet, till ett moget beslut.

– Skjutsa mig nu genast norrut, tilldess vi upphinna officern, som reste nyss härifrån, och tag min häst i skjutslega1!

Bonden gjorde stora ögon. Antingen är karlen tokig, eller har han stulit hästen, tänkte han vid sig sjelf. Men Elias drog honom med sig tillbaka till gästgifvargården, och huru saken bedrefs voro båda en stund derefter på väg till Uleåborg. Till all lycka hade de resandes stora ryska släde gått sönder i Siikajoki, och denna gång upphann Elias dem utan synnerlig svårighet.

Hurtigt trädde han in i stugan på Gertula gästgifveri och fann der samma personer, som han några timmar förut så obetänkt hade öfverfallit vid Brahestads tull. F. d. borgmästaren Burchard reste sig upp från ett fat rofvor, hvars innehåll just höll på att försvinna i hans korpulenta matsäck, och gjorde min af att spärra vägen för den inträdande. – Den tusan perkele kivekäs will durchaus hängen! utropade han.

Elias sköt honom åt sidan och gick rakt fram till officern, en medelålders man med ädla, redbara drag. – Förlåt mig, sade han, – att jag än en gång stör eders välborenhet; men det sker, vid Gud, icke i elak mening.

– Hvem är ni? Hvad vill ni? frågade officern med rynkad panna.

– Jag är en af salig kungens och Löfvings ringaste tjenare, till yrket en kivekäs, som de kalla oss, konungens frie män här i landet, genmälde Elias. – Ett pris af hundra daler är satt på mitt hufvud för det jag brännt en rysk galér uti Pargas skärgård, och ers välborenhet kan lätt blifva af med mig genom att angifva mig för länsman på orten. Men jag talar till en karolin; jag kan ej hafva något att frukta.

– Nej i sanning; är det så som du säger, min gosse, behöfver du icke ångra att ha vändt dig till mig. Jag är major Düker vid Uplänningarne och vänder tillbaka från Ryssland efter snart 13 års fångenskap. Min hustru följer mig norra vägen till Stockholm.

– Till Stockholm! upprepade Elias. – Herr major, – tag mig med! Jag vill tjena er som skoborstare, jag vill köra ihjäl alla hästar för er – jag vill slåss för er – men det behöfs icke numera – kort sagdt, herr major, jag vill dö för er, men tag mig med!

– Unge man, sade Düker leende, – om du kör som du rider, tror jag verkligen att du är i stånd att hålla ord. Hvarföre har du så brådt till Stockholm?

Elias redogjorde i korthet för Maries bortröfvande.

– Det är en betänklig historia, sade majoren; – vi ha nu fred, min gosse, och med all din hurtighet fruktar jag du kommer till korta mot flickans förmyndare. Men lika godt: att vara biltog2 för det man tillfogat fienden afbräck3, det är icke något fel i mina ögon. En af mina gamla soldater, som följt mig ur fångenskapen, stadnar i Uleåborg, och Burchard spekulerar der på en länsmansbefattning. Du kan intaga deras plats. Men rid icke ihjäl mina hästar, det förbehåller jag mig.

– Lefve kung Carl! utropade Elias och svängde hatten.

– Wollte sagen den grossmächtige Friederich, rättade Burchard. – Nur immer den rechten Potentaten, durchaus!

Tåget satte sig åter i rörelse. Man reste nu genom förfärligt ödelagda nejder. Hela Limingo slätt var en öken, der icke sten på sten var öfrig af menniskors boningar. Först i närheten af Uleåborg såg man åter här och der en koja vid vägen. Staden sjelf var illa medfaren. Dess historieskrifvare Johannes Snellman (1736)4 berättar om fiendens intåg i den oförsvarade staden Andersdagen år 1714 och huru allt blef under kriget spolieradt, 143 bland invånarne bortförde i fångenskap samt många andra under flykten omkommo på hafvet. På vintern hade nu några bland flyktingarna återkommit öfver Torneå; men staden var ännu till hälften obebodd, och bestod af förfallna kojor, knappt uppresta efter branden 1705, innan pesten 1710 och fiendens infall satte äfven Uleåborgs välstånd långt tillbaka.

De resande stadnade icke längre i Uleåborg, än som behöfdes för en nödvändig hvila. Färden fortsattes under mödor och faror, om hvilka man nu knappt kan göra sig en föreställning, allt längre åt norden. Ända till det lilla förfallna Torneå räckte spåren af krigets sköflingar. Derefter fanns åtminstone tak öfver hufvudet, men äfven på svenska sidan, ehuru i mindre grad, var folket utdödt, armodet stort och landet förvildadt. Mången gång hade de resande endast fribytarens rådighet och vana att reda sig i det kinkigaste läge att tacka för det de helbregda kommo igenom alla dessa besvärligheter.

Ändtligen, efter åtta veckors färd i menföret, såg man Stockholms tornspiror glimma i vårsolen. Denna anblick pressade tårar ur den redlige Dükers ögon. Man befann sig nu i början af Maj. Elias tog ett hjertligt afsked af sina följeslagare och begaf sig på egen hand ut i den dåvarande trånga labyrinten af Stockholms hufvudstad, der Tessins verk, det nära fulländade, men ännu obebodda nya slottet5 då redan, stolt som en lejonkula, blickade ut öfver Mälarens förmälning med Östersjöns vågor.

Van att, såsom sin mästare Löfving, antaga alla skepnader, begaf sig den förslagne fribytaren genast till grefve Horns hus och utgaf sig der för en finsk herres kammartjenare, som med goda ord och dusörer6 ville insinuera en befordran7 hos grefve Horn. Snart hade han i denna egenskap lockat ur tjenstefolket allt hvad de visste om grefven, grefvinnan och hennes fosterdotter. Tyvärr var det inga glada nyheter. Larsson hade återfört Marie till grefvens hus; hon hade gråtit mycket och mest stängt sig inne, men en afton hade hon gått att besöka sin syster, som var inrest till Stockholm, och på återvägen derifrån hade hon plötsligt försvunnit. Förgäfves hade Larsson, förgäfves grefven sjelf satt halfva staden i rörelse för att återfinna den förlorade; det var nu tre veckor sedan, och man hade icke funnit det ringaste spår. Grefvinnan var otröstlig, den kärfve Larsson sökte förgäfves dölja sin ånger och oro öfver att hafva fört flickan till Stockholm. Kort sagdt, det var något under allt detta, mente de kloke bland tjenarne. Flickan hade en hjertesorg, det kunde man nog se på henne, och till slut skulle man få höra att hon hoppat i sjön.

– Hvad skulle det tjena till? sade den gamle portvaktaren, som ansåg sig klokare än alla de andra. – Hade hon hoppat i sjön, så hade hon flutit, det är klart; så mycket har hon lärt sig i Finland. Hon rymde ju hem för att stjäla konsten af någon gammal hexa i Lappland, men se det skämdes hennes farbror för, och förde henne hit för att blifva kristen igen, det lär vara si och så med den saken i Finland. Baron Sparrfelts bästa karl, Knut med ärret, svor och förbannade sig på att grefvinnans Marie hade förhexat hans herre och skulle nog en dag fara af med honom till Blåkulla.

– Vet man så noga att hon icke gjort det? frågade Elias helt lugn, medan han inom sig var färdig att hugga den gamle sladdrarn i stycken.

– Icke är det så visst, sade en näbbig kammarjungfru, som aldrig kunnat förlåta Marie hennes företräde uti grefvinnans ynnest. – Samma dag hon försvann såg jag Sparrfelt rida två gånger här förbi och från den dagen har ingen sett till honom.

– Prata hon, min söta! sade grefvens förnäme kammartjenare, som alltid visste mer än alla de andra. – Baron Sparrfelt har rännt värjan igenom en dragon och sitter nu i arrest på sin egendom Gärdinge tre mil från Stockholm.

Elias hade hört nog. En half timma derefter var han på vägen till Gärdinge, och denna gång i egenskap af en förvaltare, som reste för att uppköpa hästar till Finland. Det dröjde ej heller länge, innan han hade reda på Gärdinges inre historia. Sparrfelt var der, halfdöd af ledsnad och grämelse, men tvungen att stanna i hus-arrest, »för att han och hans folk kört öfver kungen på isen och ihjälslagit fyra dragoner, vid hvilket tillfälle hans majestät med knapp nöd kom undan med lifvet, för hvilket allt nådig baron högst sannolikt hade att vänta stegel och hjul». Skulden till allt detta hade varit en finsk trollpacka, som nådig baron velat föra med sig till Gärdinge för att bota gårdens hästar för spatten8; men när löjtnant Stromberg fick se hexan, lät han hugga ett hål på isen och stoppade henne dit med gevärskolfven, ty det förstås att hon flöt.

Med detta besked återvände Elias till Stockholm, och gaf sig ingen ro, innan han fått reda på löjtnant Stromberg. Här gaf han sig ut för ett ombud från Larsson, hvilken ville framlemna en böneskrift till konungen, och lät härvid ett ord undfalla sig om Sparrfelt och hexan. – Larsson hade ämnat köpa hästar på Gärdinge, men fått höra att Sparrfelt brukade kurera sina hästar med trolldom.

Stromberg gapskrattade. – Det vore ej Sparrfelt olikt, men i det fallet blef han dragen vid näsan af Broman, som for af med hans hexa. Kanhända Bromans hästar också ha spatten.

Med dessa ord vände löjtnanten sin supplikant ryggen, och Elias begaf sig, sammanbitande tänderna af raseri, för att uppsöka Broman.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 skjutslega – avgift som erlades av resande till skjutsskyldig.

2 biltog – fredlös, ställd utanför lagens skydd.

3 afbräck – skada.

4 historieskrifvare Johannes Snellman (1736) – Johan Snellman (1711–1738) disputerade i Åbo 1737 på en tvådelad latinsk avhandling om Uleåborgs historia, De urbe Uloa.

5 Tessins verk, […] nya slottet – Efter att slottet »Tre kronor» brunnit 1697 påbörjades genast en ombyggnad, men arbetet stod stilla 1709–1727 och till det yttre stod det nya slottet färdigt först 1754.

6 dusörer – mutor.

7 insinuera en befordran – åstadkomma en rekommendation.

8 spatten – benämning på olika sjukdomar i hästs hasled.

15. Jupiter och Juno1.

För att finna denna berättelse sannolik, eller ens möjlig, måste man erinra sig den sällsamma förändringen i seder och tänkesätt vid svenska hofvet efter Carl XII:s död. I Carl XI:s tid voro sederna ytterst stränga, och hofvet, likasom konungen, delade sin dag mellan arbete och andaktsöfningar. Mycket af den tidens allvar fördunstade under Carl XII:s vilda ungdomsnöjen; men derefter lyftade först segrarna och sedan nederlagen folket ånyo till en allvarligare stämning. Sjelfva den gäsande2 inre tvedrägten, partihatet, intrigerna, thronstriderna och kampen för eller mot enväldet stålsatte i början sinnena mot det sedeförderf, som redan i mer än en mansålder utbredt sig ifrån det lättsinniga franska hofvet öfver större delen af Europa. Sverige fortfor på det hela att vara ett land med stränga seder, och det behöfdes ännu 50 års svaghet och inre söndringar, för att med Gustaf III införa andra tänkesätt i de högre samhällsklasserna. Men Fredrik I hade gått i en annan skola än tolfte Carl. Han hade uppvuxit i samma galanta hofluft, som den tidens berömdaste libertiner, August II och hertigen af Orleans3, och stred för helt andra eröfringar, än hans barske företrädare. Lyckligtvis räckte hans inflytande icke långt bortom hofvets lysande lekverk4, och partierna, som fortforo att ryta omkring honom, under honom och öfver honom, skrämde honom till ett yttre sken af anständighet, hvilket tog sig rätt komiskt ut för dem som närmare kände honom.

I botten af stora händelser ligger alltid en stark tråd, som sammanhåller dem, men på ytan förlorar sig denna tråd i svaga spindelväfvar af slump och menskliga lidelser, hvilka då få utseende af att ha varit händelsernas egentliga ledtrådar. Vid tidpunkten för denna berättelse blandade sig i de öfriga partistriderna en förbittrad fiendskap mellan det segrande hessiska och det besegrade holsteinska partiet5 i Sverige. Grefve Horn var nu den man, som styrde riket. Men den sjelfrådiga Ulrika Eleonora kunde aldrig förlåta honom, att han, som varit hennes systersons och medtäflares, den holsteinske prinsens guvernör, allt fortfarande hade sin fordne elev så kär, som rikets välfärd och den nya successionen det kunde tillåta. Grefve Horn handlade som en man, men hans drottning hatade som en qvinna. Hans fall var beslutadt; och hade han fallit i den stunden, medan friheten ännu var ett okynnigt barn, så hade måhända enväldet, som ensamt visste rätt hvad det ville, ånyo upprest sin krönta panna i Sverige.

Konung Fredrik darrade för den stunden lika högt som han önskade den. Han älskade icke grefve Horn, men han fruktade honom. Ogerna gaf han vika för drottningens enträgna föreställningar att den nya ordningens pelare borde störtas. Slutligen lemnade han dock sitt bifall dertill.

Bakom dessa hof-intriger stod osynlig och mäktig en i dessa berättelser välkänd man, grefve Torsten Bertelsköld. Han hade drottningens öra. Han var af henne bestämd till grefve Horns efterträdare. Ingen annan var dertill vuxen.

Allt var förberedt. Dagen och timman voro utsatta. Det fordrades endast konungens underskrift till den allrådande Horns afsked och förvisning, hvarpå efterträdarens utnämning omedelbart skulle följa.

Konungen väntade drottningen i sitt arbetskabinett och gick orolig fram och tillbaka i rummet. Han hade afskedat sina gunstlingar och förtrogne; endast sekreteraren Broman satt vid skrifbordet, sysselsatt att efter konungens diktamen uppsätta en skrifvelse till rådet, hvarigenom den egenmäktiga och vågade åtgärden skulle rättfärdigas.

Hvad dessa statsangelägenheter dock i längden blefvo tråkiga! Konungen ändrade och ändrade ånyo ordalagen i den betänkliga skrifvelsen, men fick dem aldrig rätt efter sin önskan. Slutligen kastade han sig utledsen på soffan och afbröt sin diktamen tvärt med den oförmodade frågan: »noch nichts von Lappland? Ännu ingenting om den finska hexan6?»

– Eders majestät ... sade Broman, med underdånig förvåning blickande upp från den vigtiga skrifvelsen i ett helt annat ämne.

– Nun was?7 du måste mig henne tillrättaskaffa. I mer än ett halft år har hon mig ständigt gäckat. Du är ett oskickligt nöt, Broman; duger knappt kråkfötter hop att sudda. Eselsjunge!

– På ers majestäts befallning förde jag henne i säkert förvar hos hofskräddaren mäster Gerhards hustru, som fick befallning att noga stänga fönster och dörrar och icke insläppa någon menniska, innan ers majestät fick tillfälle att incognito hedra dem med sitt första nådiga besök. Beklagligtvis ...

– Geh zum Teufel!8 Andra morgonen var hon putzwech9.

– Mutter10 Gerhard visade mig fönstret, der flickan hissat sig ned. Det var i andra våningen; 24 fot11 från marken. Obegripligt! ...

– Obegripligt resultat af de dukater den sladderkäringen af dig lurat. Kanske har du dem i din egen vida ficka stoppat?

– Ers majestät, mitt underdåniga nit ...

– Bah, Zuckerwasser12! Hvad har du gjort för att henne återfinna? Geschwind!13

– Jag vände mig först till grefve Bertelsköld, som förmådde Sparrfelt att enlevera flickan, för att spela henne i rätta händer. Han visste ingenting.

– Nichts?14 Den mest slipade skurk i Stockholm visste gar nichts? Weiter15 fort!

– I grefve Horns hus, der kammartjenaren står i min sold, hade man heller ingen spaning16. Man trodde der att flickan hoppat i sjön.

– Man kan Sverige styra och likväl ingenting veta. Weiter fort!

– Sedan jag, lika förgäfves som nyss förut grefve Horn, låtit genomsöka hela Stockholm, kom i går en karl till mig, under föregifvande först att han ville inlemna en supplik. Men när han såg sig ensam med mig, grep han mig i kragen och tvang mig med pistolen för bröstet att säga hvad jag visste om Marie Larssons försvinnande.

– Och du sade honom allt hvad du visste, und noch was dazu17?

– Förr skulle jag tusen gånger dö, än svika min store konungs nådiga förtroende, fortfor gunstlingen i samma ton midtemellan underdånigt kryperi och oförskämd förtrolighet. – Jag märkte, att han kände händelsen med Sparrfelt, och diktade hop för honom en famös18 historia: flickan skulle vara dold hos en hofperukmakare på söder. Den fördömda karlen var icke lätt att lura. Jag var tvungen att följa honom till den föregifne perukmakaren. Lyckligtvis mötte jag poliskommissarien Frifält vid trappan. Han förstår en blinkning och min gode man sitter nu i stadshäktet, anklagad för hemgång19 och rån.

– Gut20, Broman, gut. Låt karlen hänga, geschwindt! Han kunde sig dumma och farlig blifva. Packets modesti21 bör respekteras.

– Ers majestät täckes22 vara utan bekymmer. Det är nu utredt, att karlen, som kallar sig Elias Pehrson, är en gemen fribytare från Finland och att förliden höst ett pris blef satt på hans hufvud för något slags röfveri. Det finnes skäl tillräckligt att hänga tio personer af hans conduit23.

– Geschwindt, junge24, geschwindt! Han bör ej morgondagen skåda. Det ges vissa orsaker, – hofvet har kattöron – drottningen är prude25, – jalouse26, man förstår?

– Ers majestät skall bli satisfierad27.

– Man bör på sin egen hals tänka. Man badinerar28; – mausetodt29! Man hämtar Marie inom åtta dagar tillbaka, eller man sitt afsked har. Verstanden? Weg!30 Drottningen kommer.

Sekreteraren försvann med den allra underdånigaste bugning, onåden i perspektiv och grämelsen i sitt hjerta. »Sådana redskap slitas fort och brista snart», säger en berömd författare31.

Grefve Bertelsköld anmäldes och mottogs nådigt. Intet drag förrådde hans inre oro vid det afgörande ögonblick, som skulle föra honom till maktens höjder. Han var, som alltid, kall, lugn och beräknande. Man vexlade blott några likgiltiga ord; Fredrik I tyckte ej om folk, som genomskådade honom.

Drottningen inträdde; hofdamerna stadnade ute. Hvem minns ej Ulrika Eleonora den yngres höga och stela gestalt, med det upplagda håret, den urringade klädningen, det oformligt långa liksom påklistrade lifvet ofvanför den öfver höfterna utstående styfkjorteln och de högklackade skorna? Hela gestalten hade starkt tycke af en ringklocka utaf bronz. Pfaltziska husets stora ögon och tjocka läppar mildrades hos Carl XII:s äldre syster32 af ett fint qvinligt behag, men hos Ulrika Eleonora fingo de ett visst karlavulet uttryck, som, i förening med en stor näsa och grofva armar, icke rätt ville motsvara de loftal för skönhet, hvarmed den tidens smickrande poeter frikostigt utrustade henne. Hon hade också ärft hela brodrens sjelfrådighet, utan att ärfva hans fasthet, hvarföre hon ofta vacklade i vankelmod och förgick sig i häftigt lynne, hvilket hos Carl XII var nästan exempellöst. Denna qväll var hon icke vid godt lynne. Konungen märkte genast vid inträdet ett åskmoln öfver hennes höga panna och skyndade sig att, om möjligt, söka afvända blixtarna.

– Immer33 skön som en Juno och oemotståndlig som kärlekens gudinna! utropade han, kyssande hennes hand med den tidens svulstiga courtoisie34. Samtalet fördes på tyska.

– Liknelsen är ej illa träffad, svarade drottningen med en viss skärpa i rösten. – Åtminstone har min höga gemål ett beundransvärdt tycke af Jofur35, – majestätisk och fidel36! Olympen kunde afundas oss; vi spela hvar dag Ovids metamorphoser37; – ers majestät har ju studerat Ovid? I praktiken måhända? Man finner der förtjusande lärdomar. Och se der Mercur38 – gudarnes budbärare! Jag gör er min kompliment39, herr grefve! Ni spelar er rol sans peur et sans reproche40.

Grefve Bertelsköld bugade sig lugn och småleende, liksom hade han endast öra för drottningens utomordentliga qvickhet. Konungen hade mera möda att dölja sin öfverraskning. Någonting var i olag, det märkte han klart. Hans gemål, som han hade att tacka för kronan, visste mer än hon borde veta. Men hvilket af de många äfventyren hade nu transpirerat41 och uppväckt hennes vrede?

Han obligerade42 drottningen att taga plats i den enkom för henne hitflyttade purpursammets-fåtöljen. – Behagar ers majestät hedra mig med sina befallningar? sade han. – När Carl XII vredgades i Demotika43, satt storvisirens hufvud löst under turbanen. När Ulrika Eleonora var ond, måste Fredrik I spela rolen af den tropligtigaste undersåte.

Drottningen satte sig; en mörk rodnad steg allt högre på hennes kinder och panna. Hon var icke älskvärd då, men det var någonting hos henne, som påminte om kalabaliken i Bender44. Hon teg ännu.

– Jag hoppas ers majestät mår väl? frågade konungen, kanske utan att märka den ironi som låg i tonen. – En badkur i Medevi nästa sommar skall ers majestäts dyrbara helsa recréera45.

Intet svar. Åskmolnet var ännu icke laddadt för blixten.

– Men för att komma till rikets affärer, fortfor konungen, synbart generad och i tydlig afsigt att besvärja stormen med hvilket offer som helst, – så delar jag fullkomligt ers majestäts propos46, att grefve Horn ej längre kan souteneras47. Vi måste vår regering från suspecta tendenser purifiera48.

– Rhadamantus49 bör afsättas från gudarnes areopag50, för att remplaceras51 af Mercur – tjufvarnes gud! Vise Jofur, är icke det er mening? utbrast den förolämpade makan.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Jupiter och Juno – överguden och hans maka i romersk mytologi.

2 gäsande – jäsande.

3 den tidens berömdaste libertiner, August II och hertigen af Orleans – Dessa har framhållits som utpräglade representanter för den libertinism som från mitten av 1600-talet fick fäste i högre kretsar, framför allt i Frankrike och i länder influerade av fransk kultur, och som innefattade fritänkande, fri sexualmoral och olika former av avståndstagande från kyrkans kult och lära och från vedertagen moral.

4 lekverk – förströelser.

5 det segrande hessiska och det besegrade holsteinska partiet – anhängarna å ena sidan till kungaparet Fredrik av Hessen och Ulrika Eleonora, syster till Karl XII, å den andra till de två senares systerson Karl Fredrik av Holstein.

6 hexan – förtrollerska.

7 Nun was? – (ty.) Vad nu?

8 Geh zum Teufel! – (ty.) Dra åt helvete!

9 putzwech – putsväck.

10 Mutter – (ty.) mor.

11 24 fot – ca 7 m.

12 Zuckerwasser – (ty.) snicksnack; egentligen sockervatten.

13 Geschwind! – (ty.) Raska på!

14 Nichts? – (ty.) Ingenting?

15 Weiter – (ty.) vidare, mera.

16 spaning – vetskap, upplysning.

17 und noch was dazu – (ty.) och vad mer därtill.

18 famös – förträfflig.

19 hemgång – hemfridsbrott.

20 Gut – (ty.) bra.

21 Packets modesti – de breda lagrens (känsla för) anständighet.

22 täckes – behagar.

23 conduit – här: slag, sort.

24 junge – (ty., Junge) pojke.

25 prude – (fra.) pryd.

26 jalouse – svartsjuk; fra. feminin form av jaloux.

27 satisfierad – belåten.

28 badinerar – skämtar.

29 mausetodt – (ty.) alldeles död, stendöd.

30 Verstanden? Weg! – (ty.) Förstått? Försvinn!

31 »Sådana redskap […] berömd författare – Citatet är oidentifierat.

32 Carl XII:s äldre syster – Hedvig Sofia (1681–1708).

33 Immer – (ty.) alltid.

34 courtoisie – (fra.) hövlighet.

35 Jofur – namn på himmels- och åskguden Jupiter i 1700-talets svenska poesi.

36 fidel – trogen; här ironiskt med tanke på Jupiters och hans grekiska motsvarighet Zeus många utomäktenskapliga affärer.

37 Ovids metamorphoser – Hexameterdikten Metamorfoser av Publius Ovidius Naso (43 f.Kr.–17/18 e.Kr.) är en samling mytologiska berättelser med förvandling som centralt motiv.

38 Mercur – Jfr maskeraden på Drottningholm 1700 där Torsten Bertelsköld är utklädd till Merkurius (sjunde berättelsen, kap. 1 »Lejonet sofver», s. 484).

39 Jag gör er min kompliment – jag komplimenterar er.

40 sans peur et sans reproche – (fra.) utan fruktan och tadel, så beskrevs Pierre de Bayard (1476–1524) som sades personifiera riddaridealen.

41 transpirerat – läckt ut, blivit känt.

42 obligerade – övertalade.

43 Carl XII […] Demotika – Efter nederlaget vid Poltava flydde Karl XII till Turkiet. När den turkiska regeringen inte längre ville ge honom fristad och han vägrade ge sig av, togs han till fånga i Bender 1713. Fram till hemresan i september 1714 befann han sig i staden Demotika (eller Dimotika) på nordöstra Balkanhalvön.

44 kalabaliken i Bender – incidenten den 1 februari 1713 utanför staden Bender där Karl XII med ett femtiotal karoliner försvarade sig mot en numerärt överlägsen turkisk styrka.

45 recréera – stavningsvariant av rekreera: vederkvicka, stärka.

46 propos – förslag.

47 souteneras – fördragas, tolereras.

48 purifiera – rensa.

49 Rhadamantus – Rhadamanthys är son till Zeus och Europa i grekisk mytologi. Han ansågs vara en vis och rättrådig lagstiftare.

50 areopag – domstol.

51 remplaceras – ersättas, avlösas.

16. Junos hämnd.

Konungen vexlade förlägen en blick med Bertelsköld, som stod der lika kall och lugn, som hade han kommit att afhöra ett af den tidens långtrådiga herdaqväden. Men drottningen fortfor, utan att vänta på svar och allt mera ur stånd att längre tillbakahålla sin kokande vrede:

– Ja, Gud må veta, att jag hatar denne finske enhörning1, denne dryge oligarch, som nu spelar herre öfver krönta hufvuden, och den dag skall komma, när jag trampar honom under mina fötter. Men att uppoffra honom – en man med kapacité2, en man med noblesse3 – för en usel ränksmidare, en hycklare, en ignobel4 frondör – så lågt, ers majestät, har ännu icke vår ärfda krona sjunkit! Stadna qvar, herr grefve; er drottning befaller det. Ni småler ännu, ni är förtjust öfver att vara vittne till en scene i vårt kungliga hus, men grefve Horns efterträdare blir ni aldrig! Se här, läs, och döm huru djupt drottningen af Sverige måste förakta er.

Med dessa ord räckte drottningen honom en namnlös biljett af grefve Bertelskölds kända hand och blott innehållande dessa ord:

»I dag kl. 6 eller 7 eft. midd. enleveras Lappland af Sparrfelt och föres till Gärdinge. Avis au lecteur!5»

Bertelsköld läste biljetten, utan att förändra en mine, och återlemnade den med en kall bugning åt drottningen. – Eders majestät täcktes nådigst förlåta mig, sade han; – denna biljett är verkligen af mig. Jag erfor händelsevis att en ung flicka i grefve Horns hus var föremål för en narrs persecution6 och ansåg mig böra varna hennes förmyndare, en köpman från Wasa vid namn Larsson.

– Bagateller! Låt oss återkomma till rikets affairer7 – inföll konungen, som efter den sista förklaringen begynte hoppas en bättre utgång af kalabaliken, än han i början befarat.

Ulrika Eleonora sönderref biljetten och kastade bitarne kring golfvet. – Mediocert af gudarnes budbärare! utropade hon. – Attendez8: jag skall göra ers majestät och herr grefven den äran att något animera ett dåligt minne. I grefve Horns hus fanns för ett år sedan en finsk flicka af borgerlig härkomst; jag har glömt hennes namn, men hos vissa höga personer, som hedrat henne med sin uppmärksamhet, var hon känd under namnet Lappland. Voila9 ett smeknamn af dålig smak, messieurs10. Denna flicka var skön, sade man, – det är mig likgiltigt, – och hade fått ett slags education11. Olyckligtvis var hon ingen Danaë12. Jofur fann ingen nåd för hennes ögon och jag önskar att en person af högre rang än hon hade egt en lika god smak. Man sade till och med att hon var fullkomligt oskyldig och hennes heder utan fläck. Det är möjligt; åtminstone flydde hon från grefve Horns hus för att undkomma sin mäktige tillbedjares förföljelser. Likväl förteg hon dessa förföljelser så obrottsligt, så heligt, som man förtiger en fars förseelser. Hon underkastade sig alla skymfliga uttydningar af hennes steg hellre än att förråda en furstes svagheter, hvilka – om de blefvo förrådda för detta folk, som icke förstår att skämta med sin ära – skulle djupt nedsätta kronans anseende och dens prestige, som kronan bar. Hvad tyckes ers majestät? Denna flicka, hade hon icke förtjent ett bättre öde?

Konungen bemödade sig att skratta. – Esopus13 – sade han – skulle afundas ers majestät talenten14 att berätta sedolärande fabler på det mest snillrika och underhållande sätt.

– Tålamod, sire! Vi skola strax komma till sens moralen. Flickan trotsade alla faror, för att återfinna sin hembygd och sin förlorade far. Olyckligtvis hade hon en onkel, som imaginerade15 sig att gammaldags tro och ära ännu hade något värde i Stockholm. Uppbragt öfver hennes flykt från grefvinnan Horn, hennes välgörarinna, och okunnig om hennes motiver, som hon obrottsligt förtegat, tvang han flickan att återvända med honom till Stockholm och göra excuse16 hos grefvinnan. Flickan gjorde det, och hon gjorde det, sire, utan att ens då förråda en secret17, som kunnat compromettera personer, så höga, att icke minsta skugga från samhällets lägre regioner borde falla på dem.

Konungen svarade blott med en axelryckning. Huru kunde också en drottning, en förnäm dam om 34 år, befatta sig med sådana småsaker? Fredrik I glömde, att det som en qvinna vid 34 år minst förlåter, det är att hafva en yngre medtäflerska.

Drottningen fortfor, alltmera uppbragt, i det hon med sina stora, stela blå ögon fixerade Bertelsköld: – Slutligen forcerade18 man flickan att tala. En person vid hofvet hade den infamien att arrangera en enlevering för att escamotera19 henne – den simpla borgardottren – till rangen af en Diana de Poitiers20 eller en duchesse de la Vallière21, jag vet icke; alltnog, denna person gaf en viss Leporello22 af betjeningen en vink, och flickan blef för andra gången enleverad från Gil Blas23 för att tillfalla Don Juan. Lyckligtvis gaf hennes förtviflan henne mod att sauvera24 sig, i det hon knöt gardinerna tillsamman och hissade sig ned från ett fönster i andra våningen. Hon gäckade ännu engång sina förföljare. Midt i natten och darrande af köld, sökte hon refuge25 hos en af mina hofdamer, grefvinnan Liewen. Här, först här, sire, röjde hon, för att rättfärdiga sig, denna kedja af skandal och intriger, för hvilka hon så länge varit ett offer; och ni, grefve Bertelsköld, kan desavouera er syster, om ni har mod dertill. Men ni har det icke. Ni har bedragit mig, grefve, infamt bedragit mig! Jag ansåg er för en ädling, en statsman; jag var nära att anförtro er vår kronas högsta intressen, och ni har forcerat er egen syster att demaskera er. Eländige charlatan, som ni är, tror ni att Ulrika Eleonora låter behandla sig som en hertiginna af Orleans26? Fruktar ni icke, ni dubbeltungade lycksökare, att min vrede en dag skall ecrasera27 er? Ah, monseigneur28 af Hessen, och ni, grefve af ingenting – hvar ert grefskap må varit i tiden – för det att han icke mera finns, för hvilken J och verlden darrat, så tron J er kunna trampa under fötterna en qvinnas, en makas heligaste rättigheter; men J hafven glömt, messieurs, att denna qvinna ännu i dag är Sveriges drottning!

Ulrika Eleonora betäckte ett ögonblick ansigtet med sin fina spetsnäsduk och bortskjöt konungens hand, som fattade hennes, för att trycka den till sina läppar. Derpå fortfor hon med något mera sjelfbeherrskning:

– Denna flicka, denna »Lappland», som ni kallade henne, hade en älskare, en simpel, men honett29 person, som hon sjelf. Han följde henne hit, för att befria henne ur edra klor, messieurs, och edra handtlangare läto kasta honom i fängelse, för att blifva af med honom. Var det ej så?

– Ers majestät, som är allvetande, svarade konungen spetsigt, – vet förmodligen också, att denne karl är en finsk röfvare, som gjort sig skyldig till hemgång i Stockholm, och att man satt ett pris på hans hufvud.

– Jag vet, sire, att vid den tiden, då er stora fältherretalent icke förmådde hindra fienden att bränna och plundra på Sveriges kuster, var denne unge man en bland de finska partigängare, som oroade fienden inom hans eget område. Hans brott, sire, består deri, att han under stilleståndet uppbrännt en rysk galér och att han i Stockholm sökt skydda en värnlös flicka. Jag har nyss låtit frigifva honom.

Konungen förlorade tålamodet. – Ers majestät har att befalla, sade han, – men tillåt mig erinra, att en scene de famille30 hade lämpligare kunnat till en tête-à-tête31 besparas ...

– På det att ni, sire, derefter må kunna i eder libertina32 jagtsocieté moquera er öfver33 en qvinna, som haft den svagheten att procurera34 eder en krona! Och på det att eder servila kabinettsadel än vidare kunde ostraffadt gyckla med deras drottnings heder! Grefve Bertelsköld torde bättre än eders majestät uppskatta hvarföre han haft den äran att bevittna denna controverse35. Föröfrigt, fortfor här drottningen med en min af högdraget förakt, – är det oss fullkomligt indifferent hvad herr grefven behagar tänka om vår kungliga person.

– Min underdåniga mening, svarade grefven ironiskt, – skall alltid med soumission36 beundra eders majestäts höga egenskaper, äfven när jag har den olyckan att se mitt nit dragas i tvifvel ...

– Vi önska icke höra er mening, herr grefve. Ni har ju gods, icke så? Någonstädes i mån? Edra tendenser ha alltid varit åt höjderna. Vi hoppas att landtluften skall bekomma er väl. Nej, stadna en moment! Ni har ännu en scen att bevittna.

– Befaller ers majestät något mera? inföll konungen i det han torkade svetten af pannan.

– Tillåter ni sire, att jag talar några ord i ert namn, likasom ni ännu för två år tillbaka talade i mitt?

– Om jag ej mig bedrager, har eders majestät hela tiden ordet haft. Kan jag mera än tiga?

– Jo, sire, ni kan – samtycka. Nåväl!

Och drottningen ringde. Dörrarna öppnades, och in trädde Marie Larsson, darrande och åtföljd af Elias Pehrson, hvilken med någon förlägenhet såg sig i detta höga sällskap. Drottningens uppvaktande damer och kavaljerer fortforo att stadna utanföre, och dörrarne stängdes ånyo.

Ulrika Eleonora fixerade den unga flickan några ögonblick skarpt. Kanske kände hon som qvinna en stark lust att krossa och förödmjuka äfven den oskyldiga medtäflarinnan; men vissheten om hennes triumf besegrade den känsla af hat, som svartsjukan ånyo var nära att upptända i hennes själ. Hon sökte nu att i sina ord inlägga en nådig drottnings höghet och mildhet.

– Mitt goda barn, sade hon till Marie, – hans majestät, som med ledsnad erfarit att du varit ett föremål för ovärdiga menniskors förföljelser och som ingenting högre önskar, än att alla hans redliga undersåter må åtnjuta fullkomlig rättvisa, har behagat anmoda mig att taga dig under mitt särskilda nådiga beskydd. Och på det att du vid din snara återresa till hembygden icke må sakna vid din sida en försvarare, som hädanefter kan betrygga dig mot alla förolämpningar, är det hans majestäts nådiga vilja, – så framt37 du sjelf ej har någonting deremot – att du nästa söndag i vårt hofkapell sammanviges med denne unge man, som älskar dig och som blifvit lika oskyldigt förföljd som du sjelf. Det är ju eders majestäts högstegna befallning, om jag ej misstager mig?

– Fullkomligt! Hennes majestät har på det nådigaste sätt behagat förekomma mina önskningar, svarade konungen, bitande sig i läppen.

– För öfrigt blir det min sak att erhålla din förmyndares samtycke, och att sörja för din hemgift. Du äger vid din återkomst att välja den bästa stadsgård, eller det bästa hemman i Wasa län, hvilketdera du önskar, och draga vexel på min handkassa för köpesumman. För att ytterligare med sin kungliga ynnest godtgöra all den infami38, som du, mitt barn, så oskyldigt lidit, vilja hans majestät och jag, jemte vårt hof, hedra edert bröllopp med vår kungliga närvaro. Är det ej så, ers majestät? Och ni, grefve Bertelsköld, som tagit en så generös del i denna flickas öden, skall säkert ej uteblifva vid detta glada tillfälle?

Konungen nickade, Bertelsköld bugade – båda stumma, förbittrade och förödmjukade.

– Jag tackar er, sire! Jag tackar er, herr grefve, fortfor drottningen med en knappnål i hvarje ord. – Hvilken lycka, mina barn, när en högsint konung och en loyal adel förena sig att skydda oskuld och rättvisa äfven bland deras ringaste undersåter! Farväl, mina vänner, vi återse hvarandra. Farväl, sire; blottställ er icke för mycket på nästa jagtparti! Farväl, herr grefve; helsa grefve Horn, när han träffas, och försäkra honom om vår nådiga bevågenhet!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 enhörning – anspelar på Horns namn.

2 kapacité – kapacitet.

3 noblesse – högsinthet.

4 ignobel – oädel, lågsinnad.

5 Avis au lecteur! – (fra.) Vilket läsaren härmed underrättas om.

6 persecution – förföljelse, trakasserande.

7 affairer – angelägenheter.

8 Attendez – (fra.) vänta.

9 Voila – (fra.) se där.

10 messieurs – (fra.) [mina] herrar.

11 education – uppfostran.

12 Danaë – I grekisk myt är Danaë dotter till kung Akrisios, som enligt det delfiska oraklets spådom skall dödas av sin dotters son. För att förhindra spådomen från att gå i uppfyllelse låser Akrisios in Danaë i en kammare, men Zeus besöker henne i form av ett guldregn och hon föder därefter en son, Perseus. Trots att Akrisios åter försöker röja undan både mor och barn överlever de. Efter många äventyr i främmande land återvänder Perseus och dödar oavsiktligt sin morfar.

13 Esopus – Aisopos, enligt traditionen en grekisk fabeldiktare, levde på 500-talet f.Kr.

14 talenten – talangen.

15 imaginerade – föreställde, inbillade.

16 göra excuse – (fra.) be om ursäkt.

17 secret – (fra.) hemlighet.

18 forcerade – tvingade.

19 escamotera – förvandla.

20 Diana de Poitiers – Diane de Poitiers (1499–1566), fransk adelsdam och mätress med ett betydande politiskt inflytande.

21 duchesse de la Vallière – Françoise Louise de La Baume Le Blanc de La Vallière (1644–1710), mätress till Ludvig XIV av Frankrike och hertiginna av La Vallière från 1667.

22 Leporello – benämning på hantlangaren till en förförare; efter betjänten med samma namn i Mozarts opera Don Giovanni med libretto av Da Ponte. Eftersom operan är från 1787 är anakronismen påfallande. (Leporello heter Sganarelle i Molières Dom Juan ou le Festin de pierre (1665) och Catalinón i Tirso de Molinas El burlador de Sevilla y convidado de piedra (ca 1630).)

23 Gil Blas – slug skälm och titelperson i pikareskromanen Histoire de Gil Blas de Santillane (1715–1735) av Alain-René Lesage; Topelius läste verket 1833, förmodligen i en förkortad översättning från 1828, Gil-Blas’ lefnad och äfventyr, af Le Sage, i sammandrag (Dagboken 22–23/1 1833, ZTS XXI).

24 sauvera – rädda.

25 refuge – tillflykt.

26 hertiginna af Orleans – Françoise-Marie de Bourbon, maka till den för sina utsvävningar kände hertigen av Orleans; jfr kommentar till 781, 20–21.

27 ecrasera – krossa, tillintetgöra.

28 monseigneur – Med monseigneur (fra.) tilltalas kungliga personer.

29 honett – stavningsvariant av honnett: hederlig, rättskaffens.

30 scene de famille – (fra.) familjegräl.

31 tête-à-tête – (fra.) samtal mellan fyra ögon.

32 libertina – som utmärker sig genom lös sexualmoral.

33 moquera er öfver – göra er lustiga över.

34 procurera – skaffa.

35 controverse – tvist.

36 soumission – vördnad.

37 så framt – såvida.

38 infami – vanära.

17. Våren 1722.

Om brända boningar, förhärjade åkerfält, ruineradt välstånd, ihjälslagna, marterade1 eller i fångenskap och träldom bortförda menniskor, ja om sjelfva de politiska olyckorna, såsom förlusten af länder, förstörda finanser och allmän vanmakt, vore de enda följderna af ett långt och förödande krig, så vore anblicken ännu icke på långt när den ödsligaste, som möter ett menniskoöga i denna verldens brödrafejder. Dessa boningar kunna återuppbyggas, dessa fält kunna åter besås, dessa invånare kunna åter uppvexa genom naturens visa ordning, som efter stora ödeläggelser fördubblar fruktsamheten. Äfven riken kunna efter hand åter upplyftas ur deras vanmakt och förlorade länder återvinnas genom odlingen inom egna gränser. Men den hårdaste af alla olyckor, och den som uppfyller betraktaren med den djupaste sorg, är anblicken af en stor moralisk förnedring, som vanligen åtföljer krigens härjningar och som äfven i Finland åtföljde den stora ofreden. Du, som måhända i denna berättelse skyggat tillbaka för en och annan blick i denna tids sedliga förderf, var viss att du endast fått ana en ganska liten del deraf. Det har varit nödvändigt för taflans sanning, men du har blifvit förskonad från den gröfsta och mest upprörande förnedring i samhällets lägre klasser, der ingen yta af bildning beslöjar den otyglade och vidriga sjelfviskhet, hvars frön äro nedlagda i hvarje menniskohjerta. Den, som engång vill måla stora ofreden i hela dess förfärande sanning, han måste måla den qvinnan, som ensam på isen i vinternatten åt upp sitt döda barn2, eller – kanske än mer betecknande – henne, som, dagen efter ett blodigt nederlag, kysste för en usel judaspenning sin mans mördare och sitt lands fiende.

Lyckliga må vi skatta oss, att under denna djupa förnedring det till döden förkrossade finska folket dock i sin helhet dignade neder med ära och mannamod, för att åter resa sig upp, när en bättre morgon grydde. Vid sidan af de allradystraste taflor, som historien erbjuder, framträda mildrande och försonande minnen af ädla uppoffringar, trohet och försakelser i nödens bittraste pröfning, vid hvilka hjertat klappar af beundran och glädje, likasom ofta de mörkaste skuggor endast tjena till att förhöja dagrarna utaf dygd och godhet. Skada, att snart halftannat århundrades natt begrafvit de flesta af dessa ädla drag i glömska; – de som återstå äro likväl tillfyllest att för efterverlden rättfärdiga fädernas minne.

Och nu, gode läsare, föra vi dig från äfventyren, farorna, sorgerna och nöden fredligt tillbaka till en vacker vårqväll på Finlands nordliga strand i början af Juni 1722. Våren var sen, men kom då hastigt på, så att träden löfvades inom några dagar. Aldrig har någon vår i Finland blifvit med så underliga känslor emottagen. Det förekom de återvändande flyktingarne, som gingo de nu ett nytt lif till möte. Allt omkring dem syntes så förunderligt främmande. I början, när snön smälte, betraktade de med vemodiga känslor grushögarne af deras fordna hem, de förvildade åkerfälten och skogen, som vuxit tät öfver byarnas fordna plats, de igenrasade brunnarna, de murknade gärdena och ända in i de för öppna dörrar och fönster stående kyrkorna. Men när gräset begynte grönska och träden löfvas och det välbekanta suset af sjöarnas blåa vågor åter hördes sorla omkring dem, tycktes dem landet i all dess vildhet vara så öfver all beskrifning skönt, att de aldrig dess like skådat någonstädes. Det var ju ändock deras eget kära land, deras barndoms älskade bygd, och de behöfde icke mera, som fordom Babylons judar3, hänga sina harpor i pilträden på den okända stranden och fukta med sina tårar främlingens nådebröd. Hvad betydde det, att stor brist och många bekymmer ännu återstodo, innan de kunde få sin nya bostad i ordning och vänta på skördar, hvilka de ännu icke sått! De arbetade nu med lust och ifver, ty de arbetade för ett nytt hem och en bättre tid; de hade åter ett fädernesland och en framtid, och de tyckte det åter löna mödan att lefva.

En afton, som sagdt, i Juni, när björkarna med sina nyssutslagna gröna mössöron speglade sig i den klara viken vid Loilax, såg man en fordom reslig, men nu af sorg och ålder lutande gråhårsman långsamt vandra på landsvägen, som från NyCarleby leder åt söder till Wasa. När han kom till gårdens nya grind vid den likaså nya och hvita gärdesgården, satte han sig på en sten att hvila. Till venster om vägen hade han den nybyggda gården, der tvenne kor i hagen betade girigt det ännu späda gräset och en man och en qvinna flitigt uppgräftade närmaste åkertäppa. Till höger om vägen utbredde sig viken, och vid dess strand höll en man på att timra ett mindre fartyg, medan en ung qvinna icke långt derifrån var sysselsatt med att klippa de yfviga pelsarna af några präktiga får. Aftonen var klar, lugn och mild; hela naturen tycktes småle af frid, likasom hade menniskornas nya förhoppningar dubbelt sköna återstrålat från hennes hulda modersanlete. Den gamle tycktes tveka om han borde gå vidare, eller söka här ett herberge för natten, ty vandringen hade påtagligen medtagit hans krafter.

Innan han ännu bestämt sig för det ena eller andra, hade mannen och qvinnan vid stranden slutat deras arbete och återvände öfver vägen till gården. När de nalkades och funno gubben hvilande på stenen, bjödo de honom vänligt att rasta öfver natten i gården. Med en stel nickning och utan att tacka för en så vanlig gästfrihet, följde han dem derpå hem till den nära boningsstugan.

Vid deras inträde hade våra gamla bekanta, Heikki och Brita, äfven återvändt ifrån gräftlandet4, och qvällsvarden af enklaste slag stod färdig på bordet. Elias Pehrson och hans unga hustru Marie – ty det var de, som arbetat vid stranden – intogo annars ett slags högsäte vid bordet näst Heikkis svärfader; Heikki och hans hustru hade trugat dem dertill, sedan Elias nu köpt hela hemmanet. Men för denna gång afstods öfversta platsen åt gråhårsmannen från landsvägen, hvilken också intog densamma utan krus. Det hörde till tidens vackra seder, att ålderdomen var sjelfskrifven till sådan heder.

När den gamle vid bordsbönen aftog sin ludna vintermössa, blottande dervid ett kalt hufvud och ett spöklikt, hvitskäggigt ansigte, blef Marie helt hastigt ganska blek, men hämtade sig åter och lyssnade med spänd uppmärksamhet till männernes tal.

– I dag hafva vi gjort ett godt stycke arbete, sade Elias till Heikki. Du och Brita ha ärtlandet färdigt, och jag har sträckt spanterna till min lilla kutter, som innan hösten skall hemta oss hvad vi behöfva från Stockholm. Skutan skall heta Maja; – alla Major ha lycka med sig, tillade han med en förtjust blick på sin vackra hustru.

– Och alla Britor med, svarade Heikki godmodigt. – Jo, kära far, ni må tro att här är mycket att göra till hösten. Korntäppan har jag nu fått sådd, och ärtlandet så vi i morgon, men rågåkern ger oss arbete hela sommaren, och sedan låter han vänta på skörden till i höst ett år till. I vinter ha vi mest ätit bara stampbröd, men sedan Elias och Marie kommo hem från Stockholm med vår nådiga drottnings kungspengar, så vankas rent bröd, som ni ser. Han är nu husbonde, ser ni, och jag bara landbonde5, men eftersom han har sina gamla vanor till sjös och sträfvar ut åt de villande vågor, så sköter jag jordbruket, tills jag får mig ett annat hemman. Marie, ser ni, är icke heller för högfärdig att sitta till bords med oss, fastän hon gått i lära hos grefvinnor och firat bröllop i kungens och drottningens nådiga närvarelse. Vi ha en förskräckligt nådig kung nu för tiden, och drottningen, hon skall se ut som en messingsfiol, på en midsommarvaka.

– Nog går det nu framåt, om vår Herre är så nådig och ger vext på landet och vind på sjön, sade Elias, afbrytande vännens kungliga loford. Visst vill det falla sig ovant för en sådan lycksriddare6 som jag att sätta sig stadigt i bo som en annan menniska; men när jag får trångt på landet, tar jag min välsignade lilla Maja med och reser till Stockh– jaså; nej, Maja vill icke med till sjös, hon stickar hellre strumpor och väfver vadmal här hemma. Det är hon som råder, ser ni; jag hade annars tänkt söka mig till borgare i NyCarleby, efter7 sjöfart och jordbruk icke hampa sig8 bra tillsamman, men Maja har ingen lust för stadslifvet, och det hon vill, det vill jag. Nu kan ni smaka på det hembryggda ölet, far; vi ha ju fått malt i år. Ni kan tro mig, när jag säger det, jag som härtills lefvat af krig och örlig9; Gud välsigne freden, gamle man! Utan den vore vi alla på half ranson.

– Freden? mumlade gubben från landsvägen, i det han dystert skakade det gråskäggiga hufvudet; – hvad ha de döda för godt af freden?

– Det hörs att ni förlorat mycket på kriget, gamle far, sade Elias trohjertadt. – Låt ej sorgen för all tid få makt öfver er; Gud skall visst ännu styra allt till det bästa.

– Elfva barn! Elfva barn! fortfor den gamle, som det syntes, uteslutande upptagen af en enda föreställning. Åtta söner! Långa, raka, starka gossar, allesamman sex fot och tre tum under måttet, utom den yngste! Min stackars Benjamin – min ålders glädje – var tre tum kortare. De sju ha stupat; sex tog Bertelsköld; ni ha kanske hört det? – i Ilmola – om vintern – på skidorna – alla sex på en morgon; det är en gammal historia. Den sjunde tog kungen med sig till Norge; det ha ni också hört; det var om julnatten; sjelfva bergen skulfvo10 af köld; en stackars gosse kunde ej vara mer hård än stenen. Och sedan Benjamin; ni skulle sett Benjamin, han var så mild under ögonen som den unga qvinnan der; ja hon må väl gråta sina ögon röda. Vi bergade en dag den nedtrampade rågen; då kommo kosackerne och lyfte min lilla Benjamin med sig på hästryggen ... Från den dagen trodde jag icke mera på Gud.

– Men, sade Elias, med ens uppmärksam, när han såg Marie gömma ansigtet i sina händer – hvem är ni, gamle man, som förlorat så mycket och ställer den barmhertige Guden till svars derför?

Den gamle fortfor, utan att höra honom: – Jag sprang efter ryttarne så länge jag kunde, – en dag – två dagar – veckor, månader: jag visste till slut ej hvar jag var. I djupa Ryssland var jag, der ingen förstod mig. De sågo att jag förgicks, och de gåfvo mig bröd. Jag sade till dem: gif mig igen min siste, min ende son! Jakob hade elfva söner qvar, när de förde till honom Josefs blodiga lifrock, och ändock slet han sönder sina kläder och strödde aska på sitt hufvud.11 Jag har ingen, ingen! Men de förstodo mig icke. Sedan hittade jag icke tillbaka – tiggde mig fram, ensam, fattig ... och jag hade dock fyra stora hemman ... jag hade ju elfva barn. Men det finns ingen Gud! Om det funnes en Gud, skulle han längesedan ha förbarmat sig öfver mig.

– Och vet ni så visst att han icke gör det nu, fastän ni i er blindhet och sorg förnekar hans vägar? Ni hade ju också tre döttrar.

– Tre döttrar ... alla fagra som dagens ljus ... och den yngsta bland dem var, näst min Benjamin, den fagraste och den käraste af dem alla. Men de ha alla öfvergifvit mig, alla, alla förglömt mig; och vet jag väl, om någon af dem numera finns ofvan jord?

Vid dessa ord hade Marie sakta gått bakom den gamles bänk och omfamnade honom med heta tårar. – Känner ni icke igen mig, min far? hviskade hon snyftande vid hans bröst. – Jag är ju er egen lilla Marie, som var ännu ett barn, när ni skickade oss öfver till Sverige, och derföre visste jag icke strax att det var ni. Hur jag har sökt dig, min stackars far! Men nu skall du icke mera öfvergifva oss, nu skall du bo hos oss; nu skall du åter tro att det finnes en Gud!

Den gamle betraktade henne stel och orörlig. Han hade upplefvat så bittra öden, att han nästan hade glömt hvad glädje var. Men nu smalt hans hjerta. Han slöt sina ögon och öppnade dem åter för att betrakta den sköna blomstrande dottren, likasom för att öfvertyga sig, om icke allt detta var en dröm ifrån fordna dagar. Kanske hade han ofta förr, der han ensam och fattig irrade kring i det främmande landet, sett denna syn i drömmen, och den hade försvunnit, för att lemna honom dubbelt ensam åt hans armod och sorger. Nu försvann den ej mer, nu var han plötsligt åter rik, och darrande stod han upp från bänken, men blott för att, på engång lycklig och förödmjukad, knäböja och tillbedja den Gud, som han nyss förnekat.

– Jacobs Gud välsigne dig, barn, och den du kär hafver! hviskade han. – Såsom jag nu står, så står hela vårt finska land uti denna våren, och har förlorat tio barn utaf elfva, men när det återfunnit det elfte; se då känner det sig åter lyckligt och rikt, såsom hade det aldrig mist sin glädje. Kom, barn, här är för trångt i stugan. Låtom oss se Guds nådes sol gå ned i ljus och gå upp i barmhertighet!

Och de gingo med underliga känslor ut i vårqvällen, – denna vår, då så många tårfulla ögon i Finland förgäfves sökte ett spår af de sina, men ock så många skilda hjertan ånyo klappade högt mot hvarandra. Solen sjönk bakom granarna på udden och förgyllde vikens lugna vattenspegel; kornknarren skorrade uti det första åkerfältet; röken af fredliga tjärdalar och kyttländer12 omtöcknade horizonten; på afstånd hördes åter vallflickans sång och klockornas klingande borta i beteshagen13; – allt var frid, ljus, förtröstan och hopp, och så randades åter fredens första gröna vår öfver Finlands ödemark.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 marterade – torterade.

2 åt upp sitt döda barn – Samma uppgift om föräldrar som förtärt sina döda barn förekommer i skildringen av 1690-talets hungersnöd i sjätte berättelsen »Majniemi slott», kap. 11 »Stora hungersnöden», s. 439, r. 32–34. Topelius har hämtat uppgiften ur »Underrättelser om tilståndet i Finland under de svåra Missväxtåren 1695, 1696 och 1697», ÅT 23/9 1793.

3 Babylons judar – När babylonierna erövrade landet Juda i början av 500-talet f.Kr. deporterades en stor del av judarna till Babylon. Exilen kallas babyloniska fångenskapen och varade i knappt 60 år.

4 gräftlandet – det med gräfta (flåhacka) upphackade landet; SAOB har detta belägg av Topelius.

5 landbonde – person som på vissa fastställda villkor, t.ex. fullgörande av dagsverken, hade nyttjanderätten till annans jordegendom.

6 lycksriddare – lycksökare, äventyrare.

7 efter – eftersom.

8 hampa sig – lyckas; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 örlig – örlog, krig.

10 skulfvo – skälvde.

11 Jakob hade elfva söner qvar, […] aska på sitt hufvud. – 1 Mos. 37:31–34.

12 kyttländer – kyttland: en form av svedjeland.

13 vallflickans sång och klockornas klingande borta i beteshagen – Jfr början av »På Roines strand», författad 1858: »Hjorden betar, och klockan klingar» (i Nya blad, 1870).

Fältskärns elfte berättelse.

– Hvar slöto vi sist? frågade gamla mormor, när den vanliga kretsen åter var samlad en afton mellan jul och nyår. Helgen hade medfört så många bestyr, att en driftig husmor väl måste ursäktas, om hon glömt det framfarna för det närvarande.

– När kivekät1 brände ryska galeren, svarade lille Jonathan flinkt, men halfhögt och likasom för sig sjelf, ty disciplinen var sträng, och barn understodo sig sällan att öppna munnen i äldre folks närvaro, om de ej fingo direkt en fråga.

– Jag menar det var vid Nystads fred, när menniskorna togo sitt förnuft till fånga, genmälde skolmästaren, i det han med den honom egna värdighet framdrog den blårutiga snusnäsduken.

– Ursäkta, det var vid fälttåget på Wärknäs udde och slagsmålet vid Gärdinge, inföll postmästaren kapten Svanholm, hvars hågkomster dröjde med förkärlek vid hvarje skymt utaf örlig2.

Men Anne Charlotte hade fäst sig vid mildare tilldragelser. – Mins icke mormor ödemarkernas vår? utropade hon. – Kungen och drottningen voro ju med på Elias Pehrsons bröllop med Marie Larsson, och sedan sågo vi dem en afton i Juni på Loilax gård, när den gamle Thomas återkom från sin vandring till Ryssland.

– Nu mins jag det, svarade mormor. – Det är för väl, att der en gång blef ett ordentligt bröllop; minsann var det ej första gången allt slöts som det skulle. Skada att ett så rart tillfälle blef så knapphändigt omtaladt. Jag hade väntat en omständlig beskrifning på brölloppet: huru der gick till, huru bruden var klädd, hvad folk hade på sig och hvad man hade till mats. Det är då något som man begriper och som man kan taga på med händerna. Men om den eller den höga herrn, presidenten3 eller kungen haft det eller det fuffens för sig till att bedraga hederligt folk, så angår det oss fasligt litet, efter hvad jag kan tycka, isynnerhet när det kommer fram i halfqvädna visor. Jag får tillstå, att jag aldrig kunnat med Torsten Bertelsköld; knipslug var han redan som pojke, och värre blef han. Men sedan han blifvit president, är han då rent af odräglig. Fy en sådan samvetslös karl!

– När allt väges med sitt mått, var han kanhända hvarken bättre eller sämre än hela den tidens statskonst, genmälde fältskärn saktmodigt. – Hvarföre gapade verlden på Carl XII? Visst icke blott för hans hjeltebragder, utan lika mycket för hans ärlighet, som rusade blindt med hufvudet mot väggen. Ty stater emellan gällde annars alltid den grundsats, att den listigaste bedragaren var den störste mästaren; och det fanns intet svek, som ej då fick namn af politisk vishet, när det gällde att roffa en granne. Jag medger, det kan vara tu tal, om icke vår tids diplomati i tysthet är utaf samma tanke; – ja, så ser det verkligen ut: i tvåhundra år har man ägt en folkrätt på papperet, och likväl lefva staterna ännu inbördes uti naturtillståndet, så att karl den som4 kan åtkomma det rikaste bytet, om möjligt med list, hvarom icke med våld. Men skillnaden är att det nu finns en offentlig mening, ett rättsmedvetande, som fördömer sveket och icke sällan med ett andedrag bortsopar spindelnäten. Och derför vågar sig sveket icke numera fram utan en stark förgyllning: det understår sig icke mera att vara princip; det djerfs icke mera predika den lära, som Carl Gustaf Tessin ville inplanta hos Gustaf III, när denne ännu var barn5, att »dygden är en blandning af godt och ondt», allt efter omständigheterna. Märk väl, att Tessin var på sin tid Sveriges störste diplomat efter Arvid Horn och ansedd för ett lysande snille, hvilket han också var, och för resten heller ingen oäfven karl.

– Kattguld – oäkta förgyllning – en porteépée6 utan värja! mumlade kapten Svanholm triumferande, i sitt inrotade hat till diplomatien.

– Hvar sak för sig, inföll skolmästaren ej utan hetta. – Utan förståndige män i rådkammaren stode vi alla sub dio7, på bara backen. Jag vill påminna mig att också 1700-talets statsmän brukade vädja till allmänna meningen.

– Åhja, svarade fältskärn. – När Peter I, August II och Fredrik IV slöto förbund mot Carl XII,8 drogo de försorg om att rättfärdiga sig uti cirkulärer till alla större europeiska hof. Carl XII, eller rättare Piper, drog försorg om att vederlägga dem med pennan lika hurtigt som med svärdet9. Sådant blef både sed och nödvändighet, ju mera jemvigtsystemet utvecklade sig och krigen begynte med allianser. Ett exempel bland många var också det ryktbara Sinclairska mordet 173910, som hade till följd en liflig skriftvexling inför hela Europa. Men striden utkämpades då mellan hofven, kabinetterna och deras besoldade11 skriftställare. Skillnaden är, att i våra dagar vilja folken också hafva sin mening och diskutera sådana frågor med tidningarnas talföra tungor; och medan det på 1700-talet berodde af framgången, om en sak till slut blef stämplad som våld eller rättvisa, händer det nu att den allmänna meningen inlägger protest äfven mot sådana saker, som långt för detta vunnit gammal häfd. Och på samma gång sitter masken allt lösare på svekets panna, det må sedan heta statskonst eller enskildt lycksökeri. I våra dagar vore Torsten Bertelsköld, jag vill ej säga omöjlig, men lättare genomskådad.12

– Ifall han ej vore en Talleyrand13, utlät sig kapten Svanholm något försmädligt.

– Bror är en tapper krigare och framför allt en nitisk postmästare, återtog fältskärn med det satiriska allvaret, som klädde honom så väl; – men jag tror ej att en man som afsatt Napoleon och linierat Europa, kan vägas per lod14. För att återkomma till Bertelsköld, så tillhöra karakterer som hans egentligen öfvergångsperioder, när den ena principen fallit och den andra ej ännu kommit till full klarhet. År 1721 var friheten i Sverige ännu knappt mer än ett förnekande af absolutismen; derom voro alla partier ense och hade således en gemensam botten. Men när det gällde att bygga något positivt på den nya grunden, blef der straxt en klyfta mellan Hattar och Mössor15, och då kunde ingen mera stå väl med alla partier, för att bedraga dem alla. Vi skola försöka att se den tiden i hvitögat.

– Får jag säga min mening, inföll gamla mormor med sin vanliga bestämda ton, – så vore det för väl, om vi kunde slippa allt riksdagsgräl. Var så god och sätt plymer i hattarna och band i mössorna, och lägg dem sedan på hufvuden med peruker eller uppstruket hår med litet puder uppå, så blir det något som folk begriper. Nå, hur går det med konungens ring? Jag vill aldrig förmoda, att det olyckstinget skall till slut förderfva också den lille Carl Victor Bertelsköld, son till Gösta Bertelsköld och hans fru, som hette Falkenberg i sig sjelf? Jag kan icke neka, att jag har liksom en liten vänskap för gossen på förhand: hans föräldrar voro hederliga och beskedliga menniskor; jag hoppas gossen ej ärfver deras lust att flacka verlden omkring. Måntro han blir knekt?

– Det förstås, om han har den allra minsta ruter uti sig, inföll kaptenen. – Han skall väl icke bli skolmästare, vill jag förmoda?

– Duger han ej till det, kan han ju alltid bli postmästare, genmälde den förolämpade skott-taflan för kapten Svanholms sarkasmer.

– Gufar16 – låt honom bli något rätt stort och gentilt – låt honom bli kung, eller åtminstone en fältherre, som vinner lysande segrar och omskapar länder och tidehvarf! utbrast Anne Charlotte med glänsande blickar, uppfylld af sin lyckliga ingifvelse att omskrifva 18:de seklets historia till förmån för den lille Carl Victor Bertelsköld.

Fältskärn nickade med ett godt smålöje17. – Det är skada, sade han, – att ej Anne Charlotte blifvit en af Nornorna, som spinna ödets trådar18 och uppnysta tidehvarfven; vi skulle då få idel hjeltar och sköna hjeltesagor. Det blod som dryper i hjeltarnes fjät19 skulle hon förvandla till hallonsaft, och alla de tårar som dugga omkring dem skulle af henne förvandlas till mildaste sommarregn. Nej – med Carl XII hade den romantiken utspelt sin rol,* och den hjelte som framträdde nästefter honom, Fredrik II22, var ett snille utan hjerta, en kall egoist utan fläkt af enthusiasm. Medlet af23 sjuttonhundratalet var just ett sådant kallt, egoistiskt och resonnerande tidehvarf, som frambragt stora ting med sitt förståndiga tänkande, men ganska små med den inre hänförelsens makt. Det var Voltaires, Fredrik II:s och Pompadours24 tidehvarf ...

– Och Klopstocks25, Haydn’s26, Svedenborgs27, Linnés28, invände Anne Charlotte.

– Må vara. Säg mig den tid, när mensklighetens hjerta upphört att klappa. Men vänta ej i den tiden några prinsar från sagan. Jag kan ej hjelpa att vi den tiden t. ex. i Sverige och Finland söka förgäfves dessa berömde krigare, som så nyss derförinnan gingo ut att förvåna verlden. I stället finna vi flitiga armar, som utdika ödemarkerna, bygga städer och byar, betäcka landet med skördar, hafven med flottor, och sprida bildning och välstånd i de förhärjade bygderna. En sådan nyttans tid, när allt skulle byggas nytt och det första behofvet var dagligt bröd, glänser icke med ljuspunkter, som blända mot fonden af mörka skuggor. Men om man har någon aktning för det redliga arbetet; om fredens välgerningar, bildningens framsteg och skatterna af mensklig lycka ha’ något värde, skall denna tid visa en tafla, som efter så många uppskakande pröfningar ger ett lugnande intryck. Anne Charlotte, fruktar jag, blir svår att tillfredsställa. Hvad skola vi göra? Hjelteperiodens dramatiska spänning är ohjelpligt förbi: vi måste uppsöka nya driffjädrar; få se hur det lyckas.

– Alltså är det en idyll vi nu ha att vänta: Atis och Camilla29 med herdar, herdinnor och – får? I rosende band ändå, eller hur?

– Det vill jag ej lofva. Tror du att passionernas glöd brinner mindre het under borgarens jacka, än under ädlingens sammetsrock?

– Således äfventyr i vadmal? Gissar jag rätt?

Fältskärn knackade ut sin pipa mot spiselkanten och reste ett par nya, långa vedträn i brasan. – Nu skola vi gräfva skatter, sade han.

Fotnoter till detta avsnitt

* Det märks att fältskärn ej upplefvat Garibaldis tidehvarf20. Sättarens anm.21

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kivekät – (fi., kivekkäät) benämning på partigängare (gerillasoldater) under stora ofreden.

2 örlig – örlog, krig.

3 presidenten – chefen för ett ämbetsverk.

4 karl den som – den är bäst som.

5 Carl Gustaf Tessin ville inplanta hos Gustaf III, när denne ännu var barn – Riksrådet Greve Carl Gustaf Tessin (1695–1770) var guvernör för kronprins Gustav.

6 porteépée – (fra., porte-épée) portepé: handrem till blankvapen; läggs runt handleden för att vapnet inte ska tappas i strid.

7 sub dio – (lat.) under bar himmel.

8 När Peter I, August II och Fredrik IV slöto förbund mot Carl XII, – Stora nordiska kriget inleddes 1700 med en allians mellan Ryssland, Sachsen och Danmark mot Sverige.

9 Piper, […] vederlägga dem med pennan lika hurtigt som med svärdet – Carl Piper (1647–1716), kungligt råd och statsråd 1697, chef för fältkansliet 1700.

10 Sinclairska mordet 1739 – Den svenske majoren Malcolm Sinclair som i underrättelsesyfte hade sänts till Konstantinopel mördades, uppenbarligen på ryskt uppdrag, i Schlesien sommaren 1739 på återvägen till Sverige.

11 besoldade – lejda, köpta.

12 I våra dagar vore […] lättare genomskådad. – Jfr följetongen (HT 9/2 1861) där fältskärn är tvärsäker: »I våra dagar vore Torsten Bertelsköld omöjlig.» Matti Klinge förbinder utsagan med kritiken av kabinettspolitiken och den hemliga diplomatin i Topelius samtid (Idyll och hot 2000, s. 284–287).

13 Talleyrand – Charles Maurice de Talleyrand (1754–1838), fransk politiker och diplomat, blev känd som en inflytelserik manipulatör och politisk överlevare som med sällsynt framgång lyckades ändra ståndpunkt och läger i de politiska omvälvningarna före, under och efter franska revolutionen och Napoleonkrigen.

14 vägas per lod – Jfr uttrycket »väga med lod och kvintin»: vara ytterligt nogräknad; lod är en gammal svensk viktenhet som motsvarar drygt 13 g.

15 Hattar och Mössor – På 1730-talet delades den svenska riksdagen i två inofficiella grupperingar som började betecknas som hattar och mössor. De förra hade en mera revanschistisk syn på utrikespolitiken och fick stöd av Frankrike, de senare var mera böjda för fredspolitik och acceptans av Sveriges läge efter 1721. De var i sin tur understödda av Ryssland och England.

16 Gufar – tilltal i folkligt språk till äldre respekterad man.

17 smålöje – småleende.

18 Nornorna, som spinna ödets trådar – I fornnordisk mytologi är nornorna kvinnliga väsen som råder över både människornas och gudarnas öde.

19 fjät – fotspår.

20 Garibaldis tidehvarf – Den italienska frihetskämpen Giuseppe Garibaldi (1807–1882) får stå för en sådan romantisk idealism som fältskärn anser sin egen tid sakna, liksom det 1700-tal som han skildrar. När den elfte berättelsen började i Helsingfors Tidningar i februari 1861 var Garibaldi högaktuell – han var en av nyckelfigurerna i de händelser 1860 som ledde till Italiens enande (formellt i mars 1861).

21 Sättarens anm. – Vedertaget uttryck om formulering som korrigerar eller på annat sätt emotsäger texten. Berättartekniskt kan »sättaren» uppfattas som en roll som den universella berättaren här antar för att framföra upplysningar som ligger bortom fältskärns eller den anonyme jagberättarens kunskapshorisont (Hatavara, Historia ja poetiikka 2007, s. 222, se även inledningen s. XLVIII).

22 Fredrik II – »Fredrik den store», kung av Preussen 1740–1786.

23 Medlet af – mitten av.

24 Pompadours – Jeanne Antoinette Poisson (1721–1764), från 1745 markisinna de Pompadour, mätress till Ludvig XV av Frankrike.

25 Klopstocks – Friedrich Gottlieb Klopstock (1724–1803), tysk författare vars patriotiska skådespel inledde den tyska nationalromantiska litteraturen.

26 Haydn’s – Joseph Haydn (1732–1809), österrikisk tonsättare betraktad som den nyare instrumentalmusikens fader.

27 Svedenborgs – Emanuel Swedenborg (1688–1772), naturvetenskapsman och bibeltolkare, känd bl.a. för korrespondensläran om motsvarigheter mellan natur och ande, jordelivet och det hinsides.

28 Linnés – Carl von Linné (1707–1778), naturforskare med världsrykte för sina insatser inom den systematiska botaniken (Linnés sexualsystem för blomväxter).

29 Atis och Camilla – titelpersonerna i Gustaf Philip Creutz episka dikt »Atis och Camilla» (1761) om en lejonjägare och en prästinna i Dianas tjänst som förälskar sig.

Borgarekungen.*

1. Riksdagsvalet.

År 1738 den första Maj på förmiddagen voro Wasa stads äldste och borgerskap uppkallade inför magistraten, för att välja sitt ombud till den förestående lagtima riksdagen i Stockholm. Redan tidigt på morgonen var en ovanlig rörelse uti den lilla staden. Grupper af handtverkare och andra mindre borgare hade lemnat sitt arbete för att diskutera dagens vigtiga fråga i gathörnen eller på gästgifvargården, som tillika var ölkrog; de förnämligare hade stämt möte hos borgmästaren för att rådpläga om samma vigtiga angelägenhet, och stadens fiskal sågs i hemliga bestyr vandra från gård till gård hos dem, som ägde det mesta att säga. Påtagligen voro allehanda inflytanden nu uti rörelse, och man hade här en liten, men tydlig afbild af trissandet1 med de många små vexelhjul, som tillsammans utgjorde det invecklade riksdagsmaskineriet. En riksdagsman var heller ingen liten karl i dessa tider, när ständerna styrde Sveriges rike med tillhjelp af en konung och ett råd, som ej fingo vara annat än verkställande redskap. Dessa ständer med kunglig makt voro väl en månghöfdad personlighet och dessutom fyrdelta2, så att ett ganska ringa bråk3 af makten tycktes belöpa sig på hvarje riksdagsman. Men utom det att folkets majestätsrättigheter gåfvo sjelfva det lilla bråket tyngden af en siffra, kom det till sist an på, hvilket af de många bråken, som kunde förskaffa sig mesta gehör på riksdagen och uppsvinga sig till ett helt tal med en hop nollor efter sig; och hvilken soldat kan icke i sin rensel bära en fältherre-staf4? Wasa stads borgare voro följaktligen alldeles öfvertygade om att riksdagens, och dermed äfven Sveriges och Finlands öde, låg i dag uti deras händer, och derföre hade perukerna blifvit med största flit uppborstade, derföre skeno messingsknappar och skospännen med en ovanlig glans, och derföre drogos de bästa svarta högtidsstrumporna upp till knäet, utan fruktan för menföret nu om våren på de trånga och icke stenlagda gatorna.

För att kasta en blick bakom förlåten i denna miniatyrbild af riksdagsstormarna, torde läsaren benäget följa på ett besök hos dåvarande landshöfdingen öfver Österbotten grefve Carl Frölich i hans landshöfdingeresidens Korsholm.

Det gamla stenhuset var försvunnet under tidens vedermödor, och i dess ställe reste sig inom vallarna ett stort, men lågt trähus med tvenne flygelbyggnader5. Korsholm var nu ett besynnerligt mellanting mellan fäste och boställe. De ståtliga vallarna hade nyligen blifvit reparerade, porten hade byggts fastare, och det höga planket, som utgjorde den inre befästningen, hade åter satts uti fullt försvarsskick. Ofvanför porten var riksvapnet utskuret i trä och i dess hjertsköld stadens vapen, den kungliga vasen; men nedanför detsamma prunkade Frölichska ättens grefliga vapen. Allt detta gaf tydligt tillkänna, att herrskaren uti denna moderniserade riddarborg var för det första krigare, för det andra aristokrat.

Den gamle karolinen grefve Frölichs personlighet jäfvade icke heller denna gissning, der han satt i sitt arbetsrum, högförnäm och dock med en soldats hela enkelhet. Han var vid den tiden 58 år, men såg ut att vara tio år äldre. Icke åldern, icke heller fältlifvets långa mödor, utan tvenne svåra blessyrer, dem han för trettiosju år tillbaka erhöll vid öfvergången af Düna, hade något böjt hans resliga gestalt och kommit hans hjessa att hvitna. Han rörde sig med svårighet, emedan hans ena ben hade styfnat; men den befallande hållningen och örnblicken under hans buskiga ögonbryn läto höga och låga förstå, att det åldriga lejonet ännu hade både klor och tänder för hvemhelst som vågade träda honom ett steg för nära.

Klockan var 8 på morgonen, och den gamle herrn hade just nu ett besök, der det vankades hårdt mot hårdt. Framför honom, der han satt i den högkarmade ländstolen af valnöt, stod en gubbe, icke mindre reslig än han och knappast mindre hög i sin hållning. Det var heller ingen ringa man uti Wasa, det var stadens rikaste köpman, vår gamle bekante Lars Larsson, då för tiden omkring 70 år, ehuru han, i motsats mot grefven, icke såg ut att vara mer än sextio. Hans hår hade knappt hunnit gråna ännu; hans senfulla arm tycktes i stånd att kasta en jätte till marken, och i hans fasta blick lyste klokhet och förslagenhet, parade med kraft och sjelfförtroende. Hade han icke stått medan grefven satt, skulle ett främmande öga kunnat stadna i tvekan om hvilken af dem som här var höfding, ty så syntes de begge.

– Således, fortfor landshöfdingen tydligen missnöjd, – står han fast vid sitt beslut att icke conformera sig efter mina desseiner6?

– Min underdåniga mening är, att en redlig man handlar så som han finner för riket nyttigt vara, svarade borgaren.

– Han tänker hålla vid ryska alliansen?

– Ers nåde menar traktaten, som för rikets handel och välfärd är oumbärlig. Jag ser intet ondt i det.

– Så? Han stoppar sin mun full med ryskt mjöl och sin pung med silfverdalrar, det är hans politik. Han förstår intet, att det humilierar7 oss åt det hållet, der vi mest borde vara fièra8? Han soutenerar9 grefve Horn?

– Jag fördristar mig tro, att rikets vård är i goda händer.

– Nå, hur mycket har Horn betalt honom för hans pretiösa soumission10?

– Ers nåde, jag säljer min spanmål, men icke min öfvertygelse. Den står icke till salu för lock eller pock, – hvarken för den ena grefven eller den andra.

– Au diable11, karl, behåll sin öfvertygelse. Jag frågar hvilka prejudicer12 han ämnar förskaffa Wasa stad. Han soulageras ej med mindre än stapelrätt13, kan jag förmoda?

– Min mening är, att våra finska städer aldrig komma sig före, om ej deras sjöfart blir fri.

– Snick, snack; så badinera14 de alla. Liksom de icke blefve rika nog med kommersen på Stockholm! Mina herrar krämare vilja trafikera på Medelhafvet, för att retournera som grander15 af Spanien!

– Stockholmarne bjuda oss hvad dem lyster, sålänge vår marknad är stängd. Anno 1729 bjödo de oss 24 skillingar för en tunna råg. En nådig Gud har ej skapat Finland med dess vida kuster och sköna hamnar till en kökspiga åt Stockholm.

Karolinen grefve Frölich, som hvarken i egenskap af krigare eller ädling hyste synnerlig respekt för det länge kuggade16, ofta krypande borgareståndet, betraktade med förvåning och vrede den djerfve köpmannen, som kapprak och oförskräckt vågade motsäga honom i hans eget hus. Det gamla soldatlynnet jäste öfver. – Jag har icke låtit kalla honom hit för att disputera om hans kommers, utan för att fråga hvilket system han vill soutenera, ifall han i dag blir vald till riksdagsman, utbrast grefven med häftighet.

– Jag har sagt ers nåde att jag anser rikets väl vara i goda händer, svarade Larsson, utan att förändra en min eller undvika höfdingens bistra ögonkast.

– Jaså. Då är det min vilja att staden väljer Aulin.

– Jag vet ej hvem staden kommer att välja, men det vet jag, att Sveriges rikes grundlag af anno 1720 tillförsäkrar borgerskapet att sjelf välja sina ombud, utan att dermed besvära höga vederbörande.

– D–n skall taga er, karl, om ni understår er att conspirera mot öfverheten. Sacrenom17, betyder då min vilja i Wasa mindre än intet?

– Den betyder mycket, ers nåde, men den betyder numera mindre än friheten.

– Ut med er, – ut, fördömda spanmålsjude18, och våga att contrecarrera19 mina desseiner! Jag skall, tamme f–n, lära er, kryddkrämare, att agera pösmunkar här, så länge jag för regementet. Ut, säger jag!

Lars Larsson böjde litet, helt litet, sin stolta panna och aflägsnade sig långsamt, utan att vidare slösa ett ord på sin uppretade förman.

Grefve Frölich var också i botten ingen despot. Men friheten var ännu ung, enväldet satt ännu qvar i den gamla stammens lynne, och ju längre en höfding var aflägsen från rikets medelpunkt, desto större var ännu frestelsen att spela satrap20.

I trappan mötte Larsson fiskalen21 Spolin, som kom för att rapportera och som några minuter derefter åter syntes på språng med erhållna ordres. Larsson smålog helt kallt: han kände sina österbottningar och visste af gammalt hvad ett maktbud22 betydde.

Klockan straxt efter 9 begynte valet och fortfor till klockan 12. Det såg i början ut att blifva en het strid med oviss utgång, ty det mindre borgerskapet hade, som vanligt, ett horn i sidan till matadorerne23 i staden och hade satt sig i sinnet att rösta på hökaren24 Aulin, som lofvade yrka på stränga lagar mot bönhaseriet25 och landthandeln. Hade alla dessa hållit ihop, så hade mängden kunnat uppväga de rikares röster och sätta Larssons seger på spel. Men allteftersom det blef bekant, att fiskalen fjeskade26 med landshöfdingens ärender till förmån för Aulin, deserterade den ena efter den andra öfver till Larssons parti, och när alla röstat, befanns Larsson vara utsedd till Wasa stads riksdagsman med så öfvervägande pluralitet, att hans motståndare knappt hade fått en femtedel utaf rösterna.

Grefve Frölich skummade af vrede. – Jag skall väl finna något moyen27 att dethronisera borgarekungen! utropade han.

Yttrandet blef bekant, och från den dagen vardt Lars Larsson känd under namn af borgarekungen.

Fotnoter till detta avsnitt

* Man hörde fältskärn yttra i sin vanliga skämtande ton, att han hellre valt en annan titel för denna berättelse, men Anne Charlotte ville hafva en kung, hon var ej belåten med mindre, och derföre måste hon få en kung efter råd och omständigheter.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 trissandet – snurrandet, manipulerandet.

2 fyrdelta – anspelar på de fyra stånden: adel, präster, borgare och bönder.

3 bråk – bråktal.

4 i sin rensel bära en fältherre-staf – Jfr »bära marskalksstaven i sin ränsel», ett uttryck som har tillskrivits Napoleon men är något senare (Ludvig XVIII, 1819; Holm, Bevingade ord 1955, s. 207).

5 lågt trähus med tvenne flygelbyggnader – Dessa uppgifter om äldre byggnader återfinns i »Kårt Beskrifning öfwer Wasa Stad», Blandade Afhandlingar, Såsom et Bihang Til de Af et Sällskap i Åbo utgifne Tidningar, för År 1785 [1785], s. 34.

6 står han fast […] conformera sig efter mina desseiner – Tilltalet i tredje person markerar ståndsskillnaden mellan den högadlige ämbetsmannen och borgaren; conformera sig efter mina desseiner – ansluta sig till mina planer.

7 humilierar – förödmjukar.

8 fièra – stolta.

9 soutenerar – stöder.

10 pretiösa soumission – värdefulla förbindelse [att stöda Horn].

11 Au diable – (fra.) åt helvete.

12 prejudicer – här: rättigheter.

13 soulageras ej med mindre än stapelrätt – låter sig inte nöjas med mindre än rätt att bedriva utrikeshandel.

14 badinera – skämta.

15 grander – medlemmar av den högsta adeln i Spanien.

16 kuggade – kvästa, kuvade; SAOB har detta belägg av Topelius.

17 Sacrenom – (fra., sacré nom) för Guds skull; eg. Guds namn.

18 spanmålsjude – föraktfull benämning på spannmålshandlare.

19 contrecarrera – sätta sig emot, motarbeta.

20 satrap – person som kännetecknas av despotism och innehar en administrativ ledarställning inom ett landskap eller en provins; SAOB har detta belägg av Topelius.

21 fiskalen – tjänstemannen med arbetsuppgifter som polis och åklagare.

22 maktbud – befallning.

23 matadorerne – pamparna.

24 hökaren – livsmedelshandlaren.

25 bönhaseriet – utövandet av ett hantverk utan att tillhöra skrået.

26 fjeskade – sprang.

27 moyen – utväg, tillvägagångssätt.

2. Majridten.

Den plats, hvilken i en sednare tid upptagits af Wasa stads prydnad, det ståtliga, slutligen till kyrka förvandlade hofrättshuset, som uppfördes af Gustaf III år 1784 gentemot Korsholms kulle, var vid tiden för denna berättelse till större delen obebyggd. I stället för den nuvarande sköna, åldriga allén, der konung Gustafs minne vissnar hvarje höst för tidens frost och hvarje vår ånyo slår ut i en frisk grönska, såg man uti Lars Larssons dagar en rad af små kryddgårdar, planterade med kålrötter, persilja och dill, här och der garnerade med hallon- och vinbärsbuskar. Men på norra sidan om Korsholm och vesterut ända till »Sundet» sträckte sig en beteshage, der ungdomen brukade leka om sommaren och der skolgossarne företogo sig krigiska anfall mot de oskyldiga vallarna.

Samma första Maj, när riksdagsvalet skedde på förmiddagen, hade en stor mängd barn och ungdom begifvit sig ut till hagen på eftermiddagen. Marken, som kort förut blifvit bar, var ännu gul och fuktig af vårvätan, träden voro ännu löflösa, och endast på solsidan af vallarna fröjdades ögat af friskt grönt gräs. Men denna lilla skymt af vår var allt som begärdes, och hvad behöfde man mer, när himlen var hög och blå och när solstrålarna glittrade på Sundets då ännu klara vattenyta? Ungdomen hade roligt; man slog boll och slog pryl1 och slog tunnband2; man lekte katt och råtta, sprang natthugg3 och enklek4 och dansade »fria vill Simon i Sälle»5. Skolpiltarne, som hade majlof på eftermiddagen, underläto icke heller att leka »svenskar och ryssar», i hvilken lofliga afsigt de minste kommo klassvis uttågande med trummor och gevär, färdige att eröfra verlden, och Korsholm att börja med. Det är icke antecknat, om svenskar eller ryssar fingo öfverhand uti detta märkvärdiga vapenskifte, men sannolikt hade båda de krigförande makterna på sistone slutat förbund med hvarandra, emedan de sednare på aftonen vände sig gemensamt emot en ny fiende, nemligen stadens lärpojkar, som samlats vid vallen för att se på lekarna. Arten satt redan i piltarne; ty när österbottningen icke har krig uti stort, så är han mycket hugad att skaffa sig det uti smått; han är den fredligaste karl i verlden, blott han emellanåt får damma till utaf hjertans lust. Här funnos dessutom gamla nederlag att hämna, nya segrar att vinna, och innan man visste ordet af, var der en ny kalabalik mellan »de kristne och turkarne»; och då segern, som rätt och tillbörligt, måste stadna till slut på de kristnes sida, hände sig ock, att lärpojkarne efter tappert motstånd blefvo med rifna tröjor och uppsvullna kindben drifne från valplatsen.

Medan detta tilldrog sig på stadssidan invid Korsholm och bokstafligen under rektorns egna ögon, der han stod på vallen och skrattade i tysthet med en gammal skolkämpes nöje åt pojkarnes hjeltebragder, i det han blott lät en af skolbetjeningen förmana dem att icke bruka tillhugg, – såg man tvenne ryttare nalkas från södra sidan på vägen från Kristinestad och svänga förbi vallens krökning, der de höllo stilla för att betrakta bardaleken6. Den ena ryttarn, som red framför den andra, var en smärt och vacker yngling i den välbekanta karolinska uniformen, till hälften betäckt af en lätt reskappa. Han red en ung appelgrå häst, som tycktes dansa under hans tygel och med möda följdes af den uttröttade röda vallack, hvilken fått på sin lott den andre ryttaren. Denne var en äldre, kortvext och axelbred karl, hälften soldat, hälften dräng, eller kanhända båda delarna, ifall man fick dömma af renseln bakpå den grå bondjackan och af den militäriska ordning, med hvilken ett par bylten och dito stöflar voro fastsnörda vid sadelknappen.

När båda kommit till slottsporten, höll den äldre ryttaren stilla, likasom för att invänta sin herre, som ridit porten förbi; men den unge officern märkte det icke och fortsatte ridten. I detsamma fick han visa att han icke var en dufunge i sadeln. Turkarne hade just då blifvit i grund slagne och rusade i full flykt förbi vallen, förföljde med stoj och rop af de segrande kristne. Den appelgrå hästen skyggade och gick durch7; det bar af som en stormvind öfver stockar och stenar. Kristne och turkar fingo akta sina öron, men ryttaren satt som gjuten på hästryggen och lyckades efter en temligen lång halfcirkel, mera äfventyrlig för andra än för honom sjelf, vända med saktad fart tillbaka till vallarna. – Så så, utropade han, klappande det ystra och stolta djuret på halsen; – skäms intet Bogatir att visa sina oseder i Wasa? Stilla, säger jag! Menar han, att han här har steppen framför sig?

Vid dessa ord stadnade hästen, men fortfor att klippa med öronen och lystra på hvarje misstänkt ljud. Häst och ryttare hade emellertid kommit på vestra sidan af vallarna och icke långt ifrån Sundet, då med ens en ny anblick kom ryttaren att glömma det så nyss öfverståndna snedsprånget.

På denna sidan lekte den fredligare ungdomen: barn, unga flickor och en del af de äldre gossarne, som icke brydde sig om något så alldagligt, som bataljen på norra sidan. Åsynen af den främmande ryttaren på hans vilda häst var deremot något ovanligt numera i Wasa och förfelade icke att framkalla en stor nyfikenhet. Språng och lekar stadnade af, och den ena frågade den andra hvem den granna herrn kunde vara.

Blott två af de lekande hade antingen icke märkt den främmande, eller i sin ifver icke låtit hans ankomst afbryta leken. Det var en ung, späd och brunögd flicka, klädd uti en kort hvit klädning och nästan ännu ett barn, som förföljdes i »hök och dufva»8 af en långbent rektorist9 och gäckade alla hans sjumilssteg för att upphinna henne. Hon sprang som en råbock i hundrade bugter, och just då hon var nära att fångas, slank hon beständigt åter undan åt sidan. Men när jagten fortfarit en stund, blef hon drifven allt närmare Sundet, och der kunde förutses att hon måste gifva sig fången. Det tycktes förtreta henne, och hon stadnade en sekund nära strandmagasinerna, likasom hade hon ämnat söka en tillflykt der. Troligen fann hon likväl denna utväg betänklig, hajade åter åt sidan och kom så till en gammal al, som stod tätt invid stranden och till hälften lutade fram öfver vattnet. Här var hon fången, ty reträtten var stängd. Men i det ögonblick förföljaren nalkades, fattade hon i en gren af trädet och klängde upp som en kattunge. Den långe rektoristen, säker om sitt byte, var icke sen att följa exemplet. Och så sutto de båda som fåglar i trädet. Men då hördes ett brak, ty samma gren, som burit den flyende dufvan, brast af för den tyngre höken, och rektoristen damp plums, så lång han var, i vattnet der nedanför.

Den främmande ryttaren hade, road af flykten och jagten, småningom ridit allt närmare och blef således vittne till den öfverdådiga lekens vådliga slut. Han besinnade sig icke länge, var med ett hopp ur sadeln och ilade till stranden, för att rädda den drunknande. Lyckligtvis var det icke så farligt, som det såg ut. Sundet, som ännu hundra år derförinnan burit stora skepp, var redan 1738 betydligt uppgrundadt af Österbottens stora naturfenomen, landhöjningen, och den förhoppningsfulle telningen af Wasa trivialskola föll derföre helt mjukt och oskyldigt i fyra eller fem qvarters10 vatten med en liten bottensats af grå äfja derunder. Innan främlingen ännu hann räcka honom den brustna grenen till stöd, hade han redan, drypande af vatten och gyttja, kafvat sig upp på stranden.

Ett så afgörande nederlag kunde icke smältas utan revanche. Den vingskjutne och högst förbittrade höken fick åter sigte på dufvan, som i första häpnaden11 hoppat ned ifrån trädet för att skynda till hjelp, men som nu, när hon såg sin förföljare utom all fara och i ett så bedröfligt skick, tog sig det orådet för att skratta så friskt och godt, som endast en dufva kan skratta.

– Vänta, skrek rektoristen, ursinnig af harm, – jag skall lära dig att skratta! och dermed tog han åter ett sjumilssteg, med uppenbar fara för den förföljde att se sin hvita klädning få en högst betänklig andel af Sundets vatten och äfja. Hon tog derför ånyo till flykten, men nu med ringa utsigt att undkomma sitt öde. Ju mer hon mätte distansen tillbaka till vallen, desto tydligare insåg hon, att flykten dit var omöjlig. Hvad skulle hon göra? Hon tog den enda utväg som återstod henne och som likväl icke mången liten flicka skulle ha tagit i hennes ställe: hon sprang till den väntande Bogatir, trädde helt varligt sin venstra fot uti stigbygeln och satt, utan att man visste huru, i sadeln. Påtagligen var det icke första gången hon suttit till häst. Men hvad det ville säga att rida Bogatir, derom hade hon ingen aning, och den leken höll på att lyktas12 värre än hök och dufva. Knappt kände den ystra hästen sin lätta börda i sadeln, utan att tillika känna sin herres fruktade tygel, innan han sträckte utöfver hagen och inåt staden med en så förfärande hast, att hörsel och syn förgingo den bestörta ryttarinnan. Man såg henne släppa tygeln, luta sig framåt och instinktlikt gripa med båda händerna uti sadelbommen. Snart voro häst och flicka ur sigte. Rektoristen hade fått en lysande revanche, och nu var det hans tur att, blek af häpnad, blicka efter den bortilande.

Den främmande officern försökte alla de smekord och hotelser, till hvilka hans Bogatir förr brukat lyssna. Det var förgäfves, och han begrep det sjelf, att det nyss förut uppskrämda djuret råkat på nytt i sitt vilda lynne. Flickan syntes förlorad, och det återstod intet annat, än att skynda till fots uti Bogatirs spår, med den sannolika utsigten att finna henne någonstädes med krossadt hufvud störtad till marken.

Då hördes från närheten af Korsholms vallar en hvissling, så skarp och gäll, att den tydligt förnams långt bort öfver sorlet af alla de många som skreko om hvarandra vid anblicken af den skenande hästen. Främlingen tycktes igenkänna detta ljud: han stadnade; han lyssnade; hans bleka kinder färgades af en rodnad, liksom blygdes han öfver att icke sjelf kunna frambringa samma ljud. – Det är Istvan, det är min trogne Stefan, sade han till rektoristen, som följde honom. – Denna hvissling kan ingen annan göra efter. Bogatir känner den: han är född i Ungern, och det är den signal, med hvilken ungrarne kalla sina hästar från steppen. Hör! Nu hvisslar han om igen!

Det gälla, genomträngande ljudet upprepades andra gången och tredje gången. Och se: vid tredje hvisslingen såg man Bogatir, till utseendet helt lugn, följa ljudet och i sakta lunk närma sig vallarna, der den andre ryttaren utan svårighet hejdade honom.

Främlingen och hans följeslagare skyndade dit. Den hvitklädda flickan höll sig ännu krampaktigt fast uti sadeln. Men hon var utan medvetande.

– Ester! Min Ester! O Gud, hon är död! utropade en blek och vacker ung qvinna, som trängde sig fram bland folkhopen.

– Åh, ser inte Veronica att flickan håller fast sig ännu? anmärkte en af skollärarne, som lyftade13 henne af hästen. Händerna kunde verkligen blott med svårighet ryckas från sadeln.

– Hvem är den unga flickan? frågade den främmande officern med lifligt deltagande.

– Det är Ester Larsson, den rike Larssons yngsta och mest älskade barn, svarade skolläraren.

– Jo jo, Larsson får nu se hvad det vill säga att flyga högre än vingarne bära, mumlade en slagtare, som vid valet på förmiddagen tillhört Aulins anhängare. – Man skall få se att han rider storståtligt till riksdagen, men huru han rider dädan14, och hvem som då hvisslar åt honom, det kan man inte så noga veta.

– Jo men, sade närmaste gumman i hopen, – sanna mina ord, det här, det bådar något för Larsson. Högmod, högmod, hvad säger ordspråket?

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 slog pryl – spelade käglor, slog kägel; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 slog tunnband – lek där man rullade tunnband; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 natthugg – lek där en deltagare jagar de andra och försöker ge någon av dem en klapp, varvid turen överförs till denne.

4 enklek – sista paret ut, en form av tafatt.

5 »fria vill Simon i Sälle» – sångleken »Simon i Sälle» (Svenska fornsånger. Tredje Delen, utg. A. I. Arwidsson 1842, s. 175–178; faksimilutgåva 2015).

6 bardaleken – slagsmålet.

7 gick durch – skenade.

8 »hök och dufva» – en form av tafatt.

9 rektorist – elev i rektorsklassen, den högsta klassen.

10 fyra eller fem qvarters – 60–75 cm; ett kvarter motsvarar en fjärdedels aln, d.v.s. knappt 15 cm.

11 häpnaden – bestörtningen.

12 lyktas – sluta.

13 lyftade – parallellform till lyfte.

14 dädan – därifrån.

3. Grefven och borgareflickan.

Den främmande unge officern tycktes vilja godtgöra det missöde, hvari hans vilda häst hade en så stor andel. Han skyndade att hämta vatten från närmaste brunn, fuktade dermed den afsvimmade flickans panna och lät henne lukta på en fin essence, som han framtog ur ett étui i sadelhölstret. Han hade nu tillfälle att närmare betrakta hennes drag, och hans deltagande minskades icke deraf att dessa voro ovanligt vackra. Ester Larsson kunde icke vara mer än fjorton, högst femton år; ännu ett barn, som också hennes öfverdåd tillräckligt bevisat, men ett barn på ungdomens gräns; vexten smärt och späd, håret glänsande brunt, hyn ej utan spår af vårsolens inverkan, händerna alltför fina för en småstadsflicka af borgerlig härkomst. En liten juvelring på venstra handen och små spetsmanchetter af detta subtila Raumoarbete, som numera kommit alltmera ur bruk, sedan det ej förmått uthärda täflan i pris med det belgiska maskinarbetet,1 jäfvade icke främlingens första förmodan, att den unga flickan var en rik mans bortskämda älsklingsbarn.

Kanske mins någon ännu den fordna lilla Veronica, hvilken, samma qväll när Marie Larsson blef så hårdt emottagen af sin stränge farbroder, skickade henne till tröst en bit af sin söndagskaka*. Veronica Larsson hade vuxit och blommat i kärlek; hon var icke mera ung, hon hade sett sina 29 somrar, men hon spred ännu en doft af kärlek omkring sig. Hon hade afvisat många friare, för att sköta sin faders hus och egna hela sitt hjerta åt yngsta systern Ester, som så väl behöfde hennes vård, sedan deras moder dött, sedan deras far alltmera sällan hade en stund öfrig för sina barns uppfostran och sedan han alltmera gjorde hvad han kunde för att bortskämma den lilla favoriten, som himlen skänkt honom till hans ålders glädje. Veronica ensam vågade sätta sig emot Esters nycker; hon ensam vågade vägra henne något; och när den trotsiga flickan ändock fick sin vilja fram, såsom nu uti majlekarna3, var det alltid Veronica som vakade öfver henne och godtgjorde alla fel, dem hon ej kunde förhindra. Den halsbrytande ridten hade hon ej kunnat förekomma, och det blef, nu som alltid, hennes lott att med en moders omsorg pyssla om sitt lilla oförståndiga barn.

– Var intet rädd nu, Ester, faran är öfver, och du är hos mig! hviskade hon ömt till den bleka systern, som i hennes famn begynte återhämta sig från förskräckelsen och uppslå ögonen. Der fanns icke i hennes ord en enda skymt af förebråelse för all den grymma oro, hvilken hon sjelf så nyss lidit, den goda Veronica.

Ester såg sig förvirrad omkring och blef varse sin förföljare i leken, den långbente rektoristen, som ännu andlös af häpnad stirrade mot henne öfver systerns axel.

– Ser du det, Ringblom, sade hon med ett ännu matt, men triumferande trots öfver de blekröda läpparna – jag sade ju det, din stackare, att du aldrig skulle få fatt mig!

I detsamma mötte hon på andra sidan den främmande officerns deltagande blickar, och ögonblickligen öfvergjötos hennes hvita kinder af den skäraste rodnad. Skygg som ett blygt barn, gömde hon strax sitt hufvud i sin systers sköte.

Detta roade främlingen. Han lade sin hand på flickans bruna hår och sade leende: – Var icke rädd numera. Bogatir är en öfverdådig sälle4, som behöfver stränga tyglar, och jag har sett gamla ryttare kastas ur samma sadel, der du satt qvar. Nästa gång skall det gå bättre. Vill du lära dig rida?

Ester såg upp: det måtte ha retat henne att behandlas som barn. – Vill du sälja din häst? frågade hon.

– Det tror jag knappt, svarade främlingen. Jag tänker du redan haft nog utaf honom.

– Min far skall gifva dig så mycket pengar du vill.

– Bogatir är ungrare, han låter ej sälja sig! återtog muntert den unge officern. – Men om jag sålde honom åt dig, hvad skulle du då företaga dig? Ville du engång till försöka din lycka?

– Ja, det ville jag, svarade flickan och kastade en utmanande blick på den otåligt stampande hästen.

– Och om han ej behagade lyda din tygel? Om han kastade dig ur sadeln, min lilla trotsiga docka?

– Då skulle jag låta skjuta honom, svarade Ester mycket bestämdt och utan ringaste tvekan.

Främlingen skrattade. Men Veronica tyckte ej om detta raljeri. – Kom, låt oss gå hem och stöd dig på mig! sade hon. – Kom, Ester, innan far får höra af andra att du varit i fara.

Ester förändrade hastigt min och sökte förgäfves dölja sin oro. – Nej, Veronica, nej, sade hon; – du får ej tala om det för far! Han skulle bli ond på den främmande herrn. – Och far är ej god, när han är ond! tillade hon naivt, med en blick på främlingen.

– Hvad är det frågan om? sade bakom dem en befallande röst, och der stod landshöfdingen grefve Frölich, som återvände från en promenad till hamnen och med någon förundran blef varse folksamlingen vid porten till Korsholm. I detsamma märkte han den unge officern, som vördnadsfullt förde sin hand till den trekantiga hatten. – Hvad ser jag! utropade landshöfdingen på fransyska. Grefve Bertelsköld här! Var hjertligt välkommen hit till vår höga nord! Min unga kusin regnar ned ifrån månen!

Löjtnanten vid fortifikationskorpsen5 grefve Carl Victor Bertelsköld, på möderne beslägtad med grefve Frölich, glömde vid dessa ord den lilla förmätna borgareflickan, som kastade på honom en lång och förvånad sidoblick. Wasa har aldrig ägt något stort förråd utaf grefvar, och den ende som fanns der förut betraktades som en så utomordentligt hög herre, att hans gelikar knappt kunde finnas i Stockholm. Hvem skulle ha trott, att Wasa nu i hast hade blifvit försedt med en grefve till? Ester kände sig med ens så fullkomligt återställd, att hon alldeles icke kunde förmås att gå hem. Hon lemnade endast plats åt de förnäma herrarne och fortfor att med barnslig nyfikenhet betrakta den unge främlingen, med hvilken hon nyss hade språkat så fritt och som hon i sitt vanliga sjelfsvåld kallat du. Men det var i Esters tanke icke så farligt; det fanns knappt någon annan i hela Wasa, än landshöfdingen sjelf, som hon icke tilltalat i samma förtroliga ton. Det märkvärdiga var i hennes ögon blott det, att den unga herrn var så ståtlig, så lång, så förnäm i hela sitt sätt; att han hade så glänsande blå ögon, fastän hans med omsorg upplagda hår var så svart, att det nästan skiftade i blått; att han icke bar peruk; att den lilla hatten klädde honom så väl; att han bar värja och bälte under den korta reskappan; att han såg så god ut, fastän det förunderliga ödet skapat honom till grefve; att det just råkat vara hans häst som nästan skrämt henne till döds, och att han lagt sin hand på hennes panna och lofvat lära henne rida. Alla dessa tankar flögo om hvarandra i den lilla öfverdådiga flickans brunlockiga hufvud och gjorde henne döf för syster Veronicas ömma förmaningar.

Grefve Carl Victor – ty så kunna vi kalla honom till åtskilnad från hans farbror, diplomaten grefve Torsten Bertelsköld – redogjorde nu i få ord, också på franska, för ändamålet med sin resa till Finland. Han hade förliden höst återkommit till Sverige från Wien och från Ungern, der han bevistat fälttåget mot turkarne och i fem år lärt krigskonsten uti den store prins Eugènes ypperliga skola6. Nu hade hans mor lagt honom på hjertat att lära känna hans förfäders land, detta Finland, hvilket hans fader försvarat till sista man och älskat ända in uti döden. Hans onkel grefve Torsten hade då förskaffat honom ett uppdrag af rådet att inspektera fästningarna i Finland och föreslå planer till finska kustens försvar vid ett möjligen förestående krig; och emedan ett fartyg gått till Kristinestad med munderingspersedlar7 för Österbottens regemente, hade tillfället begagnats att göra en utflygt till Wasa. Nu vore han här och ville, med sin nådiga onkel Frölichs tillåtelse, för en vecka eller par sitta in8 på Korsholm.

– Dock icke på vatten och bröd? genmälde grefve Frölich skrattande. Vet du väl, mon cher ami9, att kräftor och adelsmän prosperera10 icke i Österbotten?

– Det vet min familj af gammalt, svarade den unge grefven i samma ton. – Nästan alla Bertelsköldar ha legat i delo med Österbottens demokrater11. Jag sjelf har knappt satt foten på detta område, innan min häst enleveras af en liten öfversitterska, – lilla Larsson ...

– En Larsson? Jag gratulerar; jag har också den förmån att profitera af connoissancen12. Men kom, låt oss se åt om Korsholms källor producera annat än brunnsvatten ....

Fotnoter till detta avsnitt

* Tionde berättelsen, Ödemarkernas vår2.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 spetsmanchetter […] belgiska maskinarbetet, – Raumo var känt för sina knypplade spetsar. I ett resebrev från Mellaneuropa 1856 rapporterar Topelius om den belgiska fabriksindustrin »som sätter en ära uti att kunna sälja sina nödvändighetsvaror billigare än alla öfriga». Inom spetsindustrin producerade dock maskinen »den sämre och billigare varan», medan det var »handarbetet ensamt förbehållet att ännu i dag tillverka de allra dyrbaraste och finaste Brüsselspetsarne» (»Söder om Östersjön. 25. Brüsselspetsarna», HT 11/2 1857).

2 Tionde berättelsen, Ödemarkernas vår – Se kap. 7 »Familjen Larsson», s. 751, r. 34–36.

3 majlekarna – lekarna eller upptågen vid majfest.

4 sälle – följeslagare.

5 fortifikationskorpsen – fortifikationskåren.

6 förliden höst återkommit […] från Ungern, der han bevistat fälttåget mot turkarne […] prins Eugènes ypperliga skola – Kriget mot turkarna utkämpades 1716–1717. Eugen av Savojen, en av sin tids främsta fältherrar, dog 1736.

7 munderingspersedlar – utrustning för soldater.

8 för en vecka eller par sitta in – ta in för en vecka eller ett par; SAOB har detta belägg på ’sitta in’ av Topelius.

9 mon cher ami – (fra.) min kära vän.

10 prosperera – frodas, trivs.

11 demokrater – ofrälse stånd.

12 connoissancen – konnässansen: bekantskapen.

4. Fiskal Spolin.

En vecka eller något mer hade förflutit sedan grefve Carl Victors ankomst till Wasa, under hvilken tid han fullkomligt hunnit öfvertyga sig om att Korsholm icke var skapadt till ett fäste enligt den nyare krigskonstens fordringar. Deremot hade han uttänkt en plan att befästa inloppet till Wasa mot en fiendtlig öfverraskning och hade nu, med dessa planer i hågen, åtföljt landshöfdingen grefve Frölich på dennes vanliga aftonridt ut till hamnen. Isen låg ännu i de inre fjärdarna, men längre ut emot Replots skärgård hade en stark sydvest upprifvit isbandet, och de båda ryttarne höllo stilla en stund för att njuta af hafvets lifvande anblick. Man såg den blå randen i vester vidgas och klarna; man såg de unga vågorna på långt afstånd än höja, än åter sänka sig i de vackraste kroklinier; man såg dem bryta sig mot klippor eller isberg i fjerran och åter fallande stänka sitt smälta silfver högt i den genomskinliga vårluften. Skjälskyttarne1 återvände från sin farliga färd på isstyckena, släpande med sig hela slädar, uppfyllde af stupade sjöhundar2, medan andra, som skjutit sjöfågel för vettar vid iskanterna, buro deras villebråd i säckar på ryggen.

Åtta fartyg lågo i hamnen, alla görande sig färdige att gå till segel, så snart isar och vindar gåfvo dertill sitt bifall; och af dessa åtta tillhörde fem de största den rike skeppsredaren och köpmannen Lars Larsson. Det var just en af källorna till hans rikedom, att han hvarje år försålde i Stockholm tre eller fyra nya fartyg, enkom byggda på spekulation; men det femte fartyget, som prunkade med namnet Ester på akterstäfven, hade han bestämt att för egen räkning, men i en Stockholms redares namn, göra turer på Rostock och Wismar.

Landshöfdingen betraktade med mulna blickar dessa tillredelser och vände sig sedan till sin följeslagare med den plötsliga frågan om han väntade krig.

Bertelsköld svarade att man i Stockholm alltmera umgicks med krigiska planer, för att begagna konjunkturen och återtaga från Ryssland de stora uppoffringarna i Nystadska freden. Men der funnos tvenne hållhakar för nuvarande fred, nemligen riksens råd med grefve Horn i spetsen och den fredliga majoriteten från föregående riksdagar. Båda hakarna hoppades krigspartiet snart kunna spränga: och då skulle en soldat ånyo betyda något i Sverige.

– Justement3, det är hög tid, innan nybakade herrar af alnen4 vexa gamla kavaljerer5 öfver hufvudet, genmälde landshöfdingen ej utan häftighet. – Vet du väl, Charles, att på detta fartyg embarkerar endera dagen en riksdagsman, som bär freden uti sin ficka? Mullvaden trifs i sitt hål, och en köpmans vyer sträcka sig från disken till boddörren. Dessa fredshjeltar vore i stånd att sälja Riga för en tunna äpplen, Narvas troféer6 för en kappe7 salt och hela Petersburg för en bit sulläder. Men förmår jag hindra det? Nej, par malheur8, vi ha den olyckan att vara frie medborgare; en landshöfding i Wasa betyder nuförtiden mindre än en borgmästare i Jakobstad. Ah, vi skulle få en splendid succès! Vi skulle emportera en victoire9, som skulle restituera våra possessioner bort öfver Nevan! Vi skulle taga revange för alla våra deconfityrer10! Och då säger man till oss att vi böra vänta! Likasom vi hade tid att vänta, vi gamla soldater af salig kung Carls skola (här lyfte landshöfdingen på sin hatt, såsom de återstående karolinerne aldrig underläto, när de nämnde konungens namn)! Parbleu, Charles, de som oss succedera kunna gifva sig patience à bon plaisir11; de kunna revidera kartan i nästa århundrade. Men vi, som blott ha få dagar öfriga, måste rehabilitera vår ära och icke låta kung Carls minne gnagas af möss!

– Min onkel vill säga mössor, återtog Bertelsköld leende, men varm af den gamle krigarens återvaknade minnen.

– Hvad vill det säga?

– Min onkel har då icke hört att kung Fredriks yttrande blifvit historiskt? »Sie sind alle Nachtmützen.»12

– Kung Fredrik har ibland sina luminösa infall; det skulle convenera13 en konung af Sverige att icke sjelf draga nattmössan så djupt öfver öronen. Enfin14, denne Larsson är en desperat karl och i stånd att med sin hardiesse15, sin slughet och sitt inflytande i borgarståndet förderfva hela vår gloriösa entreprise16. Hade jag haft makten och dekreterat17 valet, skulle han aldrig kommit derin. Det är suiter18 af Horns system; packet rycker makten från adeln och trampar rikets ära i smutsen. Men karlen är nu riksdagsman, det kan icke f–n heller hjelpa; han gör sig färdig att embarkera till Stockholm. Jag ville donera ett års inkomster af hela mitt län åt den som kunde sätta obstacle19 för resan.

– Förlåt, min onkel, att jag ihågkommer fabeln om blåsten och solskenet20. Skulle icke en smickrande nedlåtenhet21 från er sida – en middagsbjudning t. ex. – vara tillräcklig att böja den styfve mannen och närma honom till ert parti?

– Spildt krut! Jag känner dessa österbottniska demokrater: sedan urminnes tid veta de icke af någon annan aristokrati, än kyrkans och penningens. En incarnerad princip är alltid redoutable22, och en sådan är Larsson. För honom existerar endast en kung, ett folk och ingenting deremellan. Med kung Fredrik är han personligen lierad, favoriserad af drottningen, intim med Plomgren, Kjerrman och andra inflytelserika personer bland svenska borgerskapet, för att icke tala om Finland, der han har en incontestable préponderance23. Det finns blott ett medel att écrasera24 honom.

– Och det är?

– Afunden bland hans egna ståndsbröder. Kan hans resa inhiberas någon vecka, så att han försummar riksdagens början, så är han neutraliserad. Men jag förstår mig icke på krokvägar. Jag har en fiskal, – hej da25, kommer ej karlen der som vore han efterskickad! Spolin!

Den person, som tilltalades, var en liten blek, mager och ljuslätt man, klädd i en sliten, men väl borstad brun rock med stora messingsknappar, och mötte ryttarne ensam åkande i en dålig bondkärra. Vid landshöfdingens tillrop stadnade han, hoppade vigilant26 ur kärran och närmade sig med en så ödmjuk bugning, som hade han velat plocka upp stenar från landsvägen. – Nå, fortfor landshöfdingen, – hur stå affärerna?

– Bra eller illa, alltsom ers nåd befaller, svarade fiskalen försigtigt och med en frågande sidoblick på den unge grefven.

– Hvad skall det heta, herr lurifax? Tala fritt; den herrn är min slägting. Om ett par dar ha vi pratiquable seglation27; våra köpmän ämna försöka sitt sjöhufvud28. Nå, min kära Spolin?

– Tullen kan icke förmås att lägga obstacler i vägen. Papperen äro klara.

– Så? Hvarför ha vi ett tullverk? Ni begriper väl, karl, att jag ej kan refysera pass åt en riksdagsman?

– Ers nåd – jag supplicerar29 att i underdånighet fråga, om jag har ryggen fri?

– Hm, det der smakar af spö. Jag vill ej förmoda att han har för sig något kanaljeri?

– Min högsta åstundan är endast att efterkomma ers nåds befallningar.

– Godt. Gör som han vill. Och kom ihåg, min ohängda vän, att han exponerat30 mig vid valet den 1 Maj. Han har en glupsk faute31 att godtgöra, min kära Spolin. Jag har ej emot att han söker revange. Jag skall tänka på hans befordran.

– Ers nåd – den ifrågavarande personen skall icke resa till Stockholm; åtminstone icke i Maj.

– Det vore böfveln? Nå-nå, Spolin gör som han vill, det blir hans affär. Kom, Charles! – Och tydligt generad att fortsätta samtalet, gaf landshöfdingen sin häst sporrarne, för att återvända till staden. Men fiskal Spolin, hvars rygg ånyo betydligt kroknat vid afskedet, rätte sig småningom upp, ju mera hans höge förman aflägsnade sig, och stod der slutligen i sin fulla längd af fem fot och två tum32. Hvarpå han hastigt åter klef upp i kärran, fortsatte vägen till hamnen och mumlade för sig sjelf: – innan Michaeli33 har jag Korsholms fögderi34.

– Var detta ett exemplar af den finska demokratin? yttrade Bertelsköld, medan de fortsatte ridten. Jag vet ej hvarföre mitt ridspö hade en så förvånande attraktion till den karlens rygg.

– Mitt också, skämtade landshöfdingen. – Dame!35 är det mitt fel att käppen behöfver en doppsko, för att röra i dyn? Hvad vill du att jag skall göra? Friheten kan vara god nog för proletärer och bönder, men enfin36, den inkommoderar37 en landshöfding. Nej, då préfererar jag enväldet under salig kung Carl. Marsch karl! och karlen gick. Halt, fähund! och fähund stod. Nu deremot ... Apropos, hvem har inridit din Bogatir?

– Min ridknekt Istvan.

– Antingen är karlen den galnaste våghals, eller den mest raffinerade ryttare som ännu lagt betsel mellan tänderna på en bra fölunge. Se bara, kräket lystrar ju för minsta sparf på en half mils omkrets! Helt annan var din fars Bogatir; jag mins honom som i går, när vi traverserade Düna38: finsk race, som ej förhastade sig uti ogjordt väder; tjocka ben, låg hals, bred bringa och goda lungor; – höll ut, der de ryska och polska hästarna kreperade som kalfvar. Säg mig, hvar fick du den här höghalsade kattungen med sina svafvelsticksben och sina smala öron, som beständigt äro på ståltråd?

– Det är ett helt äfventyr, min onkel.

– Bon39. Då kunna vi spara det, tilldess vi åter bivuakera40 under batterierna af min gamla Rüdesheimer41. Par miracle42, jag är nyfiken att se hvem af de två som blir bet43: Larsson eller Spolin. Noshörningen har råkat ut för en krokodil.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Skjälskyttarne – sälskyttarna.

2 sjöhundar – sälar.

3 Justement – (fra.) precis.

4 herrar af alnen – skämtsamt om skräddare, här nedsättande om hantverkare och köpmän i allmänhet.

5 kavaljerer – adelsmän.

6 Narvas troféer – troféer: segertecken, ofta fanor som erövrats från fienden. Bland det enorma krigsbytet som den svenska armén under Karl XII tog efter segern över ryssarna vid Narva år 1700 fanns bl.a. 150 fanor (Karin Tetteris, »Att skapa ett kulturarv. Om troféfanor och segerparader» 2018, s. 61 f.). Jfr nionde berättelsen, kap. 6 »Budbäraren från Finland», s. 647, r. 12–13 och Topelius kommentar i noten.

7 kappe – måttenhet för torrvaror, motsvarar ca 4,6 liter.

8 par malheur – (fra.) tyvärr, olyckligtvis.

9 en splendid succès! Vi skulle emportera en victoire – en storartad framgång! Vi skulle vinna en seger.

10 deconfityrer – nederlag, motgångar.

11 Parbleu, […] de som oss succedera kunna gifva sig patience à bon plaisir – De som kommer efter oss kan minsann ge sig till tåls efter behag.

12 »Sie sind alle Nachtmützen.» – (ty.) Ni är alla nattmössor; kanslipresidenten Arvid Horn och hans anhängare började kallas »mössorna» vid 1738–1739 års riksdag, troligen eftersom oppositionen (sedermera »hattarna») benämnt dem »nattmössor» p.g.a. Horns försiktiga fredspolitik. Jfr kommentar till 797, 19.

13 convenera – anstå.

14 Enfin – (fra.) nåväl.

15 hardiesse – (fra.) djärvhet.

16 entreprise – (fra.) företag.

17 dekreterat – avgjort.

18 suiter – formvariant av sviter: följder.

19 obstacle – hinder.

20 fabeln om blåsten och solskenet – En av Aisopos fabler från tidig klassisk tid (600/500 f.Kr.) där nordanvinden och solen tävlar om vem av dem som är starkast. Sensmoralen är att det är bättre att övertyga människor med goda ord än med våld. Fabeln ingår i den franske fabelförfattaren Jean de La Fontaines Fables (VI.3, 1668). Topelius version, »Stormen och Solskenet» (1869), finns upptagen i Läsning för barn 4 (1871).

21 nedlåtenhet – vänlighet i umgänge med personer av lägre social rang.

22 redoutable – (fra.) fruktansvärd.

23 incontestable préponderance – (fra.) obestridligt inflytande.

24 écrasera – tillintetgöra.

25 hej da – (ty. heida) hallå.

26 vigilant – vigt (finlandism i denna betydelse).

27 pratiquable seglation – seglationssäsong; pratiquable – parallellform till praktikabel: genomförbar.

28 försöka sitt sjöhufvud – ge sig ut till sjöss; SAOB har detta belägg av Topelius.

29 supplicerar – ber.

30 exponerat – komprometterat.

31 en glupsk faute – ett stort misstag.

32 fem fot och två tum – ca 155 cm.

33 Michaeli – S:t Mikaels dag firades den 29 september fram till 1772.

34 fögderi – kronofogdedistrikt.

35 Dame! – (fra.) Bevars!

36 enfin – (fra.) när allt kommer omkring.

37 inkommoderar – är till besvär.

38 traverserade Düna – gick över Düna (Daugava); avser svenskarnas seger över den sachsiska armén efter övergången av floden i närheten av Riga under Karl XII:s polska fälttåg 1701.

39 Bon – (fra.) gott.

40 bivuakera – slå läger.

41 Rüdesheimer – vin från Rüdesheim i distriktet Rheingau i Tyskland.

42 Par miracle – (fra.) här: vid alla under, minsann; dylika franska inslag avser att imitera den franskinfluerade jargong som gällde i högre kretsar på 1700-talet.

43 blir bet – förlorar spelet.

5. Penningefursten.

Vid tiden för denna berättelse stod den rike Lars Larssons hus ännu nästan i samma skick, som för 16 år tillbaka, när det iståndsattes efter stora ofreden. Samma låga sal, samma fyra kamrar, samma finnstuga och nattstuga1 med tillbehör, endast att husen voro prydligare brädbeslagna2 och att en del möbler bekommit den stora lyxen af hvit oljefärg. Vid torget till höger om den gamla gården var en nybyggd gård, som beboddes af äldste sonen Lars med hans talrika familj; till venster en äldre gård, som innehades af dottren Kajsa, gift med den förnäme och myndige rådman Blom. Alla tre, Larsson sjelf, sonen och svärsonen, drefvo deras skilda handel med egen bod och rivaliserade, på österbottniskt vis, om tjärbönder, smörfinnar3 och salthandel, men drefvo skeppsrederiet i bolag och dominerade derigenom ortens sjöfart. Man kunde säga, att dem emellan var fred och förbund i utrikes ärender, men ständig fejd om marknaden inrikes; – endrägt och sämja, när det gällde att kämpa mot en främmande konkurrens, men på samma gång inbördes täflan, som icke aflopp4 utan kalabaliker. Voro der två af dem på väg till någon af de stora marknaderna i det inre af landet, visst körde de förbi hvarandra om natten, för att hinna en timme förr och försäkra sig om de bästa kunderna; och kom der en förr okänd bonde från Tavastland eller Savolaks, såsom då brukades, ned till Wasa, visst lockades han af den som hann först med löftet om rågade saltmått och så eller så många lerpipor på köpet. Hvilket allt icke hindrade sonen och svärsonen att i yttre måtto visa den gamle borgarekungen och hans aktningsvärda kapitaler5 en öfvermåttan stor vördnad, så att de aldrig talade med honom ute annorlunda än med hatten i hand och aldrig svarade honom inomhus annorlunda än stående. Dessutom samlades hela den stora familjen om söndagarna efter gudstjensten till middag uti den äldre Larssons hus, och då satt den gamle der som patriarken Abraham6, ståtlig och enväldig, omgifven af barn, barnabarn och tjenstefolk, så många som fingo plats vid det långa bordet uti familjesalen.

Nu var det icke söndag, utan tvärtom en brinnande hvardagsbrådska; men likväl såg man kl. 11 på förmiddagen båda granngårdarnas invånare med barn och blomma begifva sig högtidsklädda, som de alltid voro vid sådana tillfällen, till den gamla gården. Att der leta sig väg mellan hästar och folk, som uppfyllde gården, var ingen lätt sak. Bönder och sjömän, blandade med en och annan stadsbo af högre rang uti samhället, hade skockat sig på trappan och i förstugan, väntande att få inträde. I finnstugan var ett bord dukadt för långväga kunder; från bagarstugan, der Veronica med Ester som underståthållerska förde befälet öfver tre eller fyra pionröda pigor, osade en behaglig doft af nyssgräddadt bröd; nattstugan var upptagen af ankomne resande. Saken var den, att skärgården nyss blifvit isfri och Larsson i beråd att med alla sina fem fartyg segla till Stockholm. Tusen nödvändiga saker skulle då stökas undan till resan, och alla affärer, som fordrade chefens egen handläggning, skulle nu uppgöras. Men tillika skulle familjen spisa tillsamman en afskedsmiddag, innan dess fader och hufvudman begaf sig till sjös.

Midt i denna vefva och trängsel inträdde på gården den unge grefve Carl Victor Bertelsköld, för att lyfta hos Larsson ett kreditiv ifrån Stockholm. Fin och förnäm som han var, med en toilett som i Wasa icke förfelade att väcka alla flickors beundran, tycktes han något generad af den nära beröringen med så många oborstade landsmän och väntade tydligt att hopen på trappan skulle sjelfmant lemna honom plats. Men deruti misstog han sig: ingen rördes ur fläcken, och ett par tjäriga matroser tycktes snarare finna ett nöje uti att spärra för honom vägen. Herr grefven fick vänta och vänta kanhända för länge för hans unga tålamod.

– Var god och gif rum! sade han då till matroserne, i en ton som icke väntade någon motsägelse.

– Lägg bi så länge, att intet herrn törnar, sade den ene sjömannen, i det han mönstrade honom med en gäckande blick.

– Lemna rum, jag har ingen tid att vänta längre! upprepade Bertelsköld.

– Gud skop7 ingen hast, genmälde den andre sjömannen lugnt, med händerna i byxfickan.

I detsamma sprang en spenslig flicka, alldeles hvit af mjöl, tvärsöfver gården, kilade af uppför trappan och slank, vig som en kattunge, in genom trängseln, likväl icke utan att i förbifarten lemna tydliga spår utaf bagarstugan på det fina blå klädet af grefvens rock.

– Ester, ropade Bertelsköld efter henne, – säg till din far att jag önskar träffa honom!

Flickan stadnade ett ögonblick, såg på honom med ett par qvicka bruna ögon och försvann derpå inne i förstugan.

– Stopp, kryssare! lofvera intet i strömmen, han kommer i drift! mumlade den förste af sjömännen och lade helt familjert sin beckiga hand på grefvens axel.

Troligen var det icke så illa ment, men Bertelsköld var ej vid lynne att tåla sjömansspråk. I samma stund grep han karlen om nacken och kastade honom, som var oberedd på denna manöver, burdus utför trappan.

Detta var mer än en Wasa matros kunde billigt fördraga. Den stupade hjelten var icke förr på fötter igen, innan han rusade i vredesmod tillbaka till trappan, och på samma gång grep den andre Neptunisonen8 Bertelsköld uti kragen. – Dick babord9 med rodret! skrek sjömannen.

Ställningen var kritisk och hade blifvit det än mer, om icke den lilla mjöliga flickan åter trängt sig fram mellan de stridande och i hastigheten kommit matrosen att släppa taget. – Far kommer straxt! hviskade hon och for som en raket tillbaka till bagarstugan, der hon gömde sig bakom dörren, för att bli vittne till stridens utgång.

Bertelsköld begagnade tillfället, sprang ned på gården, ställde sig med ryggen fri mot en vägg och drog värjan. – Den förste som kommer, må akta sina öron! utropade han.

– Alla man till väders! svarade matroserne, grepo hvar sin stör och redde sig till batalj. Det blef stoj och oväsen på gården. Flera sjömän togo parti för kamraterne. Ett par soldater, som råkade vara tillstädes bland hopen, ställde sig flinkt på den angripnes sida, och bönderne, högeligen roade af detta extra spektakel, underläto icke att gjuta olja på elden. – Damma till! ropade de. – Trä mot stål! Ryck spetten af dem! Stek strömming på dem! Tröska dem, så att agnarna flyga!

Det liknade sig att blifva ett af dessa handgemäng, som fordom voro, och på en del orter ännu äro nästan ett hvardagsnöje i de österbottniska städerna, då anblicken af den gamle Larssons höga gestalt på trappan med ens gjorde slut på oväsendet. – Hvem understår sig att föra oljud på min gård? ropade han med väldig stämma. – Bort med störarna! Så sannt jag är herre här, så Gud nåde den som vågar knystra10 ett ord! Och ni, unge herre, som glömmer att ni icke nu står bland turkar och hedningar, stick er värja i slidan, så framt ert lif är er kärt, och stig in till mig! Jag säger er, att ingen skall kröka ett hår på ert hufvud.

Sorlet på gården tystnade genast, och de lyftade vapnen sänkte sig sjelfmant.

Bertelsköld hade varit en klen lärjunge af den store prins Eugène, om han ej föredragit en ärofull reträtt framför en kritisk position, der sjelfva segern lätt kunde blifva ett nederlag. Han följde alltså inbjudningen, helt vårdslöst, helt likgiltigt, och inträdde genom den undanvikande folkhopen uti Larssons sal. Denna var till hälften uppfylld af väntande, medan en i sender insläpptes i kontoret till venster. Grefven fick stående vänta, lika med ringaste dagsverkare, tills hans tur kom. Var det afsigt eller var det en regel? Han visste det icke, men hans unga förnäma blod kom åter i svallning vid det som han ansåg för en ny förödmjukelse inför penningefurstens gränslösa öfvermod.

Ändtligen var det hans tur, och han inträdde i det oansenliga rum, som utgjorde det rika och ansedda husets enda kontor. Ett skåp af valnöt, ett bord af omålad ek, en dito pulpet, en kassakista af jern, en simpel enmanssäng och tre eller fyra klumpiga stolar utgjorde rummets ganska tarfliga amöblement11. Vid pulpeten svettades den gamle bokhållaren Grenman under tusen bekymmer med en penna bakom hvardera örat; vid bordet satt den mäktige Lars Larsson sjelf framför en hög af bref och handelsböcker. Större var ej personalen i detta kontor.

Bertelsköld framlemnade ett kreditiv på 1 000 riksdaler, men tillade, kanhända mera högdraget än Larsson var van att smälta: han hoppades att det var sista gången han skulle besvära en man, som hade så liten tid att befatta sig med sådana småsaker.

– Min herre måste vara en främling i detta land, svarade Larsson kallt, i det han framtog ur kassakistan några påsar med blanka riksdalrar. – Kände ni våra förhållanden, skulle ni inse, att ett ruineradt land, såsom vårt, icke ryckes ur sin vanmakt med krus och bockningar för en inbillad ära, utan med redlig flit och de största ansträngningar. Ni, som icke sett andra tider, kan tycka att vi simple borgare borde anse det för en stor heder att möta er på trappan med ödmjukaste anhållan att ni ville taga emot våra penningar. Men jag, min unge herre, har sett de dagar, då detta landet på femtio mils12 omkrets icke ägt så mycket som behöfts för att köpa tio tunnor13 salt, och då Görtz nödgades utpressa blod, för att hopskrapa denna summa, som ni nu kallar en småsak. Gud gifve ni aldrig får se det, herre; ni skulle då lära er bättre respekt för arbetet och arbetets frukt. Här äro penningarne. Farväl; jag önskar er lycklig resa.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 finnstuga och nattstuga – stuga av finsk typ resp. sovrum, sovkammare.

2 brädbeslagna – brädfodrade.

3 smörfinnar – finnar som sålde smör i delar av Finland där man talade svenska; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 aflopp – formvariant av avlöpte.

5 kapitaler – kapital.

6 patriarken Abraham – den första av de tre patriarker som Israels folk enligt Bibeln härstammar från.

7 skop – skapade; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 Neptunisonen – sjömannen; efter den romerska havsguden Neptunus.

9 Dick babord – formvariant av dikt babord: så mycket som möjligt åt babord.

10 knystra – knysta; användes i svenskan i Finland.

11 amöblement – möblemang.

12 femtio mils – drygt 500 km; den gamla svenska milen motsvarar knappt 10,7 km.

13 tio tunnor – ca 1 500 liter.

6. En utflygt år 1738.

– Du rider ut genom norra tullen. När du arriverat1 till Weikars, grenar sig en byväg åt venster mot kusten, men du följer stora vägen utmed Kyro elf till bron vid Lillkyro kyrka. Härifrån löper strandvägen norrut till Wörå och NyCarleby, men du continuerar2 upplandsvägen åt höger, som går till Storkyro. Det vill säga, ifall du ej préfererar att logera öfver natten på Lillkyro prestgård, hvilket vore tranquilare, emedan vägarna der i nejden oroas af vagabunder3.

– Jag tackar min onkel och hoppas vara tillbaka i öfvermorgon.

– Jag skulle hellre se att du uppsköte ditt avanture4, tills jag blir i tillfälle att procurera5 dig eskort. För närvarande kan jag ej umbära en enda karl; packet är i rörelse; du har sjelf sett dess humör. Par honneur6, Charles, jag har nog af friheten. Att vara landshöfding, och att vid hvarje steg känna en snara om foten, som heter grundlag, privilegier, domstol, – det är insupportabelt7! Dame! Gif också mig en smula frihet till husbehof – frihet att hugga in på kanaljerna, när de blifva för närgångna – en ärlig choque8, såsom vi brukade med kung Carl i Polen – och man skall se att land och rike finna sig väl deraf. Apropos, du har ännu ej sagt mig hvad som förskaffar bondlurkarne i Kyro äran af ditt besök.

– En diversion9, en önskan att se något mera af detta land, än Korsholms gamla vallar. Och dessutom, min onkel, önskar jag träffa min fars gamle krigskamrat, denne Lauri eller Laurikainen, som skall finnas någonstädes i Kyro och som min mor anbefallt mig att uppsöka, för den händelse att han vore i behof af understöd.

– Tag dig till vara. Dessa fordne kivekät stå ej alltid uti det bästa renommé för en loyal conduite10. En del af dem har slagit sig i ro på deras fordna lägenheter och angripa nu skogar och kärr lika obstinat, som de fordom attackerat de ryska transporterna. Men andra, som ej kunnat vänja sig rätt vid freden, ha bosatt sig på ödeshemman djupt i skogarna och drifva der allehanda binäringar, som icke rätt behaga kronobetjeningen, par exemple11, åverkan å kronoskogarne, bränvinsbränning, lurendrejeri12 och då eller då, för variation, ett litet rån på landsvägarna. Vi ha haft att uppbygga ett nytt samhälle, Charles, och sådant gör man icke komplett på en mansålder. Mycket är ännu ogjordt, mycket måste ännu tolereras, som vi blott småningom kunna justera under lag och författningar. Dessa gamla kivekät skaffa oss myror i hufvudet. Folket fruktar dem som sjelfva djefvulen; omöjligt att erhålla vittnen, och länsmännen våga sig icke till deras nästen utan manstark betäckning. Ännu en gång, tag dig till vara, min kära Charles; hazardera dig icke i skogarna.

– Min onkel kan vara lugn; jag är beväpnad, och Istvan följer mig.

– Som du behagar; jag har varnat dig, men ämnar icke persvadera13 min gamle väns son till något poltroneri14. Således au revoir15. Jag vill emellertid se till hvad som kan göras med denne penningjude16, denne Larsson, hvilken hin håle måtte skaffa en considerabel17 process på halsen. Apropos, du har ännu ej sagt mig din mening om controversen på hans gård. Om det vore ett moyen18 att differera19 hans resa ... Låta vi häkta matroserna?

– Nej, min onkel, nej, jag ber er, för min skull, låt saken förfalla. Vill ni inblanda mig i en rättegång?

– Du kan ha rätt. Jag torde väl finna andra medel. Farväl och – ännu ett ord! Om man attackerar dig på skogen20, så låt de skurkarna veta ditt namn. Det finns ingen mauvais sujet21 från Lochteå skogar till Lappfjärds bro, som icke vore i stånd att låta hänga sig för Gösta Bertelskölds son. Gud välsigne kanaljerna, de ha likväl ett hjerta i bröstet under den trasiga fähundsjackan ...

En qvarts timma efter detta samtal mellan landshöfdingen grefve Frölich och hans gäst, den unge grefve Bertelsköld, såg man den sednare, åtföljd af sin trogne tjenare Istvan, rida ut på sin appelgrå häst Bogatir genom den nyligen uppförda gulmålade norra tullporten i Wasa. Den unge ädlingen hade påtagit en simpel ryttaredrägt och stuckit i sadelhölstret ett par väldiga kavalleripistoler, ärfda från fadrens tid; men dennes ofantliga huggvärja hade redan, under fredens och modets inflytande, vid sonens venstra sida blifvit utbytt emot en smal stickvärja af utsökt ungerskt arbete. Istvan deremot bar en turkisk sabel med damascenerklinga22 och öfver axeln, jemte sin rensel, en kort musköt.

Klockan var 3 på eftermiddagen, dagen vacker och klar, ehuru något kylig. De båda ryttarne redo i lätt traf åt nordost och hade snart lemnat de låga trähusen och den ärevördiga gamla stenkyrkan i Wasa långt bakom sig. Första milen var, då som nu, till stor del skoglös, flack och enformig, endast här och der afbruten af åkerfält med grön rågbrodd, som frodades väl i den bördiga lerjorden. Äfven byar och gårdar voro temligen glesa, för att ligga så nära det sydligare Österbottens residensort och då för tiden mest välmående stad; der lågo ännu vida sträckor öde, men de gårdar som funnos voro mest alla stora och nytimrade. Allehanda transporter möttes på vägen och trängde ryttarne intill dikeskanten. Man märkte väl att dessa nejders svenska befolkning, med sitt oroligare lynne, som dref en stor del till tjärbränneri, sjöfart, landthandel och skeppsbyggeri, ännu icke haft tid eller lust att bota stora ofredens härjningar i jordbruket, så mycket mer som den österbottniske bonden hade rätt till skeppsfart på Sverige23. Den berömda Wasarågen vexer också blott till en ringa del uti stadens närmaste grannskap, emedan de egentliga kornbodarne för detta utmärkta sädesslag äro att söka i de omgifvande finska socknarna Lillkyro, Storkyro, Laihela och Ilmola.

Landskapet fick en annan färg, så snart ryttarne kommo in på den finska befolkningens område, som i en smal kil, mellan svenskar på båda sidor, skjuter fram ända till kusten i Lillkyro socken. Vägen gick här för det mesta invid stranden af den annars lugna Kyro, hvilken, nyligen befriad från sina isbojor, nu skummade i ungdomligt öfvermod mellan sina låga, med al och vide bevuxna lerbräddar. De öppna slätterna afbrötos redan af ansenliga skogar, hvilka under krigstiden fått rådrum24 att åter uppvexa och ännu icke härjats af yxen för tjärdalarnas behof. Mellan skogarna vidgade sig tätare och bättre vårdade åkerfält: ännu visst icke öfver hela det fordom odlade området, men väl gärdade, bättre dikade och med ett utseende, som tydligt lät ana, att jordbruket i dessa nejder var hufvudnäring. Gårdarne blefvo tätare; men på samma gång mindre och de flesta enstaka, utom närmast kring kyrkan, ty finnen behöll också här sin förkärlek för ensamheten, oberoendet och godt svängrum omkring sig; det är blott tavastlänningen, som stundom skockat sig tillsamman i stora, tätbyggda byar, likasom för att hålla tillhopa mot herregodsens förtryck. Folkets utseende blef tystare, allvarsammare, trumpnare; anblicken af ryttarne lockade barnen till gärdesgården och qvinnorna till fönstret, men sällan lyftades numera en mössa att helsa, och grindarne fingo de resande merändels sjelfve öppna, hvilket icke var fallet på den flinkare svenska befolkningens område närmare staden.

Något som förvånade Bertelsköld var den talrika skaran af barn, som öfverallt tycktes befolka de minsta kojor. På ett par ställen steg han af och gick in för att begära en dryck vatten. Öfverallt mötte honom samma syn; ett halft eller helt tjog barfota och hvitluggiga barnungar i blotta lintyget; en yngre karl, biträdd af flera qvinnor, på utarbete; några gråhåriga gummor, sällan en gubbe och högst sällan en man om 40 eller 50 år. Orsaken var tydlig: vid fredsslutet för 17 år sedan fanns knappt en vuxen man mot fyra eller fem qvinnor, ty inemot fyra femtedelar af den manliga befolkningen hade uppslukats af det förfärliga kriget. Men sedan den tiden hade man här och i hela Finland blifvit vittne till en förunderlig naturens kraft, som öfverallt i lifvet sträfvar att efter stora rubbningar återställa den förlorade jemnvigten. Alla, eller nästan alla äktenskap blefvo på den tiden välsignade med en aldrig förr eller sedan förspord fruktsamhet, så att 10, 15 eller 20 barn i hvarje hushåll voro helt vanliga företeelser. Befolkningen steg så hastigt, till någon del genom återflyttande, dock mest genom denna sällsamma naturens alstringskraft, att landets folkmängd 27 år efter freden, såvidt man vet, var fördubblad och vuxit från 29 till 60 personer på qvadratmilen25. Men det var ett folk af barn: största delen af Finlands söner och döttrar blickade nu med klara blå barnaögon ut mot en lyckligare framtid. Det var sällsamma tider, som aldrig komma tillbaka. Hvad hade icke då kunnat göras för att göra allting nytt och för att fostra ett nytt slägte, fritt från de gamla lyten, i Herrans fruktan och sanningens ljus, till kunskap och dygd!

Det var redan afton, när de resande, efter landshöfdingens anvisning, uppnådde Lillkyro prestgård på backen vid elfstranden. Den ärevördige pastor Gumse, en gammal frusen man i fårskinnspels, storstöflar och läderkalott, satt i egen person uti den utbyggda förstuguqvisten och tycktes stadd i det lofliga göromålet att lexa upp en enfaldig mjölnare, som med mössan i handen och högeligen bekymrad tog sig gång efter gång i den mjöliga luggen.

– Jag säger dig, Anders, förmanade prosten i en faderligt välmenande ton, som stod i en besynnerlig kontrast till talets innehåll, – ja, jag säger dig, gamle grindstolpe, att en eländigare gårdshund än du finns icke mellan Lillkyro bro och Wörå socknerå! Att låta de filistéer26 stjäla bort hästen midtför din näsa, du förtorkade fnöskbit, och icke spraka en gång, så att länsman fått nys derom, innan de hunnit till skogen, du gamla grötqvarn! Menar du de sätta sig ned och vänta på efterlysningen nästa söndag i kyrkan, du åsneboga? Litet känner du Lauri, om du tror att han hemtar kräket tillbaka!

Mjölnaren förnyade vid dessa ord sin manöver i luggen och genmälde förbluffad att hästen försvunnit från beteshagen, men hvem som tagit den, kunde han icke svära på. Han visste blott att hans son Jaako, som plockat tranbär i skogen, hade i dag på morgonen sett Lauri komma med fiolen på nacken från ett bröllop i byn, och derföre tänkte han ...

– Du är lika mjölig i ditt hufvud som i din lugg, min kära Anders, fortfor den uppbragte kyrkoherden i samma vänliga ton, men afbröts i sina förmaningar af Bertelsköld, som nu närmade sig, nyfiken att veta om den man han sökte var densamme som här tycktes vara misstänkt för ingenting mindre än att hafva stulit mjölnarens häst.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 arriverat – kommit fram.

2 continuerar – fortsätter.

3 vagabunder – stavningsvariant av vagabonder: landstrykare, luffare.

4 avanture – (fra., aventure) äventyr.

5 procurera – skaffa.

6 Par honneur – (fra.) här: ärligt talat.

7 insupportabelt – odrägligt.

8 choque – (fra.) här: överrumplande anfall.

9 diversion – förströelse.

10 conduite – (fra.) uppförande.

11 par exemple – (fra.) till exempel.

12 lurendrejeri – smuggling.

13 persvadera – övertala.

14 poltroneri – feghet.

15 au revoir – (fra.) på återseende.

16 penningjude – procentare, ockrare.

17 considerabel – ansenlig.

18 moyen – sätt.

19 differera – uppskjuta, fördröja.

20 på skogen – ändrat till »i skogen» i den fjärde upplagan (1884).

21 mauvais sujet – (fra.) tok, sälle.

22 damascenerklinga – klinga (blad) tillverkad av olika stålsorter och försedd med etsat mönster.

23 österbottniske bonden hade rätt till skeppsfart på Sverige – Kustsocknarnas bönder som var skattlagda för fiske och säljakt hade tillstånd till seglation (men enbart med mindre båtar, inte skutor) för att sälja egna produkter (se Villstrand, »Memorialets makt» 2014, s. 197 f.). I följetongen lyder passusen: »den österbottniske bonden hade rätt till fri skeppsfart». Det vilseledande ordvalet »skeppsfart» beror sannolikt på att Topelius återger vad Rühs och Arwidsson i Finland och dess invånare uppger om förhållandena efter freden i Nystad: »Landtboerne i Österbotten behöllo allt framgent rättigheten af fri skeppsfart» (1827, s. 136).

24 rådrum – tid (som är nödvändig för viss process); SAOB har detta belägg av Topelius.

25 qvadratmilen – av allt att döma geografisk kvadratmil som motsvarar ca 55 km2.

26 filistéer – här: otrogna; efter en i Gamla Testamentet omtalad mot judarna fientlig folkstam.

7. Fällan på Lillkyro prestgård.

– Jag är en resande, som önskar träffa en gammal soldat vid namn Lauri eller Laurikainen, och i fall högvördige prosten känner hans hemvist, vore jag mycket förbunden att få veta det, yttrade Bertelsköld med en höflig helsning.

Prosten Gumse framtog ett par glasögon med knipbåge af messing, aftorkade glasen med mycken betänksamhet, beväpnade sin vördiga näsa och betraktade främlingen med tydlig förundran. – Hemvist? upprepade han. – Lauris hemvist? Ursäkta, hvarifrån är min herre hemma?

– Jag kommer från Wasa och har ett ärende till den nämnda personen, som lärer vara bosatt här uti trakten.

– Bosatt? upprepade prosten ånyo. – Hm, hm, om min herre, som jag förmodar, är landsfiskal, hm, hm, fastän herrn torde behöfva vexa i embetsrocken, så – ursäkta mig – tror herrn att Lauri är en bosatt person?

– Jag vet endast att han varit en af de siste, som försvarat sitt land under förra kriget, och önskade gerna veta något mer om hans nuvarande ställning, svarade Bertelsköld, som ej fann för godt att upplysa prosten om hans villfarelse.

– Ställning? genmälde ånyo den envise gamle. – Unge man, ni kunde så gerna fråga, om nordanvindens ställning, när han susar derborta i björkarna, och hvar han är bosatt. Krig är en stor olycka, som Herren pålagt oss för våra synder; Gud nåde den som upplefver sådant. Ni, som är ung, har väl icke sett annat än ärren, men fråga den mark, på hvilken ni står: hofvarne af Ammons barns1 hästar hafva trampat derpå. Nämn bara stora ofreden, och ni skall höra stenarna tala.

– Förlåt, men kan det vara samma Lauri, som misstänkes att ha stulit mjölnarens häst?

– Hvad behagas? Jag har inga bevis, herre, inga bevis. Har jag sagt att han stulit hästen? – Och en viss orolig blinkning bakom glasögonen lät ana att den vördige prestmannen hade någon farhåga att vidare inlåta sig i detta samtalsämne.

– I sådant fall ber jag ödmjukast att få någon anvisning hvar jag bör uppsöka mannen. Om han varit synlig här nära i dag på morgonen, torde jag kanske upphinna honom ännu i qväll.

– Upphinna honom? Hm hm, vill ni taga ett godt råd af en gammal man, så stanna här öfver natten och håll till godo hvad huset förmår. Brita – gå och vittja nattstugan! Jag tänker ni torde få plats, såväl som en annan.

En groflemmad rödbrusig flicka visade sig härvid på gården och kom efter några ögonblick tillbaka med det besked, att för närvarande ingen annan än domarens långa skrifvare tagit qvarter i nattstugan. Det hörde nemligen till tidens vackra och gästfria sed, att ständigt ett större varmt rum i gården stod med bäddade sängar öppet för alla resande, som der togo in utan allt krus och anmälan och försörjdes med hvad de behöfde, mången gång utan att värdsfolket ens visste hvem gästerna voro. Tid efter annan, isynnerhet om morgnarna, skickades någon af tjenstefolket att efterse hvem som der tagit in och hvad de kunde behöfva, och det kallades att vittja nattstugan, alldeles som fiskaren på morgonen vittjar ryssjor och laxpator, för att upptaga nattens fångst.

Dessa gästvänliga fällor, på en tid när så få andra beqvämligheter stodo resande till buds, hade sina ömsesidiga fördelar. Hvarken värd eller gäster generade sig mer än dem lyste; landet hade icke en enda tidning, men hvarje resande motsvarade ungefär en tidningsnummer i våra dagar och betalade sin undfägnad med färska nyheter när och fjerran ifrån. Det fanns derföre mången hederlig landsprest, hvilken ansåg sig bedragen på dagens nyaste krönika, när fällan vittjades och understundom fanns tom.

Kanske fanns det något i den förmente landsfiskalens utseende, som lät prosten Gumse hoppas en rikare skörd än vanligt, ty han förnyade sin vänliga inbjudning, med tillsägelse åt Brita att bädda sängen åt den resande herrn och låta skrifvaren ligga i fållbänken2. Karlen kunde få en bänk i drängstugan; hästarne borde vattnas och ledas i stallet, ty betet i hagen var ännu för klent, och der vore ingen säkerhet, om kräken flöja3; man skulle komma ihåg hur det gått med Anders’ häst.

Bertelsköld lät endast förmå sig att äta qvällsvard i prestgården, medan hästarna fodrades. Han infördes i den låga salen, hvilken med två kamrar och kök inrymde kyrkoherden i ett välmående pastorat och hela hans familj, utom adjunkten, som bodde i vindskammaren och hade trettio plåtar4 i lön. Han fann vid det dukade bordet en husesam5 prestfru i grå yllekofta, hemväfd af egna fårs afkastning, omgifven af en matfrisk skara af barn och barnabarn, som tigande gjorde godt besked i det digra grötfatet. Man gjorde inga omständigheter; gäster sutto ju dagligen här vid samma bord, och att den förmente landsfiskalen erhöll en plats vid bordets öfre ända bredvid den ärevördige värden, var sannolikt en extra utmärkelse, som kunde förklaras af någonting ovanligt uti hans utseende, hvilket omedvetet lät ana en person af annat stånd, än prestgårdens dagliga kunder.

Prosten Gumse hade mycket att fråga: hvad man sade i Wasa om riksdagen; hvad man tyckte om valet; hvad man betalade för rågen; om man skulle få krig; hvad smöret kostade; huru det var med de polska affärerna6; om här smuglades mycket bränvin öfver till svenska sidan; om romerska kejsaren7 var illa sjuk; hvem som skulle blifva fogde i Korsholms härad och om det var sannt att påfven skulle abdikera. Sedan Bertelsköld på dessa frågor svarat allt hvad han visste och kanhända litet dertill, sökte han åter leda samtalet på Lauris person. Men knappt hade han för andra gången nämnt detta namn, innan der uppstod en förlägen tystnad, den ena såg på den andra och man hörde en af de minsta pojkarne hviskande fråga modren »om den främmande herrn ville sätta Lauri i kurran».

Det var klart, att en sådan förbehållsamhet måste hafva någon orsak, och då den unge vandrande riddaren icke hade lust att röja sitt inkognito, tackade han för åtnjuten välfägnad och afslog alla inbjudningar att stadna öfver natten, med den höfliga förklaring att hans tid ej medgåfve något dröjsmål: han måste genast fortsätta resan och vore mycket förbunden, om han kunde få någon som mot hederlig vedergällning ville visa honom vägen till Lauris boning.

Den ärevördige prosten hostade ett par gånger, såg ömsom på det stora vägguret, ömsom på sin gummas halsdukssnibb, likasom för att hämta någon lycklig ingifvelse, och förklarade slutligen att mjölnarens Jaako kände alla stigar i skogen och vore den som bäst kunde vägleda honom »ifall han nödvändigt ville hellre göra bekantskap med banditer, moraser och nattdimmor, än med en varm säng hos hederliga menniskor».

Emedan Jaako följt sin fader till prestgården och som bäst var stadd i det lofliga göromålet att slefva uti sig ett fat gröt i drängstugan, mötte förslaget intet synnerligt hinder, och en stund derefter såg man de två ryttarne, vägledde af en spenslig, barfotad pojke om 13 eller 14 år och med ett klippskt utseende, lemna prestgården, icke utan en märkbar förundran hos alla dess invånare.

Löjtnant Bertelsköld hade uppvuxit långt från sin faders land och redan lärt känna månget annat land bättre än detta, men han var icke alldeles okunnig i finska språket. Han hade tillbragt en del af sin barndom i troget sällskap med den gamle Tobias, som fordom åtföljde hans moder på den äfventyrliga färden till Kajaneborg*, och af honom lärt sina fäders språk. Mycket hade sedan åter bortfallit ur minnet, men tillräckligt fanns ännu qvar, för att i någon mån göra honom begriplig för pilten, som nu med en stöfvares vighet mera sprang än gick vid dikeskanten framför de båda ryttarne. Han fick således veta, att vidpass en mil från prestgården var ett torp i skogen, der Lauri stundom brukade uppehålla sig. Och fanns han ej der, kunde man kanske för pengar och goda ord få veta hvar man vidare borde söka honom. Med detta klena besked fortsattes ridten uti den ljusa våraftonen.

Klockan var mellan 10 och 11 på qvällen, när ryttarne under Jaakos ledning lemnade stora landsvägen och veko af på en mindre byväg åt venster. Äfven denna väg smalnade efterhand, sedan man passerat några gårdar, der hundarnes skall framlockade ett och annat nyfiket ansigte i de små fönstren, af hvilka en del voro endast gluggar, som stängdes eller öppnades med luckor. Bertelsköld anmärkte9 att förstugudörrarna i dessa gårdar voro stängda; en försigtighet, som annars sällan brukades uti detta fredliga och folktoma land.

Slutligen blef vägen smal som en gångstig, kärrspåren upphörde i den leriga marken, och ryttarne kunde icke mera, utan olägenhet för stenar, stubbar och enrisbuskar, rida i bredd. De hade redan lemnat den sista gården långt bakom sig; hundskallet upphörde; boskapens klockor pinglade icke mer på afstånd i skogsbackarna; man kände icke mer den egendomliga lukten af rök från de spånhögar, som upptändas på trädesåkrarna för att skydda korna för mygg. Den vaksamma majsolen hade gått till hvila bakom björkar och granar; nattdimman uppsteg ur kärren och utbredde sig som ett flor öfver fuktiga och lågländta ställen. Skogen blef tätare, luften svalare; tystnaden afbröts endast af myggornas sus, hästarnes jemna hofslag, rasslet af någon afbruten qvist, eller stämman af en talltrast, som i denna enslighet sjöng sin melodiska sång uti trädens toppar.

Fotnoter till detta avsnitt

* Tredje cykeln, 9:de berättelsen8.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Ammons barns – i Gamla Testamentet omtalad folkstam som ofta förde krig med Israel.

2 fållbänken – fåll- eller fallbänk: träsäng som kan skjutas ihop så att den kan användas som bord, bänk eller skåp.

3 flöja – hoppar över stängsel.

4 plåtar – en plåt: ursprungligen plåtmynt värt två daler silver, eller 16 skilling, senare också om sedlar av samma värde.

5 husesam – huslig; förekom i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

6 de polska affärerna – I Polen pågick ett tronföljdskrig 1733–1738, där Sverige och i högre grad Europas dåvarande stormakter hade intressen att bevaka.

7 romerska kejsaren – tysk-romerska kejsaren, habsburgaren Karl VI som dog 1740.

8 Tredje cykeln, 9:de berättelsen – Se kapitlen 12–16 (s. 669–689).

9 anmärkte – lade märke till.

8. Äfventyr i fredstid.

Ju längre ryttarne inkommo i skogen, desto smalare blef gångstigen, så att slutligen knappt något annat antydde en väg, än fjätet1 af en förvillad ko, der marken var blöt. Hästarne snafvade oupphörligt på vindfällen, granarnes qvistar slogo ryttarne i ansigtet. Intet tecken till vedhygge eller andra spår af menniskor kunde upptäckas i denna folktoma ödemark af skog, stenar, björnmosse och kärr.

– Hvad nu, din slyngel, här är ju vägen slut! utropade Bertelsköld otåligt, när trädens täthet ändtligen tvang honom att stiga af och leda hästen vid tygeln. De sista fjäten hade upphört, men Jaako fortfor ännu att med en ekorres vighet, till hälften krypande, slingra sig fram mellan snåren.

– Är vägen slut? upprepade pojken med en dum min, som under andra förhållanden icke skulle förfelat att framkalla hans följeslagares löje2.

– Komma vi icke snart till torpet, skall jag lägga dig öfver sadeln och låta dig smaka ett stycke björk, fortfor den förbittrade grefven.

– Torpet? upprepade pilten. – Kan det vara torpet som syns mellan träden? – Der syntes verkligen ett mörkt föremål i den dunkla skuggan af granarna.

Med det samma kilade han af som en pil mellan trädstammarna. Istvan, som hela tiden bevakat honom med misstrogna blickar, släppte sin tygel och tog till fötter åt samma håll. Innan kort voro båda ur sigte.

Bertelsköld, lemnad allena och oviss hvad han borde tänka om pojkens försvinnande, hade intet annat parti3, än att tjudra hästarna och begifva sig till fots åt det håll, der det mörka föremålet framskymtade genom nattdimman. Han hade icke gått många steg, innan han togs ur sin villfarelse. Hvad man ansett för en menniskoboning var intet annat än en stor varggård4, uppförd af hopfogade trädstammar och innantill försedd med ett giller. Stammarna voro på flera ställen nedbrutna, och hela inrättningens förfallna skick utvisade att den troligen icke sedan flera år varit eftersedd och vårdad för dess ursprungliga bestämmelse. Denna fälla var i alla afseenden mindre inbjudande, än den gästfria fällan på Lillkyro prestgård.

Bertelsköld stadnade för att lyssna. Rundtomkring honom var tyst som på hafsbottnen: icke en fågel, icke en fläkt; endast på afstånd hördes ett sakta sus, likasom af millioner myggors vingar. Stället var högländt, men strax invid var ett kärr, och deröfver sväfvade ett ogenomträngeligt töcken. Det tycktes alltmera breda sig ut; det flöt som en lätt sjö af bomull öfver trädens rötter och stammar; endast topparna syntes ännu i vårnattens egendomliga glans. Småningom smög sig töcknet allt högre i synkretsen, och det dröjde ej många minuter, innan vår vandrande riddare befann sig så fullkomligt omgifven af dimman, att han ej kunde urskilja ett föremål på tio stegs afstånd.

Han ropade; intet eko. Han hvisslade; intet svar. Han trodde sig höra ljudet af en afbruten qvist och letade sig fram ditåt: han hade bedragit sig; det var en tjäder, som flaxat mot någon förtorkad gren. Han kunde ej mera tvifla: den förrädiske vägvisaren hade med afsigt fört honom vilse i ödemarken, och han trodde sig ana orsaken. Man hade tagit honom för en resande landsfiskal, och ju mer han erinrade sig den förbehållsamhet man iakttagit om Lauris person, desto tydligare förstod han, att Jaako måste ligga i någon komplott med denne äfventyrare och velat leda hans förmente förföljare på villspår, för att underrätta fribytarn5 om faran.

Otålig och misslynt, fortfor Bertelsköld att trefva sig framåt i vildmarken, utan att veta hvart. Det bekymrade honom icke att gräset var vått och nattluften kylig: än här, än der trodde han sig höra ett ljud af sina följeslagare. Men när han fortsatt denna mödosamma vandring, som han tyckte, nära en mil, befann han sig åter vid varggården, hvilken han lemnat för längesedan. Han hade gått i en nästan regelbunden cirkel kring stället.

Om en stund hördes tydliga steg i skogen. Någonting rörde sig i dimman, och strax derpå hoppade en spenslig figur tätt förbi honom. Det var en flicka; hon bar ett hvitt huckle öfver hufvudet och såg honom troligen icke, ty vid hans tillrop: »vänta litet!» hajade hon till och såg sig häpen om; men flydde strax ånyo med en fågels hastighet och försvann uti dimman.

Så snabbt hon skymtade förbi, hade likväl Bertelsköld, till sin stora förundran, tyckt sig igenkänna hennes drag. Var hon icke en töckenbild, en fé, ett fantom, så hade hon åtminstone en förvånande likhet med en välkänd person, som han träffat för tolf timmar sedan i Wasa – ryttarinnan från första Maj – hans befrierska i tumultet på förmiddagen – den öfverdådiga, skälmska lilla borgareflickan Ester Larsson.

– Ester! Lilla, vackra Ester, har du hjerta att lemna mig ensam i denna ödemark? utropade den unge löjtnanten i första öfverraskningen öfver detta oväntade möte.

Ingen svarade. Det förekom Bertelsköld, som hade den nyckfulla flickan gömt sig några steg derifrån bakom en stor gran. Han skyndade dit; men det som han tagit för hennes hvita huckle var blott den hvita stammen af en björk, som i broderlig endrägt vuxit vid granens sida. Han måste le åt den gycklande synvillan af sin lifliga fantasi. Huru kunde han ett ögonblick inbilla sig, att den rike köpmannens dotter, sin faders perla och ögonsten, skulle befinna sig ensam midtuti natten i denna stiglösa vildmark så långt ifrån Wasa?

Missnöjd vände han åter till varggropen, i hopp att Istvan dock slutligen skulle uppsöka honom vid detta märke i skogen. Han hade likväl knappt hunnit dit, innan en ny gestalt trängde sig fram mellan trädstammarna.

Det var en man mellan 50 och 60 år vidpass, ovanligt kort till vexten, men bred öfver axlarna, klädd i nejdens vanliga bonddrägt och bärande en yxe på axeln. Mannen kom samma väg som flickan, – och Bertelsköld blef nu varse att der var en liten, knappt märkbar gångstig – stadnade, likasom förundrad, och frågade: – hvad gör herrn så här dags i skogen?

– Och hvad gör ni sjelf, min vän? genmälde grefven i sin tur, nöjd att ändtligen ha funnit någon som kunde vägleda honom ur ett läge, vid hvilket han redan hunnit ledsna.

– Jag hugger masteträd, svarade mannen torrt.

– Och jag söker en fördömd pojke, som skulle visa mig vägen och rymde sin kos. Har ni sett honom? Eller har ni mött min betjent, som gick för en stund sedan ditåt?

– Jag vill minnas att jag mötte en pojke, yttrade mannen.

– Hvar mötte ni honom? Och när?

– I middags på landsvägen.

– Hör på, karl, ni gjorde bättre att ärligt säga mig hvar jag bör söka mitt folk, ty jag tycker icke om gyckel.

– Och herrn gjorde bättre uti att vid detta laget sofva uti sin säng, än att fånga orrar i småskogen.

– Jag begär icke råd, genmälde Bertelsköld något högdraget, – utan jag önskar att ni visar mig vägen ur denna infama skog. Ni kan förtjena en god dagspenning.

– Möjligt nog, herre, men, det aktar jag intet om, svarade mannen likgiltigt. – Vägleda er kan jag icke; jag har mitt beting och måste ha mina furor till landsvägen innan qvällen. Men ett godt råd kan jag gifva er, och är ni icke för högfärdig att tro en masthuggares ord, så lyss på det der ljudet derborta. Hör ni ej någonting?

– Jag tycker mig höra ett sus, ej starkare än en broms, när han surrar mot fönsterrutan.

– Det är en stor broms, det der, herre, och vore ni honom någon mil närmare, skulle ni kanske bättre förstå hans morgonpsalm. Har ni aldrig hört Bottenhafvets hundar gläfsa mot klipporna?

– Tror ni att det är hafvets sus?

– Jo, det kan ni lita på. Hjelp er nu sjelf. Skulle ni intet se solen för dimman, så lyss på hundskallet: der har ni vester, och sen kan ni styra efter egen kompass. Om två timmar börjar sydvesten blåsa; ni mister då dimman, men också kompassen; fram på morgonen kryper solen i skinnfällen, och vi torde få höra Thoren6 gå. Farväl, herre; vill ni er fars son väl, så spara ej skosulorna. Jag önskar er lyckosam vandring.

– Vill ni icke förtjena tio plåtar?

– Min mast kostar femtio. Gud vare hos er.

Och med dessa ord hade äfven mannen försvunnit åt samma håll, som nyss förut flickan. Bertelsköld kände mycken lust att sätta efter den oförskämde och tvinga honom att förtjena den erbjudna lönen, men han hade alltför nyss sett prof på framgången af sådana efterspaningar. Hans belägenhet föreföll honom mera löjlig än farlig, och vid åtanken på alla de vida vådligare nätter han tillbragt vid förposternas bivuak7 i de ungerska skogarna, beslöt han tålmodigt sätta sig ned och vänta en stund, tills dimman skingrats.

Ödet tycktes likväl hafva bestämt, att Carl Victor Bertelsköld, löjtnant vid kongl. majestäts fortifikationskorps, denna natt icke skulle njuta ens en qvart timmas hvila, ty det dröjde icke länge, innan på något afstånd en gäll, genomträngande hvissling ljöd genom vildmarkerna. Denna gång var det Istvan, och om någon ännu kunnat tvifla derpå, förrådde Bogatirs lifliga gnäggande, att han lystrat till den välkända signalen. Bertelsköld svarade med ungrarnes vanliga stridsrop, och det dröjde ej länge, innan hans trogne tjenare framträdde från en helt annan sida, än den, hvartåt han utgått.

Istvan afgaf nu sin rapport. Han hade jagat sin rymmare nära en timma; men den sluge pojken hade så väl förstått begagna sin kännedom af lokalen8, att beständigt något hinder afbrutit jagten: än ett kärr, än ett snår, än en af dessa kullerstenar, stora som hus, hvilka öfversålla hela österbottniska kusten. Bakom ett sådant stort stenkummel hade Jaako försvunnit, och när Istvan ännu envist fortfor att leta honom, hade han »sett folk inne i berget».

Han sade detta med så allvarsam min, att han framlockade ett löje på sin klentrogne herres läppar. – Då gick du väl in till dem och bad dem visa dig vägen? frågade Bertelsköld.

– Jag gå in uti berget! upprepade Istvan med oförställd förundran. – Jag går hvart ers nåde befaller, der stål kan bita på skinn och der kulorna icke vända om från målet tillbaka; men jag är en menniska, ers nåd, och vill icke hafva något att skaffa med det der som jag såg. Jag begrep att det är icke allting på rätt här i skogen och makade mig undan det fortaste jag kunde, för att uppsöka ers nåd; men jag är viss på att den nedriga dimman är enkom utskickad för vår skull, och så har jag lupit i ring som haren, när hundarna äro i hasorna på honom.

– Du är en narr. Jag har hört sägas att här äro ännu många gömställen i skogarna sedan stora ofredens tid, när folket förstack sig9 i jordkulor och bergshålor, för att undkomma fienden. Hvem vet om vi icke just i denna håla finna den karl vi söka.

Istvan hade emellertid fått något annat i hufvudet. Han lade sig ned med örat mot marken, låg så en minut stilla, i det han höll andedrägten och frågade sedan plötsligt: – har ers nåd släppt hästarna lösa?

– Jag tjudrade dem ej långt härifrån, och de kunna ej ha slitit sig lösa, ty jag hörde Bogatir gnägga på det ställe jag lemnat honom.

Istvan fortfor att lyssna. – De äro lösa, de äro ett godt stycke ostvart härifrån – de aflägsna sig, – nu stadna de – nu gå de igen – det går långsamt – de trampa stockar och torra qvistar – deras steg äro tyngre och jemnare än hos hästar som flöja10 ... Ers nåd! Man har stulit våra hästar; så trampa endast kräk, som bära ryttare på sin rygg!

– Kom, sade Bertelsköld, som visste rätt väl att Istvan från barndomen uppvuxit i faror och vildmarker, der sinnena skärpas långt öfver menniskors vanliga mått; – vi skola snart se om du gissat rätt, och då få vi en jagt, mot hvilken vår förra varit en barnlek.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fjätet – spåret.

2 löje – medlidsamma munterhet.

3 parti – val; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 varggård – inhägnad för att fånga vargar i.

5 fribytarn – stråtrövaren.

6 Thoren – åskan; efter asaguden Tor i fornnordisk mytologi.

7 bivuak – bivack, nattläger.

8 lokalen – platsen, omgivningen.

9 förstack sig – gömde sig.

10 flöja – här: galoppera.

9. Dimdrottningens strumpeband.

De tvenne vandrarne i Lillkyro skog voro icke sena att leta sig en väg genom snåren till den plats, der deras hästar varit tjudrade, och första ögonkastet öfvertygade dem, att Istvans fina hörsel icke bedragit honom. Platsen var tom, den mjuka mossan sågs trampad helt nyss af friska fotspår, och hästarne voro borta. Det var icke möjligt att de strukit af grimmorna eller slitit sig lösa. Icke ens trädens bark, der de varit bundna, visade minsta spår af ett våldsamt lösryckande.

Istvan var utom sig. Han kastade sig till marken, han kröp på alla fyra, han vädrade spåren som en jagthund; han fnös utaf harm. – Se här! skrek han; – Bogatir har stegrat sig. Så lätt ha de ej kommit på hans rygg, och så lätt, menar jag, skulle de ej hållas i sadeln, om icke den fördömda skogen vore så tät.

– Håll! De ha tappat något! utropade Bertelsköld, i det han böjde sig ned och upptog ett blänkande föremål från närmaste enrisbuske. Det var ett litet näpet strumpeband af siden med silfverknäppe, som glittrade likt en juvel bland de fuktiga dropparna af dimman på enriset.

Istvan betraktade tingesten med en i hans tanke högst rättmätig afsky. – Sade jag icke det? triumferade han. – Jag känner det der, jag vet hvad det betyder. Just så fann jag det en gång på bergen i Bukovina1 mellan Zablatov och Kolomea. Det var om natten, i klart månsken, men något dimmigt vid flodstranden; vi hörde de otrognes2 hästar gnägga i dalen. Jag hade kunnat blifva stormäktig som en pascha3, men jag förstod ej min lycka, jag kastade otyget från mig i Pruth! I daggryningen hade vi fienden öfver oss och fingo stryk i stället för seger. Hvarföre var jag dum?

– Så farlig är väl icke en liten bandstump, genmälde Bertelsköld småleende. – Jag tycker han liknar märkvärdigt en flickas strumpeband.

– Liknar? Ja, herre, det liknar allting, ibland si, ibland så. Den, som tappat det, kan också likna det ena och det andra: ibland en stubbe, ibland en sten, ibland en käring, ibland en flicka. Det kommer allt an på hvad klockan är och hvad lynne det har, som huserar i dimman.

– Hvarföre skulle jag kasta ifrån mig något som kanske blir en anledning att upptäcka tjufvarne?

– Jag säger ers nåd, att när jag kastade tinget ifrån mig, var jag dum som en bosniak; det förstod jag först efteråt. Jag borde ha gömt det innanför jackan, så hade jag blifvit osårbar; och den som tappat det, hade varit tvungen att komma till mig och begära tinget tillbaka. Då kunde jag ha sagt mina vilkor, ers nåd, om det också varit en krona. Och då skulle det der uti dimman ha gifvit mig hvad jag begärt. Göm det, herre, men lägg näfver omkring det, eller ännu bättre, lägg det mellan två flata stenar uti er vestficka; det kunde bränna igenom näfret.

– Narr, om någonting är besynnerligt i allt detta, så är det att möta här en flicka, som ... Men medan jag hör på ditt enfaldiga skrock, låta vi tjufvarne undkomma oss.

– Ja, vid Sandeçs berg4, det är som ers nåd säger. Följ mig, om ni kan, och komma vi åter på slät mark, så vill jag visa de lymlarne hvem som är Bogatirs herre.

Vid dessa ord lade sig Istvan ånyo andlös med örat mot marken, och sedan han förvissat sig om den riktning de borde taga för att upphinna hästtjufvarne, begynte han, mera krypande än springande mellan snåren och trädstammarna, bana sig väg med den fart, att hans herre, ehuru ansenligt yngre, hade största möda att följa honom. Det var förunderligt att se, med hvilken fyndighet ungraren i sin ifver gaf akt på hvarje märke, som utvisade hästarnes spår uti vildmarken. Än var det en nedtrampad tufva, än en afbruten qvist, än spåret af hofvarnas åverkan på en kullfallen, förmultnande trädstam; än syntes spåren åter förlora sig på en stenbunden mark, och då tjenade honom ett ställe med nyss afskrapad mossa eller en småsten, som blifvit vänd ur sitt läge och låg med den af fuktighet mörknade sidan uppåt, till vägledning. Bertelsköld trodde sig märka, att deras nuvarande kosa gick åt öster och i nästan rät vinkel mot den, på hvilken de inkommit i skogen; men en annan gång förekom det honom, som hade han sett den eller den krokiga tallen, den eller den mossbelupna kullerstenen redan qvällen förut. Han slöt deraf, och kanske icke så orätt, att deras förrädiske vägvisare från Lillkyro prestgård med afsigt fört dem på en krokig och slingrande omväg inåt skogen, för att desto mer försvåra möjligheten för dem att hitta tillbaka på egen hand.

I denna förmodan styrktes han ännu mer, när de båda vandrarne, efter en högst mödosam färd och förrän de kunnat hoppas, sågo skogen glesna omkring sig och åter nalkades odlade trakter. Att dömma af en ljusning i öster, kunde klockan nu vara omkring 2 på morgonen, men dimman, som låg tät öfver de fuktiga ängarna, skymde all utsigt på längre afstånd än femtio steg. Man kom till en gärdsgård; på andra sidan om den var ett nyss gräftadt kyttland5. Här kunde icke Istvan begagna sin konst att lägga örat mot marken: i denna mjuka, muddrade lermylla förlorades hvarje resonnans af ljud uti fjerran. Han var tvungen att springa långs dikesrenarna och kom till en liten väg, den första han sett sedan qvällen förut. När han och hans herre några minuter följt vägen, syntes i dimman en liten gård.

– Halt! ropade Bertelsköld, utom sig af trötthet och otålighet. – Klappa på, din hund, och låt oss rasta en timma; jag står icke längre ut. Jag har marscherat mer än en natt på de ungerska stepperna, och har haft lika godt sulläder under mina fötter som du, men dig må böfveln följa längre. Marsch, karl, hvad gapar du på?

– Jag menar att här under kullen borde vara ett berg, svarade tjenaren, utan att låtsa höra sin herres befallning. I stället företog han sig att med fingrarna afskrapa mullen på höjdsluttningen invid gärdesgården, och straxt derpå såg man honom åter luta sig ned att lyssna. – Jag har dem! ropade han. – De äro icke en qvart mil härifrån. Nu skola vi se, om Bogatir förstår sina fäders språk!

Icke förr var det sagdt, innan Istvan tog sig för att springa uppför den lilla kullen, liksom hade han aldrig trampat ett trött fjät uti denna natt. Kommen på höjden, klättrade han i en der vexande asp och lät höra en af dessa gälla hvisslingar, hvarmed han förstod att genomskära luften likasom med en syl. Oaktadt morgondimman, måste denna hvissling ha hörts ganska långt, emedan ljudet flöt med det sakta luftdraget, som började blifva märkbart på höjden och blåste åt nordost, hvilket var det håll, dit Istvan vände sig.

Ett par minuter var det alldeles stilla omkring dem; man hörde endast sorlet af en liten vårbäck, som silade sig fram mellan stenarna på backsluttningen. Istvan förnyade sin hvissling andra gången, tredje gången. Intet ljud till svar.

Men efter tredje signalen nedsteg han från trädet, återtog sin lyssnande ställning och tillkännagaf med lifliga åtbörder att han hörde Bogatirs hofvar nalkas. Bertelsköld kunde snart ej mera tvifla derpå. Innan ännu dimman tillät att urskilja något med ögat, hörde han de välkända hofslagen af sin trogne klippare6 närma sig i detta korta galopp, som försatte rytterskan vid Korsholm i så stort bryderi. Och få minuter derefter kom verkligen Bogatir, lydande signalen, med dessa djurs underbara7 instinkt galopperande tvärsigenom dimman framåt den smala byvägen.

Men han kom icke ensam. Till vandrarnes nöje och undran sågs på hans rygg en både ömklig och löjlig figur, som spjernande af alla krafter höll sig framlutad fast uti hästens mahn, medan ett par nakna fötter, som voro för korta att uppnå stigbyglarne, dängde som trumpinnar på båda sidor om sadeln. Och hvem var den bedröflige ryttaren annan än Jaako, pojkbytingen, vägvisaren, hvilken nu af en besynnerlig ödets skickelse fördes att mot sin vilja stå till ansvar för dem, som genom hans elaka upptåg fått hela natten kringirra i skogen? Hans straff blef fullständigt, då Bogatir, väl inriden i all militärisk manöver, stadnade nästan tvärt, när han uppnått sin herre, hvilket hade den naturliga påföljd, att hans olycklige ryttare ögonblickligen kastades öfver hästens hals hufvudstupa till marken.

På det hela var detta för Jaako en mycket lycklig händelse, emedan den fullkomligt var egnad att bespara den förhoppningsfulle ynglingen en säkerligen annars oundviklig badstuga8, tillredd af qvistarne från närmaste björk. I stället fingo hans domare nu det besväret att hjelpa honom på fötter igen och undersöka om han tagit någon skada af fallet. Lyckligtvis hade han tumlat ganska mjukt i en lerpöl vid vägkanten och uppstod derifrån, visst icke i den snyggaste skepnad, men likväl så helbregda9, som någonsin en lergök uppstått med tvenne friska armar och ben efter en så halsbrytande kullerbytta.

Den stackars Jaakos vedermödor voro dock icke härmed så alldeles öfverståndna. Medan Istvan föraktligt knuffade honom åt sidan och gick att klappa hästen med de små förtroligheter, dem man vid sådana tillfällen egnar en länge saknad och återfunnen vän, begynte hans herre anställa den examen omständigheterna påkallade. Den lille skälmen var icke så lätt att taga reda uppå. Så snart han något återhämtat andan och såg sig i klämman, satte han till att tjuta med en virtuositet, som en vargunge kunnat afundas honom. Omöjligt att få fram ett begripligt ord.

– Istvan, sade Bertelsköld med låtsadt allvar, – gå och fläta ett stadigt ris utaf björken der!

Tjutandet blef nu fördubbladt, men när det icke halp10, fann skälmen för godt att falla till bönboken. Herrarne skulle förlåta honom, det var icke han som tagit hästarna, det var Lauri som löst dem från träden och tvungit honom att hjelpa sig. Flickan hade varit rädd att sitta på gråskymmeln och fick derföre rida den andra hästen, medan Lauri ledde honom vid tygeln; då hade Lauri medtagit skymmeln, för att icke blifva upphunnen af herrarne, och så hade Jaako tyckt det vara roligt att rida en smula och så – uhu (här begynte snyftandet ånyo vid tanken på det nöje Jaako så snöpligt gått miste om) – så hade de kommit ut på landsvägen, då skymmeln med ens fått ett trollskott11 och tagit sig för att barka af ut i dimman – och sedan – uhu (musiken begynte ånyo, tilldess en liten snärt af riset gjorde behörig verkan).

– Var det Lauri, som nyss förut gick förbi varggropen? frågade grefven. Pojken bejakade detta.

– Hvem var flickan, som följde honom?

– Flickan? upprepade skälmen med sin enfaldiga min. – Det måtte ha varit hans egen flicka.

– Försök ej att krångla! genmälde hans obeveklige tuktomästare. – Hvad vet du om flickan?

– Uhu – folket säger att han är hennes gufar, snyftade pojken.

– Herre, hviskade Istvan, – det är icke bra att tala om sådant, medan dimman ännu ligger tjock öfver ängen.

– Du påminner mig om något annat, återtog Bertelsköld. – Alldeles förgäfves vill jag ej ha strapatserat i dessa infama moraser. – Marsch, slyngel! fortfor han till Jaako, – visa oss vägen till stenröset i skogen, der folket är gömdt. Denna gång vill jag sörja för att du icke drager oss vid näsan.

Istvans invändningar voro lika fruktlösa, som Jaakos musik, och snart såg man tåget åter sätta sig i rörelse inåt skogen, Bertelsköld till häst och framför honom den motsträfvige pojken betslad lik en istadig fåle12 med ett vidjerep, hvarmed Istvan funnit för godt att försäkra sig om hans värda person.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Bukovina – historisk benämning på ett östeuropeiskt landområde, under turkiskt välde från 1500-talet till 1769.

2 de otrognes – turkarnas.

3 pascha – hederstitel för hög befattningshavare i det Osmanska riket.

4 Sandeçs berg – del av bergskedjan Västbeskiderna söder om den medeltida staden Neu Sandez (pol. Nowy Sącz); här som del av ett för övrigt okänt kraftuttryck.

5 gräftadt kyttland – flåhackad mark där det översta jordlagret bränns för att göda jorden.

6 klippare – småvuxen, livlig och snabb häst.

7 underbara – märkvärdiga.

8 badstuga – omgång stryk; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 helbregda – oskadd.

10 halp – hjälpte.

11 trollskott – hastigt påkommen sjukdom som enligt folktron förorsakats av trolldom.

12 fåle – unghäst.

10. Jättekumlet i skogen.

Den uppgående morgonsolen hade ännu ej hunnit genomtränga dimman, som, oåtkomlig för vinden, betäckte de inre delarna af Lillkyro skog, när den äfventyrliga kavalkaden med dess gensträfvige vägvisare närmade sig ett stort stenkummel, beläget en knapp qvart mil på vestra sidan om stora landsvägen. Marken i denna trakt var ytterst oländig, genomskuren af kärr och afbruten af väldiga stenblock, så att både försigtighet och tålamod voro af nöden. Men så lockande voro dessa mödor efter den enformiga stillheten på Korsholm, så lifligt rörde sig det ärfda äfventyrarelynnet i den unge ädlingens bröst, att ett företag, som, i betraktande af dess onödighet, för hvarje annan skulle ha synts barnsligt och narraktigt, kom honom att glömma hunger och trötthet för utsigten att komma den hemlighet på spåren, hvilken så nyss hade uppskrämt hans modige, men vidskeplige följeslagare. Det hade för honom ett eget behag att genomströfva dessa vildmarker, der hans fader fordom fört sina vilda partigängarefejder emot en öfvermäktig fiende; och kunde ej sonen, som han, försvara sitt land, så kunde han möjligen draga någon nytta af att lära känna det uti dess armod och vildhet, sådant det ännu vid hvarje steg bar spår af den stora förödelsen.

Jaako kände påtagligen vägen bättre än han gerna var hugad att medgifva, ty efter några små misslyckade försök att krångla sig undan, förde han vandrarne in på en liten körväg, som bar friska kärrspår och ledde förbi kärr och stenar till det omnämnda kumlet, hvilket Istvan bekände vara detsamma, som ingifvit honom så rättmätiga farhågor. Det var ett af dessa naturens väldiga bålverk, som stundom anträffas vid österbottniska kusten och snarare likna ofantliga jättehögar, resta öfver fallne titaner före syndafloden. Detta kummel hade åtminstone tusen steg i omkrets; basen eller grundvalen utgjordes af stora, mossbelupna och i kanterna afnötta klippblock, i en vild oordning kastade öfver hvarandra af någon oerhörd kraft, men hopade i en bestämd riktning, likasom ditsköljda af en oemotståndlig våg. Ofvanpå dessa block lågo stenar af mindre storlek, men samma form, allesamman afrundade i kanterna, och ytterst på dessa lågo allt mindre stenar, så att en del af de öfversta, som bildade kammen eller toppen af kumlet, knappt hade mer än ett hönsäggs storlek. Det hela bildade snarare en ås, än en pyramid, och slutade under all sin kaotiska oordning i en nästan regulier rundning, ungefär som ett stort kullstjelpt tråg.

Bertelsköld betraktade med nöje och nyfikenhet denna naturens storartade lek, som tycktes honom vara den mest passande grafvård åt tolfte Carl, då Istvan, som med mycken motvilja låtit förmå sig att kringvandra kumlet, betydelsefullt pekade på en besynnerlig sten, hvars former i dimman antogo gestalten af ett kolossalt hästhufvud.

– Var det här? frågade hans herre med dämpad röst.

– Jag menar det, svarade tjenaren trumpet. – Den som bor här i huset har lemnat hästhufvudet efter sig, när han red in.

Bertelsköld lemnade nu hästen och pojken under Istvans bevakning och anträdde ensam vandringen upp till den anvisade stenen, som låg vidpass i midten och på halfva höjden af kumlet. Det var en kort, men mödosam vandring: än halkade hans fot på den slippriga mossan, hvilken betäckte dessa lemningar af urtidens revolutioner; än rubbade hans steg en sten ur dess läge och kom den att rulla ned med ett doft, ihåligt ljud, likasom på taket af ett källarhvalf. Kumlet hade på nära håll förlorat sitt reguliera utseende; allt syntes vildt och förvirradt; de grå granitblocken tycktes slumpvist och fantastiskt uppstaplade öfver hvarandra. Och det som på afstånd liknade ett hästhufvud var ingenting annat än en oformlig stenmassa, nästan hängande på sluttningen, så att den tycktes hvarje ögonblick färdig att nedstörta.

Under denna sten var ett hål, tillräckligt stort att rymma en karl, och öppningen som nu låg bar, tycktes ha varit betäckt af en bredvid liggande flat stenhäll. Kumlet hade här bildat en naturlig grotta*, hvilken i tider af nöd och fara måste ha erbjudit nejdens invånare en förträfflig tillflyktsort, som i nödfall kunde försvaras mot en öfverlägsen styrka.

Men icke för ro skull torde menskliga varelser ha sökt en fristad i denna öppna graf, som gapade tyst och mörk under kumlets tusenåriga klippor. Det förekom Bertelsköld som funnes här något, hvilket hade orsak att sky för dagens ljus. I samma stund han böjde sig ned, slog en lätt röklukt emot honom; han trodde sig upptäcka ett svagt eldsken i djupet, och straxt derpå blef han varse öfversta kanten af en stege, som derinne stod upprest mot mynningen och tydligen visade att hålan icke beboddes af andar, hvilka föga behöft sådana hjelpmedel för upp- och nedstigandet.

Efter att hafva undersökt fängkrutet1 på ett par små terzeroler2, som han alltsedan ungerska fälttåget bar i sitt bälte, beslöt sig vår unge äfventyrare att nedgå på stegen och undersöka grottan. För säkerhets skull lät han en småsten nedfalla i öppningen och öfvertygade sig af dess fall emot bottnen, att djupet icke var större, än som antagligen kunde motsvaras af stegens längd.

Han beträdde derföre stegen vid godt mod, likväl icke utan att tidt och ofta med varsamhet undersöka pinnarnes styrka och kasta en blick bakom sig, emedan nedstigandet måste ske baklänges. Några få steg förde honom från det klara morgonljuset ned i en skymning, som svagt belystes af dagern från öppningen. Ännu några steg, och äfven denna skymning försvann, medan mörkret fick öfverhand och daghålet upptill visade sig som en rund ljus fläck i taket af grottan.

Sedan grefven räknat några och tjugu trappsteg, uppnådde han bottnen, som bestod utaf grus och småsten, hala af fuktighet. Den första anblick som mötte honom här, var en halfförkolnad eld, som brann i ett hörn af denna underjordiska bostad och spridde ett matt sken öfver de dunkla stenblock, som utgjorde grottans väggar. Bertelsköld befann sig i ett oregelbundet källarlikt hvalf, icke större, men något högre än en vanlig bondstuga.

Mellan klipporna i dess vägg sorlade en liten källåder, i farans tider en ovärderlig skatt för ett sådant gömställe. Utom ett par grodor, som halkande utsträckte benen på de våta stenarna, syntes i grottan ingen lefvande varelse, men allt utvisade att hon måste helt nyss ha varit bebodd. Elden kunde icke mer än en timma ha lemnats utan eftersyn; på en stenhäll vid väggen syntes lemningar efter en måltid, medan ett par hällar hade tjenat till sängställen och ännu betäcktes af qvarblifna fårskinnsfällar.

Utom dessa föremål funnos i grottan allehanda redskap, såsom stöpslefvar, smedjestäd, hamrar, tänger, deglar, gjutformar och spår af flera slags metaller, som tycktes ha blifvit förarbetade i denna underjordiska verkstad. Bertelsköld hade sett för mycket af verlden, för att låta fånga sig af den ännu på hans tid rådande allmänna vidskepelsen, och var derföre böjd att tillskrifva alla dessa redskaper en ganska naturlig, ehuru oviss bestämmelse. Men han var likväl för ung, för att kunna alldeles lösgöra sig från det mystiska intrycket af denna djupa tystnad, denna graflika skymning, som talade så mäktigt till inbillningen och som förökades af känslan att ensam befinna sig 30 fot under jorden, stängd från ljuset och lifvet, i ett läge der ingen mensklig makt kunde komma till hans hjelp, om klipporna störtade tillsammans öfver hans hufvud. Intrycket var så oemotståndligt, att Bertelsköld ett ögonblick tyckte sig vid den slocknande eldens sken se dvergarne framkrypa ur remnorna i klippväggen och med sina små svarta händer gripa efter hamrarne, för att fortsätta deras arbete, som blifvit afbrutet af den objudne gästens intrång i deras underjordiska boning.

Harmsen öfver detta gyckel af inbillningen och bedragen i sin väntan att finna dem han sökte, beslöt den unge krigaren att afstå från vidare undersökningar och återvända till dagsljuset uti den öfre verlden. Han uppsökte derföre stegen och fann den med någon svårighet, ty det hade blifvit mörkare i denna del utaf grottan, måhända derföre att elden var nära att slockna.

Han anträdde emellertid återvägen på sin Ariadnes tråd3, trappsteg för trappsteg, men mörkret fortfor. Han borde likväl redan ha sett den runda dagöppningen öfver sitt hufvud. Den syntes icke. Han klättrade otåligt vidare och höjden tycktes honom fördubblad, då han med ens stötte hufvudet mot ett hårdt föremål. Han famlade med händerna i mörkret och fann att han kommit till stegens öfre ände, men öppningen var försvunnen, och i dess ställe låg öfver ingången en tung klipphäll, hvilken måste ha varit densamma, som vid hans nedstigande låg vid sidan af öppningen. Med eller utan afsigt hade någon stängt honom återvägen, och han var en fånge i den ödsliga, mörka och öfvergifna bergshålan.

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskärn trodde sig märka att hans åhörare ansågo historien om grottan för en roman på fri hand och tog sig deraf anledning att påminna om det ryktbara Trollberget i Wörå. Folksägnen tillskrifver dylika grottor jättarne, anser dem vara onda andars tillhåll och gömställen för längesedan begrafna hemlighetsfulla skatter. Mer än sannolikt är, att de i förra tider varit tillflyktsorter för flyktingar, banditer och falskmyntare.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fängkrutet – krutet som användes för att antända den egentliga laddningen.

2 terzeroler – små pistoler med en eller flera pipor.

3 Ariadnes tråd – I grekisk myt ger Ariadne ett trådnystan åt Theseus för att han med det skall kunna markera sin väg i labyrinten och hitta ut när han har dräpt odjuret Minotauros.

11. Vid Wasa hamn.

Med samma obarmhertiga rätt, som det nyckfulla ödet stundom lemnar de dödlige att marteras1 af ovisshetens qval, nödgas vi nu för en tid lemna den unge löjtnanten i hans oförmodade fängelse och förflytta oss åter några mil derifrån till Wasa, der den rike och myndige riksdagsmannen Lars Larsson ändtligen stod i begrepp att anträda sin tillämnade resa till Stockholm och riksdagen.

Det var en lördagsmorgon och, väl att märka, just samma morgon, när grefve Bertelsköld och hans ridknekt, några timmar tidigare, trefvade i dimman genom Lillkyro skogar. Åtskilliga hinder hade vållat ett uppskof i Larssons resa. Någon formalitet hade felats för att utbekomma landshöfdingens pass, och riksdagsfullmakten hade icke erhållit alla nödiga underskrifter. Tullkammaren hade icke utlemnat fartygets dokumenter, och fiskal Spolin hade dagen förut låtit sätta två af matroserne i kurran för oljud på gatan. Kort sagdt, det skäggade i taljorna2, som sjömännen säga, och törhända skäggade något äfven i Larssons eget beslut, ty den först bestämda resdagen var en fredag, och detta skäl ansågs af mången redan ensamt för sig som en giltig anledning till uppskof. Hvem ville och hvem kunde, utan yttersta nödfall, börja sin resa på en fredag? Det hade, enligt tidens allmänna tro, varit detsamma som att blindt utsätta sig för alla oblida stjernors inflytande.

Hvilket gehör Larsson sjelf behagade skänka sina vänners och fränders föreställningar om fredagens olyckliga betydelse har man ej kunnat erfara, men visst är att han som en klok affärsman icke underlät att på bästa sätt begagna uppskofvet till sin fördel. Man fortfor hela natten att öka fartygets last med ortens vanliga exportartiklar till Stockholm, i främsta rummet spanmål, dernäst smör, kött och salt fisk, men äfven tjära och beck, som i brådskan icke hunnit instufvas. Den gamle bokhållaren, som sjelf var på stället för att hafva inseende öfver lastningen, tillbragte en sömnlös natt, medan hans principal3 tog sig några timmars hvila; men emedan denne trotjenare vakat äfven den föregående natten i resbestyr, blefvo hans ögonlock småningom tunga, och slutligen föllo gardinerna alldeles ned för hans Argusblickar4, der han satt på bryggan vid hamnen och noterade i sin plånbok5 den ena varutransporten efter den andra.

Under denna ofrivilliga paus i hans tjenstenit hände sig, att ett lass med små kaggar, till utseendet liknande åttingar6 eller halffjerdingar7 med beck, hvilka stundom brukades till stufningsgods8, anlände till bryggan och skulle noteras. Men när bokhållaren sof, gjordes icke vidare omständigheter, utan godset fördes ombord och mottogs utan vidare, jemte allt det öfriga.

Emellertid steg solen allt högre och sken bokhållar Grenman rätt i ansigtet, så att han vaknade i rättan tid, för att mottaga sin principal, som anlände till hamnen, åtföljd af sin familj, klockan mellan 9 och 10 på förmiddagen. Pass och dokumenter voro ändtligen i ordning, matroserne frie från arresten, vinden gynnsam, och man ville straxt lätta ankar. Slägten följde med ombord, för att säga det sista afskedet, och emedan några af borgerskapet visat sin riksdagsman den uppmärksamheten att följa med till hamnen, för att önska honom lycklig resa, bestods för tillfället en extra förplägning af franskt vin åt de förnämligare gästerne och bränvin åt manskapet.

Svärsonen rådman Blom höll tal för sin svärfar: han liknade honom vid landsens prydnad och ett fullmoget ax (hvarvid garfvaren Widlund hviskade sin granne i örat, att Blommen endast väntade att få tröska) och förmodade att han med kunglig majestäts nåd och riksens herrars gunst skulle icke allenast bevaka borgerskapets privilegier, utan ock ställa så till, att Wasa stad finge stapelrätt, och finge det ensam i Österbotten ...

Men här afbröt Larsson otåligt sin nitiske svärson med den förklaring att han hölle kunglig majestät i all skyldig ära, men hvad riksens herrar anbelangade, vore han en fri man i ett fritt rike och kände inga andra herrar, än kungen och lagen. Och eftersom vinden begynte friska i, ville han nu tacka sina vänner för den heder de bevisat honom och säga dem ett godt farväl.

Mot denna invit var intet att invända, och så gerna de gode vännerna ännu hade velat skåda bottnen i halfankaret9, dolde de sin besvikna förväntan bakom ett ljudeligt hurra, hvari hela besättningen instämde.

– Heder och tack! svarade redaren. – Och nu, gossar, – klart att gå till segel!

– Hurra för patron Larsson! ljöd det ännu en gång i den friska morgonluften.

– Fägnesamt att se herrarne alla så muntra! inföll i detsamma en välbekant röst, som talade något i näsan, och genom porten i brädgången klef en liten, tunn och ljushårig figur som var ingen annan än fiskal Spolin i egen person.

– Lätta ankar! fortfor patronens myndiga stämma, och skepparen underlät icke att pligtskyldigt upprepa samma befallning.

– Om förlåtelse, invände fiskalen mycket höfligt, men ej utan en märkbar tonvigt, som smakade redan på förhand af en illa dold skadefröjd – om förlåtelse, herr patron; men innan skeppet går till segel, har jag befallning att anställa visitation ombord.

– Hvad vill det säga? röt Larsson häftigt. – Jag har klara papper från tullkammaren ...

– Det är möjligt, fortfor fiskalen med en axelryckning; – men jag har bestämda ordres. – Och dervid företedde han en skriftlig befallning från landshöfdingeembetet att, »af förekommen anledning», anställa visitation ombord på briggen Ester, innan den tilläts att utlöpa ur hamnen.

– Det har sin riktighet, svarade Larsson föraktligt, sedan han genomögnat papperet. – Skeppar Märs! – låt fiskalen visitera hvad honom lyster, men låt det gå fort, och se till att ingenting förderfvas. Slår han sönder en enda lagg eller bryter ett enda lock, så tag vittnen, det kommer att debiteras i sinom tid.

– Besvära sig ej med vittnen, dem har jag sjelf, genmälde fiskalen något försmädligt, i det han vinkade åt en tulluppsyningsman och en stadstjenare att följa sig vid detta oförmodade intrång på det lofliga tullverkets helgade område. Och sedan han, som det tycktes mera för syn skull, helt flyktigt tittat bakom några pressänningar och kastat en hastig blick i kajutan, styrde han djerft sina steg till lastrummet, der hans lurande öga genast upptäckte en af de små kaggarne, som inpraktiserats10 i fartyget, medan bokhållar Grenman sof oskuldens sömn på lastbryggan vid hamnen.

– Slå upp den der kaggen! befallde han myndigt sina häpne handtlangare.

– Men der är ju bara beck, vågade tulltjenstemannen blygsamt invända, något stucken i känslan af sin förnärmade värdighet.

– Slå upp kaggen! lydde den korta befallningen.

Fiskalen åtlyddes, och knappt hade locket blifvit uppbändt med yxen, innan der trillade ur kaggen en hel bråte11 alldeles blanka och nya silfverriksdalrar.

Tullmannen och stadstjenaren fingo stora ögon. Skepparen och ett par af besättningen, som nyfiket betraktade experimentet, fingo det icke mindre. Som en löpeld spridde sig ryktet kring fartyget, att Larsson exporterade silfver till Stockholm och instuckit sina dyrbara kaggar som stufning emellan tjära och beck.

Icke minst förvånad blef den rike köpmannen sjelf öfver denna oväntade upptäckt. Hans första genomborrande ögonkast träffade svärsonen rådman Blom, som mer än en gång blifvit beträd12d med försök att lura sin vördade svärfar i allehanda mystiska spekulationer. Men den välädle rådmannens hela uppsyn röjde en så okonstlad bestörtning, att man snarare kunde tro honom misstänka sin svärfar för ohemula13 försök att lura honom, svärsonen, på hans tillkommande arf. Det blef en ganska uttrycksfull paus af ömsesidig förundran der nere i lastrummet.

– Dessa penningar tillhöra icke mig, och jag har om dem ej den ringaste kännedom, utbrast Larsson slutligen med en harm, som han icke brydde sig om att dölja.

– Det är mycket möjligt att så förhåller sig, svarade fiskalen helt saktmodigt. – Men patron ursäktar, att jag i så fatta omständigheter måste tills vidare stoppa fartyget.

Larssons tålamod svek. – Och med hvad rätt, utbrast han, – vågar ni hindra en riksdagsman att infinna sig på sin plats? Hvar står det skrifvet, att fartyg stoppas för det att de föra silfver från en inrikes ort till en annan?

– Silfver? genmälde Spolin försmädligt, i det han höll ett af de nya mynten mot dagern från storluckan. – Åh, silfver må patron Larsson föra hvart han behagar inrikes, men jag tror icke att man kan göra detsamma med stämplade tennstycken. Dessa penningar äro allesammans falska!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 marteras – plågas, pinas.

2 skäggade i taljorna – krånglade till sig, hakade upp sig; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 principal – arbetsgivare, chef.

4 Argusblickar – vaksamma blickar; efter namnet på en jätte med hundra ögon i grekisk mytologi.

5 plånbok – anteckningsbok, skrivtavla.

6 åttingar – kärl för våta varor som rymmer en åttondedels tunna, d.v.s. knappt 16 l.

7 halffjerdingar – kärl som rymmer en halv fjärding, d.v.s. en åtting, se föregående kommentar; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 stufningsgods – betald last som användes vid stuvning för att balansera och fixera annan last; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 skåda bottnen i halfankaret – dricka ur vinet; halvankare: laggkärl som rymmer ca 20 liter.

10 inpraktiserats – förts in på ett listigt sätt i strid mot givna föreskrifter.

11 bråte – hög, hop.

12 beträdd – ertappad.

13 ohemula – otillbörliga, oberättigade.

12. Esters upptäckter.

Hade briggen Ester remnat i stycken och plötsligen börjat sjunka, skulle det knappt framkallat en större förvåning hos alla de kringstående, än det enda lilla ordet falskt mynt! Medan Carl XII:s tunga kopparplåtar1 och Görtzens mynttecken2 ännu voro temligen allmänt i bruk, var silfvermyntet deremot sällsynt och betraktades med en viss vördnad. Plumpa försök att efterapa det så högt ansedda myntet hade väl stundom förekommit, och tyske tenngjutare hade lyckats insmugla ett och annat parti af denna bedrägliga vara. Men om sveket således icke var alldeles okändt, var det likväl i hög grad öfverraskande att nu finna det falska myntet icke blott till en ovanlig mängd, utan äfven ovanligt väl efterapadt, så att det fordrades en gammal spårhunds skarpa väderkorn, för att vid första ögonkastet upptäcka dess verkliga halt. Emellertid försvann det misstrogna mummel, som mötte fiskalens första påstående, när den nitiske tjenstemannen lät myntet vårdslöst falla mot plankstufningen i lastrummet och dess matta klanglösa ljud gjorde hvarje vidare tvifvel omöjligt.

För en affärsman som Larsson fanns väl knappt ett föremål på hela jordens yta mera afskyvärdt, än falska penningar. Sedan han hemtat sig från sin första bestörtning, förklarade han rent ut, att härunder var någon nedrig komplott och att han, såsom oantastelig riksdagsman, icke ämnade fråga derefter, utan fortsätta resan. Hvarpå fiskal Spolin med all höflighet anmärkte, att det stode honom fullkomligt fritt och att det endast var hans goda brigg Ester, som för tillfället vore föranlåten att uppskjuta resan.

Larsson yrkade strängt förhör, och den nitiske fiskalen förklarade att det visserligen skulle ske, men i vederbörlig ordning, inför rätt och protokoll. Den uppbragte redaren företog sig då att sjelf anställa räfsten. Men det var ogörligt; hans Argus hade sofvit, och det utreddes blott, att okända karlar fört kaggarne till bryggan, hvarefter dessa med det öfriga godset blifvit förda ombord.

Man undersökte de öfriga kaggarne, och se, det befanns att de ganska ordentligt innehöllo, icke mynt, utan beck. Man visste ej hvad man borde tänka om allt detta.

Ombord fanns emellertid, bland slägt och vänner som åtföljt riksdagsmannen, en späd varelse, hvilken härtills tyst och obemärkt med ett par klippska ögon betraktat sakernas gång, och det var Ester Larsson, köpmannens yngsta dotter. Hon smög sig nu till sin fader och hviskade, med en blick på fiskalen: – fråga honom huru det kom sig att han genast fann på den enda kaggen, som innehöll mynt.

Anmärkningen var klok, och fadern, som sällan tog råd af någon dödlig, fann för godt att denna gång följa sin dotters anvisning.

– Hvarföre? genmälde fiskal Spolin med synbar förlägenhet. – För det att myntkaggen råkade ligga öfverst.

Ester stötte nu, liksom händelsevis, med sin lilla fot den tömda kaggen, som låg på däcket, och anmärkte helt likgiltigt, att den i kanten hade en skåra, som icke fanns på de öfriga kaggarna.

Fiskalen förklarade detta vara en tillfällighet, som icke angick honom. Men han hade fått att göra med en plågoande, som icke släppte honom så lätt.

– Hvar var fiskal Spolin i natt, klockan mellan 1 och 2 på morgonen? frågade Ester spetsfundigt, i det hennes bruna ögon spelade med en så förunderlig glans, att rättvisans bestörte tjenare stod ett ögonblick förbryllad och svarslös. Med möda förmådde han framstamma, att han stode här som åklagare och icke som anklagad, och att han ej vore skyldig att svara på dumma frågor. Han hade sofvit hela natten lugnt i sin säng.

– Fiskalen svarar ändå, inföll Ester med samma småsluga min. – Men om fiskalen sof, så var kanske sängen intet så riktigt bäddad. Skall jag säga hvar fiskalen sof?

– Skaffa bort den näsvisa flickbytingen och gif rum, att jag får på höga kronans vägnar försegla lastrummet till vederbörlig noggrann visitation, återtog tjenstemannen, angelägen att för hvad pris som helst blifva qvitt sin plågoande.

Men Ester lutade sig tätt till hans öra och hviskade helt sakta: – neka intet, att fiskalen var i natt klockan 1 vid jättekumlet i Lillkyro skog.

Om åskan slagit ned bland protokoller och stämningar i sjelfva hans embetsrum, hade verkan ej kunnat vara kraftigare på den förbluffade mannen. Hans blickar tycktes i de kringståendes förvånade ansigten söka bekräftelsen på någon högst oväntad upptäckt, och hans försvar inskränkte sig till ett svagt försök att frammumla ordet »bevis!»

Men Ester släppte honom icke. – Vill fiskalen genast låta briggen segla och förklara allt för missförstånd? hviskade hon ånyo med tonvigt på orden.

Den olycklige mannen liknade en fluga, som midti sin lustiga flygt råkat in i ett spindelnät. – Det är följden när föräldrar icke aga sina barn! utropade han och närmade sig med detsamma porten vid brädgången, för att hafva reträtten öppen.

– Hvad är det du säger, Ester? frågade Larsson.

– Jag säger att fiskalen kan träffa gamla bekanta, om han nödvändigt så vill, svarade Ester och svängde på klacken, pekande på en äldre man, som satt i en af båtarna vid fartygets sida, insvept i en vid grå jacka, och tycktes tillhöra roddarne. Fiskal Spolin kunde icke underlåta att skänka ifrågavarande person en sidoblick ifrån relingen, och resultatet var det märkvärdiga, att han genast med foten på trappan förklarade hela sin stora upptäckt vara ett missförstånd. Det vore påtagligt, menade han, att patron Larsson hade ingen vetskap om det olofliga företaget, och han ville för ingen del vara den, som hindrade en så aktningsvärd person att intaga sin behöriga plats vid riksens ständers sammankomst. Han, Spolin, ville framdeles skaffa denna obehagliga sak all möjlig utredning och hade visst ingenting emot att ju briggen finge genast gå till segels, hvarföre han också icke ville med sin närvaro falla vidare till besvär, utan önskade samteliga herrskapet en lycklig resa.

Med dessa ord makade han sig ned i sin båt, ej utan att flera gånger se sig tillbaka, likasom hade han fruktat få en tjärpyts öfver sitt hufvud, och aflägsnade sig snart med hastiga årtag från briggens sida.

Kanske var det en lycklig omständighet för den välbetrodde tjenstemannen, att det åter börjande resebestyret icke gaf någon tid att efterfråga orsakerna till denna besynnerliga omsadling i hans tjenstenit. Allt kom i full verksamhet, gästerna troppade af från däcket ned uti båtarne, och briggen gjordes segelklar. Endast Larsson sjelf hade ännu tid öfrig att trycka sin dotter i famn och hviska till henne något, som innebar ungefär att han ville hämta henne granna dockor och sockergryn från Stockholm till belöning för hennes klokhet.

Troligen kände sig Ester stucken af dessa löften, som hon tyckte sig längesedan hafva vuxit ifrån, ty hon rodnade starkt och vände sig bort. Fadern betraktade henne: det förekom honom som hade hon vuxit ett hufvud högre sedan i går. Hans underläpp sköt framom den öfre, såsom han brukade när något vigtigt beslut var å bane, och efter något betänkande frågade han tvärt, om Ester hade lust att följa honom till Stockholm.

Den lilla öfverdådiga flickan hajade till, betraktade honom med ett par stora ögon och förklarade straxt, att det var just hvad hon ifrigast önskat, men icke vågat begära. – Och får jag se kungen? Och slottet! Och de vackra officerarne med deras plymer i hatten! Och får jag se på, när det blir krig?

Den stränge faderns ansigte rynkades, men molnet gick hastigt öfver. – Jag lofvar att du skall få se kungen, svarade han, – men dermed måste du vara nöjd. En förståndig flicka frågar ej efter lysande dårskaper. Kom ihåg, din lilla toka, att du reser ej blott för att roa dig, utan för att lära något nyttigt, som du ej kan lära här hemma. Jag skall sätta dig i den bästa skola der finns, du skall få lära dig mer än mången fröken, och du skall göra din gamle far heder.

– Jag får se kungen! Jag får se kungen! utropade Ester, som vid denna märkvärdiga nyhet glömde det i hennes tanke mycket obetydliga tillägget om skolan. Och i sin förtjusning kompletterade hon straxt sin mening: – Jag får se Carl den tolfte! Jag får se krig!

– Det hoppas jag med Guds och ständernas makt att du ej skall få se, yttrade fadern leende. – Men det är tid att du gör dig i ordning, barn. Veronica, se till att flickan blir straxt i ordning; vi ha redan haft för mycket af onödiga uppehåll.

– Men, min far, invände systern, som nu först till sin stora häpnad hörde talas om denna oförmodade resa, – icke kan Ester fara så der som hon går och står. Åtminstone måste vi skicka hem efter linnena och strumporna, och den svarta helgdagsklädningen, och de nya kängorna, och reshufvan, och karpusen3, och guldkedjan, och omöjligt kan hon fara utan den grå yllekjolen, och så behöfver hon koftan på sjön, och det nya floret, som hon fick i somras, och spetsmanchetterna, och det lilla syskrinet, och nya testamentet och psalmboken, och muffen, och perlbandet och ...

– Nej, håll, det var en förskräcklig ramsa! Hvarför tänkte du intet på det förut? Men barnet bör ej förkyla sig heller. Skynda derföre till staden och hemta det nödvändigaste, men bjefset kan gerna bli hemma ... Ja, det vill säga, att guldkedjan kan du taga med, och perlbandet och ringarne; barnet får intet se ut som en tiggarunge, och det kostar pengar att köpa allt sådant nytt. Och hör på, Grenman, du följer Veronica och skickar barnet litet russin och mandel till reskost från boden. Se väl efter drängarna, karl, och somna intet från ljuset! Gif finnarne lagom bränvin, att de intet bli oregerliga, och hushålla på tobaken, Grenman, det är nog att de få ett par blad i sender på köpet, om tjäran är tjock och tunnorna väl mätta. Men (och detta hviskades) håll öga på Blommen, att han intet öfverbjuder oss, och märker du något ditåt, så hushålla ej på en kappe4 salt och ett par lerpipor, för att hålla bönderna vid humör. Mät intet heller mera kamlott5 och kattuner6 åt flickorna än åt käringarna, din gamla narr, och se till att pojkarna intet slippa i7 lakritslådan. Vänta – vi behöfva minst fjortonhundra tolfter plankor till hösten; det gör ingenting om Blommen får vänta. Se efter humlegården, och hushålla med specerierna: mer än två lod8 ingefära bör intet gå åt för bordet i veckan. Och ännu en sak! Om landshöfdingen eller hans folk begär på kredit i boden, så svara höfligt, men tydligt, att det kommer aldrig i fråga. Jag känner de höga herrarne från salig kungens regementstid; de ha så länge tagit för sig i krig, att de glömt betala i fred. Men om den unga karlen Bertelsköld ej råkar vara vid kassa för tillfället och har lust att probera9 vårt flandriska kläde eller vårt spanska vin, så räkna intet så noga med det; han har goda papper och kan betala tjugu procent för krediten och – Ja, Gud vare med dig, min kära Grenman! Det är tid att du lagar dig af.

Vid slutet af dessa förtroliga, halfhögt uttalade råd hade Ester med ens blifvit uppmärksam och tankfull. Man såg henne hoppa ned i den enda qvarblifna båten, som skulle föra hennes syster till staden, och samtala ifrigt och sakta med samme man, hvars åsyn haft en så besynnerlig verkan på fiskal Spolin. Den gamle roddaren skakade flera gånger missnöjd på hufvudet, men tycktes slutligen gifva efter för någon enträgen begäran, och man hörde honom mumla något om att envisa barn måste få sin vilja fram. Deras samtal afbröts likväl snart af Veronica och Grenman, som nedstego i båten, hvarefter denna skyndsamt aflägsnade sig från briggen, sedan Ester åter klifvit ombord.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Carl XII:s tunga kopparplåtar – Plåtmynten från 1709 vägde ca 1,1 kg per daler silvermynt, och de från 1715 knappt 0,8 kg.

2 Görtzens mynttecken – nödmynt som tillverkades 1715–1719.

3 karpusen – mössan för vinterbruk med nedfällbara flikar för panna, hals och öron.

4 kappe – måttenhet för torrvaror, motsvarar ca 4,6 liter.

5 kamlott – ett slags tjockt, glättat ylletyg eller ylle med blandning av gethår.

6 kattuner – tryckta bomullstyger.

7 slippa i – komma åt (finlandism).

8 två lod – knappt 27 g.

9 probera – pröva.

13. Slut på äfventyret i Lillkyro skog.

Men det är tid att återvända till en fånge, hvars öde kanhända ingifvit mer än billiga farhågor, och vi förflytta oss derföre tillbaka till jättekumlet i Lillkyro skog, der grefve Carl Victor Bertelsköld så oförväntadt fann sig instängd i bergshålan.

För en hetlefrad ung man, hvars tålamod sällan räckte längre än från handen till värjfästet, var denna ofrivilliga fångenskap en god lexa i konsten att vänta. Bertelsköld gaf likväl icke utan ihärdigt motstånd sin frihet förlorad. Sedan han öfvertygat sig att hålan icke hade mer än den enda ingång, till hvilken han blott kunde komma med stegen, företog han sig att med en dernere funnen jernstång försöka uppbända klipphällen, som betäckte öppningen. Det tycktes honom icke omöjligt: han hade ärft någon del af sin faders ovanliga kroppsstyrka, och fastän hans ställning var ytterst obeqväm, gaf hällen småningom vika, så att en strimma af dagsljuset trängde in genom öppningen. Ännu några försök, och han kunde träda ut sin arm genom daghålet. Hans otålighet växte; han stötte till hällen med hela sin kraft. Men detta tag var ett tag för mycket för hans bräckliga fotfäste; stegen brast under hans fötter, och han störtade med dess brustna bitar ned i hålan.

Lyckligtvis aflopp detta saltomortale1 bättre än man kunnat förmoda. Glad att likväl hafva armar och ben i behåll, stod den unge krigaren åter upp och begynte rekognoscera. Allt hopp att nu med egna krafter uppnå öppningen var förloradt, och dagstrimman i höjden tycktes endast gäcka hans fruktlösa harm.

Han måste således finna sig i sitt öde. Han gick till den nästan slocknade elden och lyckades åter tända den. Vid dess sken upptäckte han en grof hålbrödskaka2, en ask med smör och en annan med salt fisk. För en, som hela natten strapatserat i skogen, är en sådan upptäckt icke utan sitt värde, äfven om man icke någonsin varit med uti fält, och Bertelsköld drog icke heller i betänkande att hålla till godo med måltiden. Den var förträfflig, och källådern i bergsklyftan sörjde för sofvel3. Det fattades endast godt sällskap och utsigt att snart åter blifva fri, för att göra denna belägenhet fullt ut lika så dräglig som förr vid en bivuak.

Med den stillade hungern återfann sig det sorglösa ungdomssinnet, och utan att synnerligen bekymra sig öfver sitt vidare öde, kastade sig Bertelsköld ned på en af de qvarlemnade fällarna, hvarefter han, trött af nattens mödor, inom få sekunder försjönk i en lugn och vederqvickande sömn.

Sannolikt hade han sofvit ganska länge, ty han kände sig fullkomligt uthvilad, när han vaknade deraf att någon trampade på hans fötter. Han satte sig upp, och såg vid sin sida fem eller sex karlar lysa på honom med ett sprakande pertbloss.

Hans första tanke var att gripa efter sina vapen, men de stodo icke att finna. Värjan var utdragen ur slidan, pistolerna, som han lagt bredvid sig, voro ej mera der. Han besinnade sig ej länge, sprang upp, grep jernstören, som han begagnat vid sitt misslyckade försök att undanskjuta hällen, och ställde sig så med ryggen mot klippväggen.

Allt detta skedde så raskt, att nykomlingarne i grottan icke ens gjorde ett försök att hindra honom. De betraktade ömsom honom, ömsom hvarandra och syntes rådville om hvad de nu borde företaga sig.

Slutligen steg en af dem fram och anställde ett slags förhör, som gick ut på att få veta hvem den främmande var, hvarifrån han kom och i hvilket ärende han befann sig här uti bergshålan. Bertelsköld svarade utan tvekan att det kunde vara likgiltigt hvem han vore; han kom ifrån Wasa och sökte en person vid namn Lauri eller Laurikainen, som han förmodade finnas i denna håla. Utgången hade blifvit stängd, när han ville begifva sig härifrån, och om de ville förhjelpa honom att finna den han sökte, hade de att förvänta en hederlig belöning.

Detta svar föranledde en rådplägning, som fördes med låg röst, och Bertelsköld blef nu varse att en af de okände bar hans pistoler, en annan hans värja och att de öfrige voro beväpnade med yxor, för att ej nämna de vanliga knifvarne, som alla efter ortens sed buro i läderbälten vid sidan.

Den karlen, som talat först, tog nu åter till ordet och förklarade rent ut, att de visste väl med hvem de hade att göra, nemligen med den svenske landsfiskalen, som qvällen förut hört sig före på prestgården. Han, landsfiskalen, hade nu smugit sig hit för att utspionera deras företag och häkta Lauri, men det vore lättare sagdt än gjordt; han gjorde bäst i att läsa sitt fadervår, ty de voro inga narrar, som tänkte släppa honom ut för att angifva dem, och han skulle icke komma lika helbregda upp, som han kommit ned.

Bertelsköld svarade kallt, att han icke vore den de togo honom för, utan löjtnant i kronans tjenst, och de skulle dyrt få plikta, om de krökte ett hår på hans hufvud. Han tänkte icke angifva dem, men han varnade dem att göra för nära bekantskap med jernstören, ty det kunde bekomma dem ganska illa.

Inom sig var den unge krigaren icke alldeles så lugn, som han gaf sig min af att vara. Han kunde ej dölja för sig, att han hade att göra med en af dessa qvarlefvor från stora ofredens laglösa tider, för hvilka landshöfdingen grefve Frölich, som kände sitt folk, hade varnat honom, innan han anträdde denna äfventyrliga färd, – förvildade fordne partigängare, hvilka icke funnit för godt att underkasta sig den lagbundna samhällsordningen, utan fortforo att kringdrifva i skogarna och idka förbjudna handteringar, – med ett ord, eftervärken af ett långt och förfärligt krigs oredor, hvilka behöfde mansåldrar för att åter lugnas och redas, likasom dyningarne efter en storm, ännu länge sedan den upphört, fortfara att brytas i skum mot stränderna.

Troligen hade hans hotelse icke förfelat ett visst intryck, ty derpå följde en ny öfverläggning mellan det angripande partiet. Men resultatet var icke mycket lugnande, ty pertblosset kastades till marken och efterlemnade en skymning, under hvilken knäppningen af hanarne, som uppdrogos på de båda i beslag tagna pistolerna, ganska tydligt utvisade att striden snart skulle taga en vådligare vändning. Ingen tid var att förlora. Bertelsköld grep sin jernstör med båda händerna, fast besluten att kasta sig öfver banditerna och hellre ensam våga en strid mot dem alla, än att utan motstånd låta sig nedskjutas med sina egna vapen.

Men innan han ännu hann tillgripa detta förtviflade steg, hvars utgång var mer än oviss emot så härdade och i alla slags fejder väl förfarne slagskämpar, hördes uppe vid dagöppningen det fina ljudet af en liten hvisselpipa, eller s. k. hjerp-pipa, som jägare ofta bära med sig i skogen. Karlarne tycktes öfverraskade. Men efter någon tvekan besvarade de signalen på samma sätt. Straxt derpå förmörkades dagöppningen, och en man i grå jacka klättrade ned utför ett tåg, som hängde från ingången till bottnen af grottan.

– Hvad ha ni gjort af den främmande junkern? frågade den nykomne med sträng och befallande röst, i det han, som kom från det klara dagsljuset, icke straxt kunde urskilja föremålen dernere.

– Hollah, kamrat, är ni en bra karl, så hjelp mig att tukta dessa skurkar, som stulit mina vapen! utropade Bertelsköld, i det han stötte jernstören mot klippan, så att det gnistrade i stenen.

– Är ni der? genmälde mannen. – Jag trodde knappt att någon, som ej hör till handtverket, skulle ha funnits tio minuter lefvande uti jättekumlet. Antti, gif värjan tillbaka åt herrn; – Mört, gif honom pistolerna! Jag ansvarar för honom.

Banditerna syntes böjda att vägra. De mumlade harmfullt något om dårskapen att låta kronans spårhundar nosa i deras gömställe.

– Hvad nu? röt mannen i jackan. – Har jag inte sagt att jag ansvarar för honom? Vapnen tillbaka, eller skall d–n taga er! Skäms ni intet, fega buskkrypare, att smyga er på en karl, som redde sig så duktigt i går mot becktröjorna4 på Larssons gård!

– Men soldaterna höllo med honom, han hör till snokarne! invände envist och oförskräckt en bland angriparne, som troligen haft någon trasa i byket vid gårdagens folkskockning i Wasa.

– Det är icke sannt, fortfor mannen i jackan, – jag såg honom kasta en af knektarna utför trappan. – Ljug ihop något för dem och knys5 för Guds skull icke ett ord om att ni hör till landshöfdingens folk, hviskade han i detsamma till Bertelsköld i en ton, som lät märka att han befarade myteri.

Men denna varning verkade motsatsen genom att reta den unge ädlingens stolthet. – Jag har sagt er, lymlar, utropade denne, – att jag ej skall angifva er; men veten att jag bor hos landshöfdingen och är hans slägting!

Nu blef ett larm. – Der hör ni det! Och det är er, Lauri, som han vill föra i häkte! – I detsamma small den ena pistolen så nära, att den svedde Bertelskölds mörka hår. Den andra måttades knappt tre steg från hans hufvud; men armen, som bar den, träffades af ett slag med jernstören och fällde pistolen till marken, der den brann af.

Striden hade utan allt tvifvel blifvit blodig, om icke den person, som kallades Lauri, hade kastat sig emellan, under uppenbar fara att träffas af de yxor och knifvar, som svängdes i skymningen. – Galningar! ropade han till de förbittrade angriparne, – ha ni någonsin hört talas om starka majoren?

Detta namn hade en förunderlig verkan. Huggen, som måttades, föllo icke; ropen och ederna tystnade tvärt; banditerna tycktes tveka.

Lauri underlät ej att begagna sin fördel. – Blygens! utropade han. – I majorens tid stodo vi en emot sex fullrustade karlar, och här stå ni sex emot en, sedan ni tagit hans vapen! Hade ni minsta heder uti er, skulle ni bära på edra händer major Bertelskölds son.

– Är han starka majorens son? mumlade karlarne med synbar förlägenhet.

Starka majoren var det namn, under hvilket Gösta Bertelsköld var känd uti dessa nejder, och det namn, under hvilket hans bragder ännu fortlefde i minnet vid tiden för denna berättelse.

– Jag säger er att det är hans son, fortfor Lauri, – och om ni visste hvarföre han kommit hit, skulle ni tacka mig för det jag hindrat er att begå den största dumhet i hela ert lif. Han har kommit hit, gossar, för att skaffa er något att göra. Han vill skaffa oss krig!

Icke förr var det sagdt, innan allt var förändradt. Mordvapnen föllo ur banditernas händer; dessa förtviflade, ur samhället utstötte karlar trängdes nu kring den unge krigaren, för att trycka hans händer, för att bedja om hans förlåtelse, och den ibland dem, hvars högra arm hängde förlamad af slaget, framräckte snyftande sin venstra hand för att äfven få del af dens tillgift, hvilken de nyss velat offra på stället åt sin hämd och sin fruktan.

– Unga herre, sade Lauri med ett eget uttryck af enkel värdighet till honom, som rörd och förvånad var ett föremål för dessa oväntade vördnadsbetygelser, – ni skall kanhända engång efterlemna en son. Se till att han ärfver af eder ett namn, som fäller vapnen ur hans fienders händer och duger att värma efterkommandes hjertan! Men kom, hviskade han, – det är tid att vi lemna detta ställe; man söker er öfverallt, och jag ville ej för mycket godt att spårhundarne skulle söka er här uti jättekumlet ...

Vid dessa ord begåfvo sig alla till hålans ingång, der det nedhängande repet gjorde tjenst i stället för stege.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 saltomortale – vådliga luftfärd.

2 hålbrödskaka – hålkaka, runt bröd med hål i mitten.

3 sofvel – matvara, mera sällan dryck (som här).

4 becktröjorna – sjömännen (skämtsam benämning).

5 knys – knysta; förekommer i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

14. Istvans äfventyr.

När grefve Bertelsköld uppsteg ur hålan i jättekumlet, hade solen redan hunnit öfver sin middagshöjd. Hvilken angenäm känsla för ett ungt sinne att uppstå från det fuktiga, kyliga mörkret i jordens innandöme, likasom ur en graf, till det klara solskenet, våren, friheten, lifvet, den friska vinden och fågelsången i alla toppar och grenar! Intrycket var så mäktigt, att den unge krigaren inom sig uppsände en tyst tacksägelse till verldarnes Herre för frihet och lif; ty inga stormiga öden, inga frestelser af tidehvarfvets då redan börjande otro hade förmått i hans hjerta utplåna de böner hans moder lärt honom uti hans späda barndom; hon som i motgångens pröfningar lärt sig att frukta Gud. Ett barns bön är såsom en källas åder i jorden: vintrarna snöa deröfver, och klipporna lägga sig tunga på sanden, men den gömda ådern banar sig väg, och gräset deröfver grönskar i natt och solsken.

Bertelskölds första fråga var efter Istvan. Den trogne tjenaren var försvunnen. Bogatir och vägvisaren syntes ej till. Men i stället att meddela de upplysningar Lauri lyckades förskaffa sig af karlarne om de försvunnas öde, skola vi gå tillbaka i vår berättelse till den stund, när tjenaren såg sin herre nedstiga i hålan och sjelf blef stående på post vid foten af jättekumlet.

Han hade icke stått länge i sin dubbla bevakning, ena handen vid hästens tygel, andra handen vid pojkens nacke, då han observerade en häst och en kärra, hvilka, eskorterade af åtta karlar, mödosamt banade sig väg genom den oländiga skogen. Karlarne å sin sida tycktes förvånade att se en främling vid jättekumlet, och fyra af dem skilde sig från de öfriga, sträfvade rakt mot Istvan och visade honom en flaska bränvin. Men de hade att göra med en man, som hundrade gånger stått på post mot faror och fiender. Istvan drog helt lugnt en af pistolerna ur sadelhölstret och väntade så de okändes ankomst.

De fyra tyckte icke rätt om denna syn. De stadnade för att rådpläga, skilde sig derpå åt och närmade sig försigtigt från fyra olika håll, på ett sätt som icke mera lemnade något tvifvel om deras fiendtliga afsigter.

Istvan begagnade sin ofördelaktiga ställning så klokt han förmådde, ställde sig med ryggen mot hästens sida och spände hanen på sin pistol. Olyckligtvis tvang honom denna manöver att släppa taget i pojkens nacke, och icke förr var det gjordt, innan den illfundige bytingen kröp under hästens ben och befann sig i frihet. Angriparne kommo allt närmare, och nu uppstod följande korta samtal:

– Kamrat, vill du ha dig en sup i morgonkylan?

– Stor tack, kamrat. Vill du hafva bly till betalning?

– Hör på, hvad kostar din häst?

– Skallen på en tjuf, om du nödvändigt vill veta det.

– Ett vackert kräk. Hur gammal kan han vara?

– Litet äldre, tror jag, än det rep, i hvilket du kommer att hänga.

– Låt mig ändå få se hans tänder.

– Akta dig; – han bits!

Men längre hann icke den manhaftige tjenaren fortsätta käbblet, innan han kände någonting hänga sig fast vid hans ben och draga honom omkull. Oberedd på denna fiende, hvilken var ingen annan än samma lilla galgfågel, som tillställt så mycken förtret uti denna natt, sökte Istvan att lösgöra sig från det snärjande taget, då i detsamma karlarne voro öfver honom och en af dem kastade ett hästtäcke öfver hans hufvud. I det desperata brottande, som härefter uppstod, afbrann pistolen och Istvan blef, oaktadt tappraste motstånd, öfvermannad och bunden af dessa fribytare, hvilka påtagligen voro lika erfarne som han sjelf uti detta slags äfventyr. Troligen var det en af dem, som efter vunnen seger var nog försigtig att lägga hällen tillbaka öfver ingången till hålan.

I sin maktlösa harm och ur stånd att se eller ropa under hästtäcket, kände Istvan huru bofvarne lyftade honom på Bogatirs rygg, hvarefter en af dem klef bakom honom och sprängde bort med sitt byte med en snabbhet, som man ej skulle förmodat i denna oländiga trakt.

Efter en stund urskilde fångens vana öra på de jemnare och mjukare hofslagen att man kom på en banad väg, och ridten fortfor nu med ökad hastighet utan afbrott, som Istvan tyckte sig märka, inemot två timmar. Efterhand förstod han att Bogatirs krafter, ansträngda under mer än tolf timmars oupphörliga mödor, voro nära att uttömmas, och föreställningen att det ädla djuret, som var honom kärare än en menniska, slutligen skulle störta för denna omenskliga behandling, bedröfvade honom mycket mer, än hans egen förunderliga och obeqväma belägenhet.

Emellertid saktades Bogatirs i början starka traf, och slutligen lät man honom stadna, vare sig att han ej höll längre ut, eller att fången och hans förare uppnått målet för deras bestämmelse. Istvan lyftades af hästen, bars in i ett rum och kastades handlöst på golfvet. I denna ställning förblef han liggande vidpass en timma, under fåfänga försök att göra sig fri. Det enda han förmådde var att lösgöra sig från täcket, och han märkte nu att han befann sig i en badstuga, hvars enda dager kom från en glugg öfver lafven, tillräckligt stor att låta en katt passera, men alltför liten för att lemna hans axelbreda person den ringaste utsigt att undkomma genom flykten.

Det var likväl någonting i detta för resten vanliga rum, som tilldrog sig den fångnes synnerliga uppmärksamhet, och det var ett i stenarna ofvanför den groft murade ugnen inhugget kors, troligen en qvarlefva af katholsk vidskepelse, för att förstärka badstugans hos alla finnar högt ansedda läkande kraft och bevara henne för alla onda trolldomars menliga inflytande. Istvan kunde icke vända sina ögon från detta kors: det förekom honom som hade han sett det för längesedan och som hade han någongång badat just på denna samma lafve, röd och varm i imman från ugnen, med en qvast af nyss utslaget björklöf uti sin hand och omgifven af män och qvinnor i samma belägenhet.

Medan han sökte att reda dessa dunkla hågkomster, inkom samme man som han hade att tacka för denna ofrivilliga resa, löste hans band och räckte honom en måltid af bröd, ost och sur mjölk. Istvans första fråga var efter Bogatir, och han kände sig lätt till sinnes, när han erfor att det trogna djuret befann sig, väl mycket trött, men för öfrigt godt vid en hafrekrubba i stallet. Hans nästa fråga var hvad man egentligen ville honom, och svaret blef helt kort, att han skulle hålla sin mun tillsvidare; man skulle väl få se hvad han var för en karl, när »Gråjackan» kom hem.

Istvan hade sina klippska ögon på dörren, men innan planen hann utföras, hade hans vederdeloman1 lemnat badstugan och tillbommat utgången. Det återstod intet annat, än att hålla tillgodo den måltid, som kryddades af fasta, nattvak och mödor. När detta var gjordt, kröp Istvan på lafven, för att genom gluggen se åt huru denna trakt af verlden såg ut.

Han såg framför sig en lång sträcka af bördiga åkerfält, gröna af rågbrodd och genomflutna af en bred elf. Vid stranden af denna elf var en by, som han tyckte sig känna igen, och tätt invid badstugan var en brunn, der han någongång varit med om att hinka upp vatten åt hästarna. Nära denna brunn stod en gammal, krokig tall, hvars nedersta tjocka och raggiga grenar bildade likasom en inbjudande sittplats, och denna alldeles icke ovanliga syn uppfyllde Istvan med förunderliga känslor. Hans bruna, styfva och väderbitna drag förvredos efterhand till ett grin, hälften skratt, hälften gråt, och hur han såg och åter såg ut, och hur han torkade sina ögon som skymdes af ovana tårar, blef detta intryck så starkt, att han slutligen kastade sig ned på halmen – icke gret, det vore för litet sagdt, men tjöt som en gammal björn, hvilken råkat i fällan och förgäfves fäktar att komma ut derifrån.

Arma Istvan, han förstod nu tydligt, att han engång måste hafva suttit i denna samma krokiga tall och kastat tallkottar på dessa samma pojkar, som nu kommo ridande barbacka till brunnen; men huru och när, det var honom omöjligt att begripa; han visste blott att det måste ha varit för mycket längesedan.

Hans herre, som några timmar derefter ankom till stället, åtföljd af den besynnerlige man, som kallades Gråjackan, fann Istvan försänkt i en så djup sömn, att det behöfdes armkraft för att återkalla honom till medvetande. – Kom, sade den förbryllade2 tjenaren, stirrande framför sig och blandande gamla minnen med nya, – kom, låt oss rida till brunnen och vattna hästarna! Far har sagt jag får intet rida vallacken, sad’ far, ty han slår bakut, men Musti vill jag rida och taga min lilla syster Maja i famn – och så slåss vi med pojkarna der vid tallen – och alla sju bröderna skola få se huru stark jag är – och der kommer far från åkern och kör dem alla till rian, och – upp kamrater! Sankt Istvan! Sankt Istvan! de otrogne äro öfver oss!

– Uslingar! ropade Bertelsköld högeligen uppbragt; – hvad hafven J gjort min trogne Istvan? Den stackars karlen har mistat förståndet!

Men Istvan hade undertiden hunnit morna sig och sprang upp från lafven. – Hvar är jag? frågade han med oförställd förvåning.

– På Bertila gård i Storkyro, svarade mannen, som kallades Gråjackan.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 vederdeloman – motpart.

2 förbryllade – förvirrade.

15. På Bertila gård.

I händelse den gunstige läsaren skulle finna denna berättelse äfventyrlig och osannolik, kan det ej skada att lyssna på följande samtal mellan den unge grefve Bertelsköld och den person, som af några kallades Gråjackan, af andra Lauri eller Laurikainen, och hvilken nu införde sin följeslagare i ett litet torp ej långt från den badstuga, der Istvan helt nyss blifvit anfäktad af så förunderliga inbillningar. Det bör märkas, att den unge ädlingens öppenhjertiga och hurtiga väsende under de två mil de nyss färdats tillsammans för att uppsöka Istvan, hade betydligt minskat afståndet mellan honom och Gråjackan, på samma gång som »starka majorens» namn och hågkomster, i förening med väntjensten i grottan, knutit ett band af förtroende mellan den gamle fribytaren och sonen till dennes fordne älskade chef.

– Är detta Bertila gård? frågade den unge grefven, i det han kastade en nyfiken blick kring den tarfliga torpstugan, hvars märkvärdigaste prydnad var ett kluddigt porträtt af Carl XII i hemgjord trädram, medan ett par tunga lodbössor1, en lång huggvärja och en gammal fältflaska broderligt förliktes på den nedrökta väggen med en yxe, en såg, en borr och andra redskap af en fredligare bestämmelse.

Gråjackan drog sin skäggiga näbb till ett slags löje. – Huj haj2, ers nåd! sade han. – Detta rofskalet3, som förslår för en gammal kivekäs och som alltid är en smula varmare än björnmossan i skogen, är kanske det minsta torpet på Bertilas mark. Nådig junkern kan se ut genom fönstret vesterut: det är ett nätt stycke jord, fyra mantal4 efter gamla jordaboken5, och maken till jord för fullvigtig6 råg skall ers nåd få söka i hela Finland. Detta allt hör under Bertila gård, det har samlats dit, hemman efter hemman, under Larssönernas tid, och fastän ägorna ännu icke repat sig efter stora ofredstiden, kan allt ännu vara värdt sina sextio eller sjuttiotusen daler bröder emellan. Jo men, ers nåd kan titta på jordlappen, efter det är härifrån som hans förfäder härstamma och hafva sitt namn, och folket säger att ers nåds – låt mig se, – jo farfars fars morfar, så var det, blef arg i tiden på ers nåds farfars fars mor och testamenterade hela torfvan till Larssönerne; det vet hvar gammal käring i byn; men huru det gick till efter svensk lag, det angår mig intet. Folket säger, att sedan den tiden ha grefvarna Bertelsköld, far efter son, varit en gång här, att se om det som bordt vara deras, men bara den enda gången i deras lif, och det har alltid bebådat någon stor ofärd för landet. Sist var starka majoren här och värfvade med sig de sex Larssönerne, som alla stupade i ett nappatag, och några dagar derefter skedde Storkyro slag ... Men hvad är det värdt att tala om fjolgammal snö?

– På en så stor egendom borde finnas ett större boningshus, och jag ser endast små kojor, genmälde Bertelsköld.

– Stor egendom? upprepade fribytaren vresigt, med österbottningens vanliga motvilja för godsherrar på landet. – Här finnas inga sådana egendomar; här finnas bönder, som sjelfva äga sin jord, och Larssönerne äro för kloke att plöja sin åker i sammetsjacka. En bra gård fanns här före kriget, men den rök af, och mycket annat med den, och Mathias Larsson, borgarekungens son, bebor den lilla röda stugan, som ers nåd kan se några böss-skott härifrån vid elfven. En bondes pels kan rymmas i den dörren också.

– Hur har borgarkungen kommit sig till ett så stort jordbruk?

– Det må ers nåd fråga hans syskonebarn, gamla Thomas Larsson, som ligger i grafven. Småvettig7 var gubben på sistone efter vandringen till Ryssland för att söka pojkbytingen, som kosackerne togo i luggen en vacker dag och som sedan aldrig vidare hördes af. Lars Larsson i Wasa begrep att här var en affär att göra, och hvarföre skulle ej en kornjude föra ut spanmål från egen ria såväl som från andras? Det är ju att ladda med eget krut. Nu hade Thomas Larsson tre döttrar i lifvet och alla pojkarna borta; två flickor voro gifta i Sverige och färdiga att kyssa borgarekungen på skinnhandsken för de 8 000 daler som föllo på deras lott för Bertila. Yngsta dottern Marie är gift med Löfvings8 guldgosse, Elias Pehrson i Munsala, och för en sådan abborre brukades andra krokar. Elias fick, utom pengarna, en liten snällseglande9 skonert, just enkom så hvass i stäfven, som det behöfs för att segla på mindre än en vecka till Dantzig, och det för Larssons räkning; fördöme mig den karlen gör något för intet. När detta var väl bestäldt, flyttade Mathias hit och begynte uppgräfta alla igengrodda tegar, tills han åter fick hundra tunnors utsäde af de tvåhundra, som såddes här förr. Hvad mig angår, fick jag torpet till dödedag för en liten strunttjenst, som jag gjorde gubben i ofredstiden, men det hör inte hit.

– Hör, Lauri, det står icke rätt till med dina kamrater. Karlarne der i stenkumlet ...

– Hå, hvad skulle det vara? Pojkar, som stulo rofvor den tiden vi knackade kosacker. Men arten sitter i dem, och med någonting skall man lefva.

– Alla de der stöpslefvarna och pressarna och annat mer der nere i deras kryphål, – medgif, karl, att det är ett handtverk, som möjligen kunde angå länsman.

– Nå, hvarför, pik i mitt hjerta, lät ers nåd de slynglarne vara i den tron att de hade landsfiskalen framför sig? Ryktet har långa ben, och innan gunstig junkern var utanför prestgårdens grind, hade bud redan gått till pojkarne i skogen att hålla god utkik, ehuru hin håle fogade att de läto narra sig af fiskal Spolin.

– Hvad kunde fiskalen hafva för gemenskap med dessa laglöse fribytare?

Gråjackan blinkade. – Jag skall säga ers nåd en sak, svarade han. – När kungen är utan pengar, gör han pengar af silfver, och det har han råd till. När Görtzen var utan pengar, gjorde han silfverdalrar af koppar; det hade han råd till. När raska pojkar i skogen bli utan pengar, mynta de silfverdalrar af tenn, och det ha de råd till. Men när fiskal Spolin blir utan pengar, myntar han ut sin gemena själ, som icke är värd ett stycke tenn, och det har han råd till. Han inbillade pojkarne, att han ville hjelpa dem smugla deras hemgjorda dalrar öfver till Sverige och dela vinsten, förstås, och efter det icke var första gången, läto de nöten lura sig af den illmariga besten. Falsk laddning, ers nåd! Först hade Spolin bevis på dem, och sedan fick han ett ypperligt tillfälle att trakassera med Larsson. Men han blef mäkta lång i synen, när Ester fick bugt på honom, ty flickbytingen hade råkat se honom på morgonqvisten i skogen.

– Det var således Ester Larsson, som sprang förbi mig i dimman och hjelpte dig stjäla mina hästar?

– Stjäla? Jag får be ers nåd tala med mera respekt om min gudotter. Sanningen att säga, hade hon på qvällen rest ut i fadrens ärender, efter ingen annan pålitlig person fanns att skicka i brådskan, och det var ej första gången; hon har fadrens kurage och förstånd som en hexunge. Men pojkarne i skogen hittade på det orådet att snappa bort hennes häst och dräng, precis som de sedan gjorde med er Istfan, eller hvad han må heta, och det var lofligt krigsknep, ers nåd, efter de hvar stund väntade landsfiskalen. Flickbytingen hade ej lust att mista sin häst för godt köp och uppsökte gufar. Jag åtog mig då att lotsa henne till staden igen, hvartill hästarne kommo väl till pass. Men hon är ett söndagsbarn, hon ser mer än andra,10 och hade respekt för gråskymmeln: det var fin näsa, ers nåd, ty bäst vi redo, begynte det fördömda kreaturet spetsa öronen, kastade tvärt om och rök af som en raket med pojksnyffeln11 på ryggen. Nå godt, folk har sin sed, och kräk ha sin; men vi redo till staden och kommo tids nog för att hjelpa Spolin med silfverkaggen. Hugg mig i stycken, om jag gjort mig omaket att åter begifva mig ut och hjelpa ers nåd ur klämman, derest icke flickungen bedt mig så envist derom. Men hon skall nu en gång ha sin vilja fram, om än hela Wasa och hennes far på köpet satte sig tvärs deremot.

Bertelsköld stod en stund tyst vid spiseln. Hans tankar voro annorstädes, uti förgångna tider. Han bad Gråjackan följa sig till hans stammoders graf på Storkyro kyrkogård.

– Det går för sig, svarade fribytaren. – Men så vidt jag vet, är det icke mycket att se, ty allt förnämt folk är begrafvet under kyrkans golf, och klockaren vet knappast mer hvar ers nåds förfäder ligga.

– Min farfars farmor och hennes far äro begrafna i nordvestra hörnet af kyrkogården, återtog Bertelsköld. – Se här, jag ville icke resa till Finland utan denna teckning, som förvaras i vår familj och som gjordes af min farfar, när han besökte Storkyro för att köpa spanmål under 1697 års hungersnöd.*

– Får gå, så resa vi efter karta, genmälde Lauri. – Men det är nu 41 år sedan dess, och menniskans minne på jorden är som en utskjuten patron: han ryker en liten stund, och så slocknar han i morgondaggen och trampas och glöms.

Gråjackan hade rätt. När de kommo till kyrkogården, sökte de förgäfves de tre grafstenarna, dem Bernhard Bertelsköld en gång i tiden tecknat till efterkommandes hågkomst. De hade troligen sjunkit i jorden eller fallit omkull och blifvit af likgiltiga händer undanskaffade. Borta var bondekonungens, borta hans gamle vapenbroder Larssons minnesvård. Endast en af grafstenarna låg ännu qvar, så öfverhöljd af mossa och grus, att blott ett hörn stod fram öfver jordytan. Ättlingen i femte led uppreste denna förgätna sten, och sedan han bortskrapat mossan, läste han på dess framsida bokstafven E. Det var hans stammoder Emerentias graf. Borta var allt minne af rikedomar, vapenbragder och verldsligt anseende: endast kärleken, endast hjertats godhet hade besegrat förgängelsen. Den renaste och ädlaste af de tre hade lefvat längst uti minnet; hennes oskuldsfulla själ hade, ännu hundrade år efter döden, bevarat sjelfva den hårda stenen från glömskan och undergången!

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskärns Berättelser, andra cykeln, sid. 45312.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lodbössor – finkalibriga framladdningsgevär för blykulor.

2 Huj haj – pytt, sällan (interjektion); SAOB har detta belägg av Topelius.

3 rofskalet – bildlig beteckning för något obetydligt; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 mantal – ett mått på ett hemmans storlek ur beskattningsperspektiv.

5 jordaboken – förteckningen över socknens jordegendomar med uppgifter som hade relevans för skatteuppbörden.

6 fullvigtig – som har sin fulla vikt, anger här närmast kvalitet.

7 Småvettig – förvirrad; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 Löfvings – Stefan Löfving (1689–1777), spanare och partigängare under stora ofreden; se föregående berättelse »Ödemarkernas vår», kap. 4 »Höststormarna 1721», s. 734, r. 2–6.

9 snällseglande – snabbseglande.

10 söndagsbarn, hon ser mer än andra, – Människor födda på en söndag ansågs ha särskilda talanger, såsom synskhet.

11 pojksnyffeln – pojkslyngeln; förekom i finländsk svenska, SAOB har detta belägg av Topelius.

12 andra cykeln, sid. 453 – Se sjätte berättelsen »Majniemi slott», kap. 13 »Veteranen från Breitenfeld».

16. I statsmannens kabinett.

Från Österbottens skogar förflytta vi oss nu några månader framåt till Sveriges hufvudstad. Det är på senhösten år 1738. En kall nordost drifver skurar af snöslask öfver Stockholms gator och instämmer på ett passande sätt med tidens oro. Det otåliga, vankelmodiga svenska vikingalynnet hade nu hvilat i 17 år och tyckte sig hafva sofvit nog, tyckte sig hafva hämtat nya krafter efter den starka förblödningen under tolfte Carl. Ett nytt slägte hade vuxit upp under freden, ett slägte som mindes segrarne, men glömde hvad de kostat, och detta slägte var redo att åter göra buller i verlden. Det unga Sverige rufvade på framtidstankar. Det såg så oändligen mycket förändradt sedan dessa sjutton år, sedan nordens tyngdpunkt blifvit kastad från Mälarn till Nevan och sedan jätten i öster vaknat till lif och fått smak på saltvatten i tvenne haf. Det kunde icke lida att se sig förvandladt från en magnat till en torpare; hjeltedrömmarna begynte ånyo spöka uti dess hufvud, och det svor att kasta den nya ordningen öfverända.

Men dertill behöfdes först att komma till husbondeväldet uti sitt eget hus. Detta välde hade alltsedan regementsförändringen1 och Nystadska freden legat i Horns och hans vänners försigtiga händer. De skulle nu bort, och derpå arbetades ifrigt alltsedan 1731. Men det hade sig icke så lätt. De styrande hade på sin sida två, som ännu af gammal vana tyngde i vågskålen, nemligen konungen och drottningen, hvilka icke älskade dem, tvärtom hade kallat dem »nattmössor»2, men hvilka dock hade sina skäl att ännu mindre lita på det uppsträfvande partiet. Och i folkets ögon kunde Horn med rättmätig stolthet visa tillbaka på dessa sjutton fredliga år, under hvilka riket med oväntad hastighet återvunnit en del af sin inre välmakt – denna lyckliga period, som ännu länge under adertonde seklets stormar och tvedrägt prisades af de gamla såsom goda, gyllene tider, då fred, frihet, endrägt och gudsfruktan herrskade öfver land och rike.

Trådarna af den tidens politiska härfva löpte ut öfver allt Svea land och hade blifvit tvinnade redan vid riksdagsvalen; de hade småningom blifvit bundna till en stor not, i hvilken man på en gång ville fånga konung, råd och ständer. Fiskarna voro omringade, kilen knuten, varpet förestod. De som drogo på tågen syntes icke; man såg blott allahanda svall i tidsvågorna och den stora notens målade flarn3, som prunkade med det granna namnet patriotism.

En morgon satt presidenten grefve Torsten Bertelsköld, familjens hufvudman, i sitt kabinett vid Drottninggatan, öfverhopad, som vanligt, af arbete och uppvaktningar. Denne man hade en sällsynt förmåga att hinna med allt och alla. Han hade ständigt några minuter lediga för hvarje besökande, höga och låga; hvar och en tyckte sig disponera hans tid; man såg honom knappt arbeta, och likväl blef han färdig med allt och hade ännu tid öfrig för aftoncirklarna på hofvet och de qvicka franska lustspelen hos grefve Tessin. Hemligheten af hans verksamhet bestod deri, att han sof endast tre timmar på dygnet, var ytterst måttlig i alla sina lefnadsvanor och förstod att ena minuten ögonblickligen återvinna hvad han på den andra förlorat. Drottningen hatade honom, konungen gäckade honom, Horn misstrodde honom; han hade fiender bland alla partier, emedan han svikit dem alla, men alla fruktade honom, och alla behöfde honom. Kall och sjelfvisk satt han der med det högdragna satiriska löjet på läpparna, som en spindel i medelpunkten af sitt nät. Hans alltid spetsiga drag hade blifvit än hårdare, än hvassare under dessa 16 eller 17 år, sedan vi sist sågo honom konspirera; men den ytterst vårdade peruken dolde för alla andra än kammartjenaren att hans hår blifvit snöhvitt, ehuru han icke var mer än 56 år gammal; den svarta sammetsrocken, med dess guldbroderier och oformligt vida uppslag efter tidens mode, röjde aldrig minsta dammkorn af protokollerna, och de svarta silkesstrumporna, som gingo till knäet under de gula, åtsittande pantalongerna, visade ett par så otadeliga vador, att man nästan kunde misstänka under dem en god portion vadd. Ja, om man rätt nära gaf akt på hans ännu ungdomliga hy och på den afmätta rundningen af hans grå ögonbryn, var man frestad att tro på ett mycket skickligt anbragt smink; men få voro de, som kommo honom så nära. För resten var denna konstgjorda ungdom numera icke ovanlig ens vid Carl XII:s efterträdares hof, ty Fredrik I var sjelf en utsökt kavaljer, och de franska sederna strömmade in med verldens luft genom de öppna fönsterna i Stockholms nya kungliga slott4.

Framför denne förnäme herre, som satt i en enkel men elegant skrifstol af mahogny, inlagd med perlemor, stod en lång, styf och rak gubbe i rock af blått kläde utan alla prydnader. Hans hållning hade ingenting af en bönfallande supplikants, snarare af en man som fordrar en naturlig rättighet, men grefvens svar utvisade att denne tog saken ur andra synpunkter.

– Gif er tillfreds, min kära Larsson, sade grefven till honom. – Jag har haft nåden framlägga er underdåniga supplik om stapelfrihet5 för Wasa stad, och hans majestät har behagat taga den uti gunstig consideration. Men, som ni vet, dependerar6 saken af ständernas consentement7, och nu beror det, min kära vän, på de meriter ni der har att åberopa. Jag skall uppriktigt säga er, att borgareståndets conduit8 och tendenser äro suspecta; det sägs att man sätter sina egna intressen framför rikets ära och välfärd. Borgareståndet går ända derhän att gilla traktaten med Ryssland.

– Borgareståndet önskar fred och anser denna bäst öfverensstämma med rikets sannskyldiga bästa, inföll utan tvekan den styfve riksdagsmannen från Wasa.

– Godt, min vän, godt, jag delar fullkomligt er mening, men låt oss förstå hvarandra. Ni vet att rådet när det förnyade denna traktat, har öfverskridit sin fullmakt9. Lag och rätt, min kära Larsson, gå framför allt. Ni har stort inflytande, ni har i ert stånd en préponderance10, som ni måste begagna till rikets bästa. Jag är säker derpå, att ni ej godkänner rådets förfarande; ni skall förmå edra medbröder att votera såsom de böra.

– Ja, ers excellens. Såsom de böra.

– Och då, min vän, när ni voterat för den goda saken mot rådets egenmäktighet, är det naturligt, att man fäster ett förtjent afseende vid edra propositioner, bland annat vid stapelrätten. Nästa sommar, jag är viss derpå, skola edra skepp segla direkte på Medelhafvet.

– Men om jag anser rådet ha handlat såsom det bordt och voterar derefter? genmälde riksdagsmannen kallt.

– Ja, hvad vill ni jag skall göra? Då har ni förspillt er stads fortune11, och edra skepp segla på Stockholm, liksom förut.

– Farväl då, ers excellens! Jag vet nu hvad Wasa äger att hoppas i denna rättmätiga sak.

– Allt, min vän, allt; er sak går förträffligt.

– Jag tror också det. När man handlar efter sin pligt och sin öfvertygelse, ändas dock allt på sistone väl. Tillåt mig endast säga herr grefven, att vi köpmän i Norrbotten utskeppa spanmål och tjära, men vi utskeppa icke våra samveten, om det också vore till Medelhafvet.

Vid dessa ord aflägsnade sig borgaren med en stel bugning, som knappt skulle ha ansetts tillräckligt djup inför en småstads borgmästare. Grefven rynkade pannan. – Alltid oböjlig! mumlade han. – Frölich har rätt; dessa krämarefurstar börja att växa oss öfver hufvudet. Det är hög tid att vi stäcka deras öfvermod. Karlen måste bli vår; han disponerar två tredjedelar af ståndet.

Han fattade ringklockan. – Kalla in Plomgren! sade han till kammartjenaren.

Plomgren inträdde. Han var en af Stockholms mest betydande köpmän, rik, förslagen och föga samvetsgrann. Han och hans medbroder Kjerrman, båda riksdagsmän, voro de som flitigast bearbetade borgareståndet i hattpartiets intresse.

– Nå, min kära Plomgren, frågade grefven likgiltigt, – hur går affärerna? Jag hoppas er hustru och edra kaffesäckar befinna sig väl? Man börjar dricka mycket kaffe i Stockholm.12 Jag förmodar att ni fått leveransen för hofvet?

– Ers excellens har varit så gunstig och inlagt sin nådiga protektion, svarade denne representant af sitt stånd med en bugning, som borde ha funnit sjelfva majestätets bifall. – Det är en obetydlig affär, trettiofyra säckar, men med sparsamhet slår man sig ut, ers nåd, ifall icke Kjerrman nästa år får klädesleveransen för armén.

– Man skall lefva och låta lefva, min kära Plomgren. Kjerrman är, liksom ni, en man som är mån om rikets bästa; likväl inser jag icke hvarföre just han skulle få klädena framför er. Apropos, hur går det i borgareståndet nuförtiden? Jag har ej på länge haft tid att tänka derpå.

– Det går illa, fördömdt illa, ers excellens, ursäkta min dristighet. Der är en karl isynnerhet, som blandar bort korten, och det är Larsson från Österbotten. Ers nåd känner honom; en halstarrig rojalist, en kornjude, som är i stånd att knäcka nacken på friheten, bara han får väl betaldt för sin utsädesråg.

– Deri har ni rätt. Han var nyss hos mig, och kan ni gissa i hvilket ärende? Han begär stapelrätt för alla de norra städerna.13 Hvad säger min goda Plomgren om det?

Plomgren bleknade. – Stapelrätt för de norra städerna! upprepade han med oförställd häpnad. – Himmelens väder! Stapelrätt för de usla köpingarna! Finns det då ingen rättvisa mera på jorden? Stapelrätt för Finlands sjöfart! Det vore ju Stockholms ruin!

– Otvifvelaktigt; afgjord ruin. Men hvad vill ni jag skall göra? Hans majestät säges icke vara obenägen att tänka på saken, och hvem vet hvad ständerna få i sitt hufvud? Det ser klent ut med affärerna, kära Plomgren, om finnarne börja föra ut sin tjära och sina plankor sjelfva och kanske på köpet börja förse Stockholm med salt.

– Det är omöjligt! utbrast den förfärade köpmannen. – Det vore den upp- och nedvända verlden! Det vore förbi med friheten; det vore rikets säkra undergång!

– Så tänker också jag, och ehuru den saken icke angår mig, vill jag se till hvad jag kan göra, om ni fortfar att vara nitisk och arbeta allt hvad ni kan för att tournera borgareståndet14. Ni kan också skaffa mig någon person från Finland, någon som känner den der Larssons omständigheter. Det skulle kanske ej skada att contrabalansera hans desseiner15, eller hvad menar ni?

– Den röfvaren! Den riksbedragaren! Ja – låt se, jag känner en karl, som kom för ett par veckor sedan från Wasa – en fiskal Spolin.

– Godt. Skicka hit honom med det första. Jag skall tänka på edra kläden, min hederliga Plomgren. Helsa er hustru och bed henne hålla till godo med den lilla essencelådan från Paris; det är af samma parfume, som drottningen sjelf begagnar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 regementsförändringen – avskaffandet av enväldet.

2 »nattmössor» – Se kommentar till 812, 11.

3 flarn – flöte.

4 Stockholms nya kungliga slott – Det gamla slottet brann 1697. Ombyggnaden började genast, men till det yttre stod det nya slottet klart först 1754.

5 stapelfrihet – rätt att idka utrikeshandel.

6 dependerar – beror.

7 consentement – (fra.) samtycke.

8 conduit – beteende, agerande.

9 rådet när det förnyade denna traktat, har öfverskridit sin fullmakt – Traktaten, en försvarsallians från 1724, förnyades på Rysslands initiativ 1735. Om överskriden fullmakt, se kommentar till 914, 29–32.

10 préponderance – (fra.) framträdande roll, inflytande.

11 fortune – lycka, framgång.

12 Man börjar dricka mycket kaffe i Stockholm. – Decennierna i mitten av 1700-talet blev kaffedrickning ett behov för de högre kretsarna, framför allt i Stockholm, och bruket spreds snabbt. Till en början tillreddes och dracks den exotiska drycken på kaffehus, som var vanliga särskilt på Riddarholmen.

13 Han begär stapelrätt för alla de norra städerna. – Det s.k. bottniska handelstvånget förbjöd Norrlands och Finlands städer vid Bottniska viken att skicka sina fartyg söder om Stockholm och Åbo. Städerna saknade även rätt att ta emot utländska fartyg. Handelstvånget ifrågasattes sedan början av frihetstiden och upphävdes av riksdagen 1765–1766.

14 tournera borgareståndet – få borgareståndet på andra tankar.

15 contrabalansera hans desseiner – motväga, motarbeta hans planer.

17. Spindeln och gräshoppan.

Under den qvarts timma, som förflöt sedan riksdagsmannen Plomgren lemnat presidenten grefve Bertelskölds kabinett, hade denne hunnit expediera fyra resolutioner, nemligen två fullmakter på indrägtiga pastorater för riksdagsmän i presteståndet och två befordringar för oppositionsmän i borgareståndet, af hvilka en blef utnämnd till kommerseråd, en till borgmästare. Derefter utskickades privatsekreteraren Feldman med hemliga instruktioner till bondeståndets sekreterare Troilius1. På majoriteten i riddarhuset kunde hans excellens förlita sig; men ännu återstod en icke alldeles obetydande statsmakt att tournera för ändamålet, och denna makt var majestätet sjelf.

Nu inträdde, alldeles som han varit kallad, konungens gunstling, dåförtiden kammarherren och ledamoten i kommerskollegium, sedermera presidenten Broman, eller »de Broman», som denne fåfänge favorit icke underlät att skrifva på sina rosenfärgade, af parfymer doftande franska visitkort. Sedan vi sist sågo f. d. kammartjenaren och skaffaren2 för Fredrik I:s privata nöjen, hade hans yttre menniska, på samma gång som hans värdighet, undergått en betydlig förändring. Han var nu ytterst fin och elegant, med en hållning, hvari parveny’n oupphörligt stack fram bakom hofmannens lånta fjädrar och gaf honom ett slags komisk grandezza3, som passade förträffligt till hans välmående och jovialiska figur i öfrigt. Broman, ehuru icke mera ung, var hvad man i våra dagar skulle kalla en toujours4 pojke; fyndig, godhjertad, slösaktig och ruinerad, men likväl aldrig rådlös om mynt, emedan, säger om honom C. G. Tessin5, »han kunde sälja en höna dyrare, än jag kunde sälja en spansk häst», och emedan han lånade upp penningar mot 12 procent och, när så behöfdes, mot revers på dubbla beloppet, hvilket icke hindrade honom att låna ut dem åt sina vänner mot 6 procent, med den framgång, att hans efterlemnade skulder sedan stego till inemot 400 000 rdr. Med ett ord, denne man »skulle endast behöft äga ett Peru6 för att vara den solidaste, präktigaste och tjenstaktigaste karl i verlden», och alla dessa egenskaper gjorde honom till den ende gunstling, som lyckades på längden bibehålla sig i den vankelmodige konungens ynnest.

Presidenten Bertelsköld mottog honom med denna förtroliga jemnlikhet, som så högt smickrar alla uppkomlingar. Denna gång var det icke »min kära Broman», utan »min aimabla7 kammarherre», som obligerades8 att taga plats och språka en stund – på fransyska naturligtvis, ehuru kammarherren aldrig kommit långt i den vägen – om sednaste balen på hofvet, om den nya franska dansösen som väntades hit, om rätta snitten på en maskradkostym eller om den nyaste romanen af mad:lle Scudery9. Han hade så god tid, den artige grefven, han hade för tillfället »ingenting som kunde uppväga nöjet att språka en stund med denne hofvets riddare sans peur», om icke just sans reproche10; och dessutom önskade han begära goda råd om den nye landau-vagnen11, som presidenten ämnade reqvirera nästa vår från Paris. I detta afseende var Bertelsköld väl underrättad. Kammarherren egde en vagn af just de egenskaper, som grefven önskade sig; den hade kostat honom 600 riksdaler, och han sade sig nu med nöje afstå den, om han dermed kunde göra hans excellens den obetydligaste tjenst. Hans excellens å sin sida rådfrågade en prisnota från Paris och fann att den vagn han ämnade beställa skulle komma att kosta minst 1 000 riksdaler, hvarföre han fann det vara en verklig väntjenst om kammarherren ville afstå sin vagn för samma pris. Underhandlingen var icke lång, ty den togs på båda sidor cavalierement12. Köpet afslöts, och båda hade skäl att vara belåtna: den ena hade köpt ett nyttigt verktyg; den andra hade fått penningar att betala sina hungriga lakejer.

Liksom händelsevis, frågade grefven derefter, »vänner emellan», om deras majestäters nuvarande tänkesätt angående rådet. Kammarherren svarade lika förtroligt, att om mössorna icke voro i särdeles gunst, så voro hattarne det ännu mindre, och att deras majestäter icke ämnade blanda sig i hela detta trassel om besittningen af en makt, som ...

– Som deras majestäter helst ville behålla för egen räkning, inföll grefven med en blinkning, som den ena diplomaten anser nog för att förstås af den andra.

Men Broman fann sig generad och föll ur sin diplomatiska rol. – Fan tage dem, som störa hans majestäts appetit med detta fördömda riksdagsgräl, utbrast han och betraktade spännet på sin sko, der han med ena benet öfver det andra vräkte sig i sammetsfåtöljen, liksom hade han varit en af sina egna lakejer. Han ansåg troligen sin värdighet fordra att icke inkommodera sig13.

– Och till denna fromma önskan svarar jag amen, återtog Bertelsköld. – Men tillstå, monsieur de Broman, att rådet behandlat hans majestät legert, för att ej säga mesquint14! Fyrahundratusen daler för resan till Kassel; hvilken löjlighet! Jag frågar: kan majestätet representeras med sådana spottstyfrar? Kan en konung med sådana anslag värdigt belöna sina trognaste tjenare? Nej, monsieur; riksstyrelsen måste ställas på andra fötter, det inser ni, med er talent för finanserna, bättre än jag. Böra vi fördraga judar i rådkammaren? Horn till exempel, som aldrig har penningar för kronans värdighet, men alltid fullt opp, när han sjelf vill lysa! Bjelke, som ej på fyra år gifvit en bal! Bonde, som vägrar invitera så distinguerade personer, som ni, till sina pedantiska aftoncirklar – ni den agreablaste man vid hofvet och som har den lyckan att tillhöra hans majestäts intima umgänge! Jag vill ej tala om grefve Hård, monsieur, hvilken tillåtit sin son att göra det der epigrammet, ni vet, om edra galanta äfventyr! Ni finner att en sådan styrelse icke längre kan existera.

Kammarherren Broman var icke den som rodnade för småsaker, men denna gång var det icke utan, att ju hans blomstrande kinder fingo en högre färg. – Bah, sade han med en nonchalance, som klädde honom förträffligt, – ers excellens behagar smickra mig. Det är alltid en ära för mig att anses värd ett pasquille15; min nådige herre och konung hugnas alla dagar med sådana. Öfverstelöjtnant Coyet’s till exempel; hvad säger ers excellens om det?

– Coyet? upprepade grefven, som nu kommit just till den punkt han ville; hvad är det om Coyet? Har han haft för liten eller för mycken tur hos damerna? Det kommer ibland på ett ut.

– Jag visste icke att ers excellens var okunnig om en libell16, som snart är en visa på Stockholms gator, genmälde gunstlingen förargad. Den dygdige Coyet uppläser sitt snillefoster för alla som ha tålamod att höra derpå. Det säges vara ett memorial till ständerna ...

– Ja, jag påminner mig nu att jag hört något derom. Han yrkar att tjenstepigan Hagar med dess söner må utdrifvas ur Abrahams hus.17 Stackars Coyet, jag tror par honneur18, att han slagit sig på att bli qvick; det måste ha kostat honom en oerhörd ansträngning. I sanning har han icke gjort hans majestät en stor ära med att jemföra honom med patriarken Abraham; men jag lemnar derhän, om fröken Taube finner sig lika smickrad af denna jemförelse.

– Att blanda sig i hans majestäts husliga angelägenheter ... hvad f–n angår allt detta Coyet?

– Det kommer an på. Vår dygd, monsieur de Broman, kan känna sig fullkomligt satisfierad19 af att hans majestät låtit viga sig på sidan med fröken Taube; hvarför icke? Jag känner suveräner som icke besvära sig med så många formaliteter. Men tillåt mig fästa er uppmärksamhet på att Carl XII var ungkarl, och sedan hans tid finns här i Sverige en hop personer, som anse en fru för mycket, och två för en lyx. Hennes majestät är utan tvifvel ett så förståndigt fruntimmer, som man kan begära af hennes år, men det gifs likväl saker, som till och med en drottning icke gerna förlåter sin man, isynnerhet om de få en viss éclat20. Och sedan Coyet fått det olyckliga infallet att förlikna hennes majestät vid Sara21, som icke mer var en skönhet, fruktar jag vår nådiga drottning ... ni vet, att hon anses äga ett slägttycke med sin salig herr bror.

– Det kan jag intyga, som varit hotad med mer än en sottise22 för hofdamernas tassel. Parbleu23, jag gör ingen hemlighet deraf, och dessutom har det stadnat vid blotta hotelser.

– Ni har rätt, hvad lider man ej för sin konung? Emellertid är det ni, monsieur de Broman, som kommer att blifva det första offret.

– Jag? Det är omöjligt. Jag är så oskyldig som en mumie i hela denna inclination24.

– Hvem skulle ett enda ögonblick tvifla derpå? Och likväl – kommer ni ihåg fabeln om lejonen, som tvistade och åter försonades25? Det är ni, min älskvärde och dygdige kammarherre, som blir det pris, med hvilket vår nådige konung skall återköpa sin husfred.

Gunstlingen rodnade icke mer; han bleknade. – Ers excellens torde ha rätt, sade han. Befall öfver mig.

– Nåväl, fortfor Bertelsköld, i det han återtog den ton af öfverlägsenhet, blandad med förakt, hvilken han mot slutet af detta samtal knappt gjorde sig mödan att dölja, – jag vill sauvera26 er dyrbara existens åt fäderneslandet. Ni går genast till konungen. Ni berättar honom, – liksom af er sjelf, förstår ni, – att Coyet’s memorial är i allas mun och att det ofelbart skall inlemnas till ständerna och åstadkomma ofantlig skandal, oberäknadt det att konungen måste skicka fröken Taube ur landet, derest icke hans majestät ger sitt obetingade consentement27 och samtycke till mesurerna28 emot rådet. Åt drottningen säger ni hvad ni behagar. Är jag förstådd?

– Ja, ers excellens, svarade den förödmjukade gunstlingen med en mycket djupare bugning än förr.

– Farväl, monsieur de Broman! Ni kan vid tillfälle skicka mig er vagn.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 hemliga instruktioner till bondeståndets sekreterare Troilius – Jakob Troilius (1698–1746) var ämbetsman i kollegierna och sekreterare i bondeståndet sedan riksdagen 1731. Han ska vanligen ha lett ståndets beslut i av regeringen önskad riktning (Henrik Ehrenkrona, »Troilius, Jakob» 1955).

2 skaffaren – kopplaren.

3 grandezza – värdighet.

4 toujours – sällskaplig och lättsam.

5 säger om honom C. G. Tessin – Citaten och uppgifterna om Erland Carlsson Broman (1704–1757) i stycket ingår i Carl Gustaf Tessins anteckningar »Caractère du Président de Broman» (Tessin och Tessiniana. Biographie med anecdoter och reflexioner, samlade utur framledne riks-rådet m. m. Grefve C. G. Tessins egenhändiga manuscripter 1819, s. 259 ff.).

6 endast behöft äga ett Peru – anspelar på silverfyndigheterna i Peru.

7 aimabla – ämabla, älskvärda.

8 obligerades – förmåddes, övertalades.

9 den nyaste romanen af mad:lle Scudery – Här begår Topelius en anakronism: den franska författaren Madeleine de Scudéry, känd som Mademoiselle de Scudéry, dog 1701 och hennes sista roman hade utkommit redan 1669. Topelius använder samma formulering i andra cykeln, och redan där, i berättelsens 1690-tal, är den lätt anakronistisk (sjätte berättelsen, kap. 3 »Familjen Bertelsköld», s. 371, r. 21).

10 sans peur», […] sans reproche – (fra.) utan fruktan, utan tadel.

11 landau-vagnen – landån: fyrhjuliga vagnen med plats för fyra personer på två motställda tvärsäten och med uppfällbar kur.

12 cavalierement – kavaljersmässigt, nonchalant.

13 inkommodera sig – genera sig.

14 legert, […] mesquint – lättvindigt, småsint.

15 pasquille – stavningsvariant av paskill: smädeskrift.

16 libell – smädeskrift.

17 Den dygdige Coyet […] Abrahams hus. – Överstelöjtnanten och riksdagsmannen Sten Coyet (1688–1755), karolin som i rysk fångenskap hade tillägnat sig en sträng pietistisk övertygelse, krävde i ett memorial till stora sekreta deputationen 1739 att amiralen och riksrådet Edvard Didrik Taube (1681–1751) skulle avsättas för förseelser i ämbetet. Coyet angrep även dottern Hedvig Taube (1714–1744) som var kungens mätress och fordrade att ständerna skulle »efter Abrahams exempel utdrifva tjänstepigan med hennes son» (V. Millqvist, »Coyet, Sten», Nordisk familjebok 5 1906).

18 par honneur – (fra.) här: ärligt talat.

19 satisfierad – tillfredsställd.

20 éclat – (fra.) uppseende.

21 förlikna hennes majestät vid Sara – Abrahams till 90 års ålder barnlösa hustru Sara; 1. Mos. 17:17.

22 sottise – ett kränkande yttrande.

23 Parbleu – (fra.) minsann.

24 inclination – kärleksförbindelse.

25 fabeln om lejonen, […] försonades – Fabeln är oidentifierad.

26 sauvera – rädda.

27 consentement – (fra.) samtycke.

28 mesurerna – åtgärderna.

18. Ett möte på skridskor.

Vid tiden för denna berättelse var den fordna »Wallmars-» eller »Waldemars-ön», hvilken sedan blifvit så vida berömd under namn af Stockholms Djurgård, ännu till större delen en jagtmark, upptagen af bergshällar, sumpiga lågländer och vackra, men vilda löfskogar, der de för konungens och hofvets kulor bestämda högdjuren betade så temligen ostörde af hufvudstadens närhet. Redan Carl X Gustaf hade år 1658 gifvit befallning om öns förvandlande till en »lustgård», och fransmannen De la Vallée hade ej långt derefter uppgjort en af Hedvig Eleonora godkänd ritning efter Versailles mönster, med »fontainer, advenuer och parquer» m. fl. tillbehör. Men den sol, som skulle komma Djurgården att grönska, hade ej ännu gått upp. Arbetena vid Biskopsudden stadnade af; långt bakom de grå molnen i fjerran slumrade ännu Gustaf III:s tidsålder; ingen Blå port, intet Rosendal bjöd gomen eller ögat sina kommande behag, och de materiela bestyren i Horns och Fredrik I:s tidehvarf sysslade utan medtäflare på stränderna af denna framtidens ö.

Amiralitetet hade, efter flottans förflyttande till Carlskrona, låtit utarrendera sina förra besittningar i dessa nejder. Grosshandlaren Lodsach hade då på sydvestra udden af ön anlagt skeppsvarf efter de bästa utländska mönster, och dessa varf voro just vid den tid, som nu är i fråga, ett föremål för hela Stockholms beundran och nyfikenhet. Det var derföre icke ovanligt, och det ansågs som ett passande ynnestbevis, att hans majestät sjelf och en del af hofvet någon gång hedrade varfvets nyttiga industri med ett nådigt besök.

En natt i slutet af November 17381 hade en skarp frost – förebud till den kommande, ovanligt stränga vintern, – isbelagt både Saltsjön och Mälaren invid Stockholm, med undantag af strömfåran närmast slussarne. Derpå följde en lugn, solklar dag med fortfarande frost och utan snö; ett tillfälle, som man ej ville lemna obegagnadt, för att med en nordisk vintertafla roa franske ambassadören grefve St. Severin d’Arragon, hvilken på allt sätt kurtiserades2 efter den nyss med Frankrike afslutade s. k. defensiva alliansen3, som inbragte åt Sverige årligen 300 000 mark hamburger banko4 i subsidier för det krig man redan på långt håll hade i perspektiv.

Hans majestät och hofvet, jemte ambassadörerne, åkte derföre på förmiddagen ut i vagnar till Djurgården; men drottningen, uppretad och nedslagen af Coyets memorial om medtäflarinnan fröken Taube och all den skandal som deraf kunde befaras, förklarade sig opasslig och stannade på sina rum. Programmet för dagen lydde: a) promenad kring Djurgården i vagn; b) besök på varfvet; c) skridskoåkning på saltsjön; d) jagt på Djurgården; e) dinér5 på varfvet kl. 1; f) återfärd till staden kl. 5; g) bal på hofvet kl. 7; h) soupér kl. 11.

Allt gick förträffligt. Promenaden var herrlig, utsigterna med litet rimfrost i träden förtjusande, varfvet befanns intressant, jagten kostade fyra eller fem hjortar lifvet »för ädla sår», och dinérn befanns arrangerad med all den gastronomiska talent, som kung Fredrik så väl förstod att värdera. Det var andra tider nu, än 1725, när den ärlige gamle hofmarskalken Düben vågade traktera sin konung med karolinska tidens husmanskost och så mycket väsen uppstod öfver gammal konfekt och »odrickliga» viner. Kung Fredrik hade alltsedan gifvit de strängaste instruktioner om sin vinkällare, och ingen rhengrefve kunde på sitt bord framsätta en ädlare vara än han. För resten saknades visst icke heller annan lyx uti detta styfkjortlarnas6 gamla goda tidehvarf. Huru litet Sverige behöfde vänta på sin Gustaf III för att få del af utländsk grannlåt, bevisas redan af grefve Tessins klagan7, att han sett prestfruar sjåpa8 på gatorna med långa sidensläp (à la robe trainante9) och assessorer åka i präktiga ekipager med två galonerade lakejer bakpå vagnen.

Efter dinérn följde skridskolöpningen. Isen var spegelblank och tillräckligt säker, endast man icke begaf sig ut mot strömdraget, och för att trygga mot all fara, åtföljdes sällskapet af hofvets lakejer, som skjöto framför sig långa och lätta slädar. Hofvets kavaljerer visade efter bästa förmåga sin skicklighet, och för dem bland damerna, som vågade sig ut på det hala, funnos små, med sammet beklädda stolar på medar, bakom hvilka ständigt fanns en artig riddare, beredd att skjuta den unga sköna fram och under den snabba färden hviska de behagligaste artigheter i hennes lilla röda och frusna öra.

Bland dessa kavaljerer befann sig löjtnanten grefve Carl Victor Bertelsköld, som på hösten återkommit från sin resa till Finland. Hans dame var en ung grefvinna de Lynar, fransyska och anförvandt till grefve d’Arragon. Detta söderns lifliga barn var utom sig af förtjusning öfver den lätthet, den snabbhet och det behag, hvarmed hon så, för första gången i sitt lif, ilade fram öfver den glatta isbanan. Hon klappade i sina små händer på engång af nöje och köld; hon ville beständigt längre, än längre ut på det blanka fältet, och historien förmäler icke att hennes riddare gjorde någon invändning deremot. Troligen hade den hemlighetsfulla konversationen vid det rödfrusna örat för båda ett intresse, som kom dem att glömma huru långt de svärmade ut på isfältet, och det var likväl så långt, att de redan hade närmare till Danvikens midtemotliggande strand, än till Djurgårdsvarfvet, från hvilket de utgått.

Här höll likväl den unge grefven stilla och föreslog att man skulle vända om, ty han erinrade sig att strömmen från Mälarsidan gick närmare södra stranden. Men fröken de Lynar satte sig deremot. – Se bara, utropade hon, der vid motsatta stranden åker ett fruntimmer på skridskor! Det vore för mig ett stort nöje att göra hennes bekantskap och stjäla hennes konst. Se blott med hvilken skicklighet hon tournerar10 i cirkel kring den gamla mabonne11, som står der så häpen och knappt förmår hålla sig på fötterna!

Från hopen af åskådare, som på den motsatta stranden betraktade hofvets förlustelser, hade verkligen en ung flicka i åtsittande kapott af tryckt svart flanell – ett tyg, som då utgjorde ett af svenska industriens första lärospån12 – begifvit sig ut med skridskor på isen och visade der i de vackraste cirklar en ovanlig skicklighet, som tillvann henne åskådarnes sympathier ej mindre än den franska frökens beundran och afund. I handen höll hon en jernskodd balanserstång, troligen af försigtighet, i händelse isen vore för svag, men detta lätta redskap blef snarare en anledning till koketteri. Än höll hon stången framför sig såsom ett spjut, än svängde hon den öfver hufvudet, än stötte hon den i isen och skjöt sig fram dermed liksom en skidlöpare, än vågade hon det djerfva försöket att hoppa deröfver och kom på fötterna med en färdighet, som skulle hedrat en lindanserska. Alla hennes rörelser voro på engång så nyckfulla och så behagliga, att fröken de Lynar vände sig till sin kavaljer och frågade honom något spefullt, om man hade balett i Stockholm; – »denna lilla fé är bestämdt en dansös».

– Det vågar jag bestrida, svarade grefven; – först för det att ingen skulle understå sig att täfla med fransyskorna uti grace, och sedan för det att ingen dansös skulle riskera sina fötter i remmarna af en skridsko.

– Mais si13, sade den unga damen, förtretad af motsägelsen. – Var god och åk litet närmare; det är ju lätt att öfvertyga oss derom.

– Jag vet ej om jag bör våga det, återtog hennes riddare. Isen är möjligen svagare hitåt.

– Hvad, min herre? utropade fröken de Lynar. – Jag visste icke förut att svenskarne kunna allt, – till och med att vara litet fega ibland, när det faller dem in.

– Jag tackar för complimenten, svarade den unge grefven, i sin tur stucken, – och om det roar er, skall jag ha den äran följa er i döden. – Vid dessa ord åkte han raskt framåt, kanske icke utan den hemliga önskan att det lilla fransyska öfvermodet måtte erhålla en passande lexa.

De hade också knappt hunnit tio eller femton famnar14 framåt, innan den nattgamla isen plötsligen brast under deras fötter, och båda, dame och kavaljer, sjönko in i saltsjöns kalla, försåtliga vatten.

– Au secours15! Jag dör! utropade fröken de Lynar, ytterligt skrämd, när hon kände sig sjunka. Men med henne var det icke så vådligt, ty fåtöljen ensam var tillräcklig att uppbära hennes spensliga figur. I värre våda kom grefve Bertelsköld, medan han försökte hindra stolen att kantra. Hvarje gång han sökte stöd vid kanterna af isen, brast stycke efter stycke under hans arm. Åskådarne på Danviks strand upphäfde höga rop. Hofvets skridskolöpare och lakejer blefvo faran varse och skyndade ditåt. Men de hade ett godt stycke hal is att tillryggalägga, och det ges situationer i lifvet, då man icke har tid att länge vänta.

Den unga okända, som varit en oskyldig orsak till detta missöde, hade emellertid närmat sig stället och med lika mycken klokhet som raskhet varit betänkt på ett räddningsmedel. Hon lade sig ned på isen, närmade sig vaken med ögonskenlig lifsfara och räckte balanserstången åt den sjunkande. Lyckligtvis bar henne isen; grefven fattade i stången och lyckades med dess tillhjelp hålla sig uppe, medan han med andra handen fasthöll fröken de Lynar, som, yr af förskräckelse, fäktade för att komma lös. Innan ännu någon af hofvet hann komma till undsättning, hade Bertelsköld, med tillhjelp af det erbjudna stödet, lyckats komma på fast is och på samma gång rädda sin genomvåta följeslagerska uti olyckan.

Fröken de Lynar kände icke förr ett stadigt fäste under sina fötter innan hon tog sig före att skratta med det gladaste lynne i verlden. Hon såg vid sina fötter en trymå16 af renaste glas; det var den blanka isen, som återspeglade hennes och hennes kavaljers gestalter i ett alltför bedröfligt skick, för att ej göra en komisk effekt. – Gode himmel! utropade hon; – ni och jag, min grefve, kunde visas för penningar! I Paris skulle man betala två sous17 stycket, för att nu få beundra oss!

Men grefven hörde henne icke; han hade blott ögon för den okända, som med en sats var åter uppe på sina skridskor och ilade derifrån18. Han måste ha sett henne förut; töckenflickan i Lillkyro skog stod med ens för hans minne. – Ester! ropade han efter henne, – Ester Larsson, stadna då, att vi få tacka er!

Men Ester – ifall det verkligen var hon – lät icke hejda sig, utan försvann snart bland hopen af åskådare på stranden, der man såg ett äldre fruntimmer med åtbörder af fruktan och bannor mottaga henne.

– Hade jag icke rätt? inföll åter glädtigt fröken de Lynar. – Hon är likväl en dansös, och beviset derpå är att hon förhexat er, min bästa grefve, med sina pas de glace19.

Bertelsköld kände verkligen något inom sig, som liknade hexeri. – Hon är en finska, och alla finskor kunna trolla, svarade han i samma ton. Inom sig tänkte han: »är det möjligt att yrhättan från Wasa på dessa sex månader blifvit en utbildad gratie20?»

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 En natt i slutet af November 1738 – Dateringen är missvisande; jfr maskeraden i kapitel 22 som äger rum »midt i November» (s. 888, r. 14) och Carl Victor Bertelsköld som med Ester Larsson kommer till Falkby »en af de sista Novemberdagarne» i kapitel 29 (s. 920, r. 14–16).

2 kurtiserades – här: behandlades artigt och inställsamt.

3 defensiva alliansen – Allianstraktaten mellan Frankrike och Sverige förnyades 1738 på tio år, det ekonomiska understödet erlade Frankrike i tre år. Som källa har Topelius använt Gustaf Bonde, Sverige, under Ulrica Eleonora och Fredric I, eller ifrån 1718 till 1751 1821, s. 86. Topelius ägde verket (Museiverkets förteckning över Topelius boksamling).

4 hamburger banko – internationell räkneenhet med fast silvervärde etablerad av Hamburger Bank; den svenska valutans värde mättes i hamburger banko från slutet av 1600-talet till 1873 när guldmyntfoten infördes.

5 dinér – diné, middagsmåltid.

6 styfkjortlarnas – styvkjortel eller styvkjol: vid och utstående styv kjol, ofta i fråga om underkjol.

7 grefve Tessins klagan – Efter Carl Gustav Tessins dagboksanteckningar, tryckta i Tessin och Tessiniania 1819, s. 360 f.

8 sjåpa – gå tillgjort i släpande kläder.

9 robe trainante – (fra.) lång damklänning med släp.

10 tournerar – snurrar, åker runt.

11 mabonne – benämning på (ofta fransktalande) barnsköterska.

12 kapott af tryckt svart flanell […] svenska industriens första lärospån – Tygtryckerier som mönstertryckte tyg började inrättas på 1730-talet, bland textilmanufakturerna fanns särskilda tryckerier för ylletyget flanell; kapott – damkappa; SAOB har detta belägg av Topelius.

13 Mais si – (fra.) javisst.

14 tio eller femton famnar – ca 18–27 meter; en famn motsvarar knappt 1,8 m.

15 Au secours – (fra.) Hjälp!

16 trymå – stor väggspegel.

17 sous – Benämningen sou användes in på 1900-talet för 5-centimesmynt.

18 den okända, […] ilade derifrån – Motivet med en ung kvinna som räddar en greve ur en vak och därpå försvinner snabbt finns även i Topelius novell »Fröken Drifva» (följetong i Helsingfors Tidningar i februari–mars 1860, se 10/3 och 22/3).

19 pas de glace – (fra.) issteg; här: skridskoskär.

20 gratie – en behagens gudinna (i romersk mytologi).

19. Lektioner på harpa.

Om alla strömmar i hafvet ginge ständigt åt samma håll, så vore navigationen en enkel lära; och om all åtrå här i verlden beständigt pekade efter samma kompass, så vore det ingen konst att lära sig lifvets lexa. Men ingen kurs är så rak, att icke här och der en sidovind drifver seglatsen på sned, och ingen karakter är till den grad utaf gjutstål, att icke någon fjäder trycker ojemnt i verket. Lifvet är fullt af missvisningar på kompassen, och denna märkvärdiga historia bär derom vittnesbörd.

Alltsedan den unge löjtnanten grefve Carl Victor Bertelsköld i November 1738 återsåg Ester Larsson, borgarekungens yngsta dotter, på isen mellan Djurgårdsvarfvet och Danviken nära Stockholm, vid det tillfälle då både han och fröken de Lynar hade hennes rådighet att tacka för deras lif, förmådde han icke mera bortjaga ur sina tankar denna sällsamma, intagande bild. Nyfikenheten att lära känna en flicka, som den nyckfulla slumpen nu för fjerde gången kastat uti hans väg, syntes honom vara ett tillräckligt motiv att uppsöka hennes spår; men honom omedvetet hade det svärmiska lynne, som måhända var ett arf ifrån farfadern Bernhard Bertelsköld, färglagt Ester Larssons bild med det hemlighetsfulla skimmer, hvilket så mäktigt anslår och tjusar ynglingahjertat. Hofvets nöjen, de förnäma damernas cirklade1 behag och sjelfva fröken de Lynars älskvärda fransyska koketteri, allt hade blifvit honom likgiltigt, och den tid, som tjenst och konvenans icke oundvikligt upptogo, använde han numera dels på Stockholms gator, dels vid saltsjöns isbetäckta stränder, i hopp att återfinna sitt förlorade spår af den lilla trotsiga finska borgarflickan.

Det föll sig icke så alldeles lätt, ty han erfor snart, att riksdagsmannen Larsson bebodde ensam ett anspråkslöst rum två trappor upp vid Köpmangatan, och om hans dotter visste ingen ett ord. Men den unge grefven lät icke afskräcka sig. Stockholm var då icke så stort, att menniskor just kunde spårlöst försvinna, och så upptäcktes en dag, att Larsson vanligen efter slutadt arbete brukade om qvällarna besöka ett hus vid Vesterlånggatan, der den rika fru Sager hade sin lärftskramhandel2.

Löjtnant Bertelsköld fann nu med ens att hans linnegarderob behöfde en ansenlig förstärkning. Ingenstädes fann man heller så superfina holländska näsdukar, så hvitt lärft3 från Norrland och Åbo, så ypperliga drällar4, både tyska, svenska och finska, som just hos fru Sager. Och emedan en ung hygglig man, som aldrig prutar, alltid betalar kontant och alltid har ett förbindligt ord om den goda varan, det billiga priset, den prydliga uppställningen, kanske tillochmed om den välstrukna bindmössan5, som klär frun i huset så väl – emedan en sådan ung man i alla butiker är en välkommen kund, så dröjde ej heller länge, innan löjtnant Bertelsköld hade lyckan tillvinna sig fru Sagers bevågenhet, der hon sjelf, enligt gammal god sed, stod i boden och sålde, biträdd af en gammal enögd jungfru och en tjurig bodpojke, hvilken liknade Stockholms nuvarande civiliserade bodherrar ungefär som en raggig vallhund liknar en slätkammad, tvättad och parfymerad mops.

Att fru Sager var enka efter en riksdagsman, som afskaffat enväldet, grundlagt friheten och förhjelpt kung Fredrik på thronen; att hon sjelf var en betydande person, hatade tyranniet och skänkte den fria författningen sitt mäktiga stöd; att hon – troligen derföre – hade den lyckan att stå särdeles väl hos förnäma kunder och dagligen hade besök i boden af grefvar, friherrar och riksens-råds fruar, – att grefvinnan Tessin köpte hos henne sin kammarduk6 samt att grefve Horn och andra bland Carl XII:s bussar klädt blodig skjorta ur hennes bod7; detta allt och mera dertill hade hon redan vid första bekantskapen hunnit berätta, medan hon mätte ut ett stycke primalärft8, som »kunde duga åt kungen». Nästa gång erfor Bertelsköld, att den mäktiga frun var till börden finska och på långt håll slägt med Larsson, »som de der borta kalla borgarekungen»; ehuru Gud skall veta, hette det, att hon hade mera bekymmer än ära utaf den slägtskapen, sedan han fått det infallet att inqvartera hos henne ett bortskämdt barn, som hvar dag satte henne tusen myror i hufvudet ...

Här tvärstadnade plötsligt den pratsamma frun, i det hon kastade en blick utåt gatan, likasom hade hon befarat något obehörigt vittne. Förgäfves lät löjtnanten förstå, att han, som nyss kommit från Finland, hade kära helsningar till Ester från hemorten. Fru Sager gjorde dervid en knyck på nacken, likasom ville hon säga att sådana helsningar vore fåfängt besvär, och för den dagen voro alla vidare spaningar fruktlösa.

Men redan följande dag, eftersom nya lärfter alltjemt måste profvas, erfor Bertelsköld, – sedan gumman talat sig varm i politiken och som en rättskaffens Mössa önskat alla Hattar i gäldstugan9, för att ej säga i »Rosenkammaren»10, – att hon hade sju dagar i veckan med de många lärmästare, som Larsson kantänka skickat henne på halsen för dotterns räkning. Än kom der en som skulle lära flickan huru långt det var till Rom; än en annan som pluttrade11 griffeltaflorna fulla med siffror; än en tredje som hade munnen full med gamla verldsens historier; än en fjerde som kunde konsten att brodera krimskrams med glasperlor; än en femte som skulle lära Ester tyska; än en sjette, som lärde henne rida värre än en turk på den vilda skymmeln hon fått af sin far; kort sagt all möjlig onyttig och fåfäng lärdom, utom Guds ord och fransyska, ty bibeln läste hon med sin far, och franska väsendet kunde Larsson ej tåla; det var ett Hattepåfund12. Visst voro alla dessa lärmästare och guvernanter gammalt folk med grått hår, fastän gudnås icke stort bättre för det; men nu kom det värsta. Fadren hade nemligen fått i sitt hufvud att flickan borde lära sig spela harpa, ty det vore, menade han, en rättskaffens och gudelig konst, som sjelfve den gudsmannen konung David i tiden idkat med så mycken berömmelse. Och se, deri fanns ingen kunnig lärare eller lärarinna uti hela Stockholms stad, åtminstone ingen af nog stadgad ålder ...

– Om min ringa talent uti harpspelning kunde vara till någon tjenst ... inföll den unge löjtnanten, sjelf förlägen öfver denna blyga proposition till en simpel lärftskrämerska.

Fru Sager mätte honom med ett förvånadt ögonkast och frågade om han kände borgarekungen.

– Något litet, svarade Bertelsköld.

– Om ers nåd känner Larsson, genmälde den uppriktiga frun, – så vet ers nåd att sjelfva kung David vore icke god nog till lärare åt flickan, om han bure en grefvetitel framför sitt namn. Det är det jag sagt Larsson: han skulle umgås, som jag, med höga och låga och mäta riksråd med samma aln13 som han mäter skomakarpojkar; det kallar jag handel, friheten uti all ära, förstås. Men det är nu engång som eld och vatten; adeln tål han intet, och sjelf vill han hafva sin dotter till fröken. Befaller intet ers nåd servietter14 af samma sort som grefve Horn?

Bertelsköld gick, men kom dagen derpå tillbaka. Han hade fått veta att fru Sager hade en son, som spelade flöjt.

– Nå, hvad Calle angår, fortfor frun, när den ömma strängen blef skickligt vidrörd, – så har han fullt upp att göra med kongl. majestäts tjenst i kammarkollegium. Calle hade kunnat bli en så god lärftskramhandlare som någon i Stockholm, och kanske litet förmer, men han har ett hufvud, ers nåd, ja, ett hufvud som fyra andra; han kan greska15 och latinska och franska, när allt går omkring, och derför tänkte jag, att han må nu bli något i verlden och kammarkollegium, nog sköter jag boden, och han har gudskelof en sparstyfver16, när många andra förnäma herrar sätta sina skospännen i pant. Jag står alltid på frihetens sida, men Gud välsigne kungen, min son kan bli assessor, om han får lefva, och sedan ... hvad sen om han spelar flöjt?

– Tvärtom, inföll grefven, – det ger honom alltid en viss reputation. Hos grefve Tessin till exempel – (grefve Tessin kunde ej tåla musik).

– Tror ers nåd det? frågade modren med ett solskensleende. Kanske kunde ers nåd vara så nådig och inlägga ett godt ord för Calle ...

– Icke blott det, min bästa fru Sager, utan jag kunde kanske genom min onkel låta hennes majestät få ett prof på de fina drällerna ...

– Åh, hvad säger ers nåd? Skulle hennes majestäts höga person behaga spisa på mina duktyger? Och kanske hålla här utanföre med sin kungliga vagn, när hon far ut till Ulriksdal?

– Ingenting är lättare än det, om hennes majestät endast får en passande vink. Och efter Calle spelar flöjt, kunde vi ju vid tillfälle försöka flöjt och harpa tillsammans ...

– Ers nåd behagar raljera ...

– Visst intet, man finner ej alla dagar en god flöjt. Kanhända har Ester mera lust att lära sig flöjt, än harpa.

– Sicken en! Jag vill intet skilja fyrskaft17 från dräll, om intet hans nåd slog hufvudet på spiken. För att säga sanningen, så ha barnen länge haft likasom ett godt öga till hvarandra, och fastän Ester är en nog illa uppfostrad flicka, så tviflar jag intet att hon med goda lämpor kan blifva en duglig hustru, och alldeles barfota kommer hon ej heller till huset, så att ... ja, om det behagar ers nåd, står mitt ringa hus hjertans gerna till tjenst för en så artig herre, och harpan kan ers nåd gerna ta med; det kan vara så godt som att städsla18 en gammal supig organist för ett qvarter19 risgryn i timman.

Den unge ädlingen från Fredrik I:s hof smålog åt jemförelsen och antog inbjudningen. Sjelfva de bjerta motsatserna hade något lockande och pikant. På ena sidan hans onkel presidenten, den högdragnaste aristokrat, som någonsin blickat med förakt på packet inunder sig; – på andra sidan Larsson, den mest inbitne demokrat, som någonsin ropat ve öfver adelsväldet; – mellan dem en krämaremadam, som skrek på frihet och var färdig att kyssa de förnämas kjortelfållar; – vidare ett naturbarn, som skulle dresseras efter nyaste Stockholmsfasoner; slutligen han sjelf, arftagaren af ett lysande namn, promenerande direkt från hofvet för att midtibland lärftspackorna ackompagnera Calle Sagers flöjt, för det nöjet att se en liten borgarflicka, som hans onkel knappt skulle ansett värdig en plats som kammarjungfru, – och detta allt under risk att, om han upptäcktes, om han misstänktes, göras arflös af den ena och kastas ut genom fönstret af den andra; kort sagt denna situation förekom den unge löjtnanten så befängd, att han lemnade fru Sagers butik med det hjertligaste löje, som flugit öfver hans läppar alltsedan äfventyret i Lillkyro skog.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 cirklade – överdrivet ceremoniösa eller kruserliga.

2 lärftskramhandel – minuthandel med linnevaror och tyger.

3 lärft – linnetyg.

4 drällar – mönstrade linne- eller halvlinnevävnader använda som duktyg.

5 bindmössan – huvudbonaden med styv stomme, oftast beklädd med siden och broderad; ursprungligen täckte den hela bakhuvudet.

6 kammarduk – batist.

7 bussar klädt blodig skjorta ur hennes bod – hon hade levererat lintyget som soldater stridit och utgjutit sitt blod i.

8 primalärft – fint lärft.

9 gäldstugan – bysättningshäktet, för gäldenärer som inte kan betala.

10 »Rosenkammaren» – tortyrkammare och fängelsehåla i Stockholm.

11 pluttrade – stavningsvariant av plottrade: klottrade.

12 franska väsendet […] ett Hattepåfund – Hattpartiet kallades vid den här tiden även för franska partiet.

13 aln – mått, verktyg för mätning med en längd av en aln, d.v.s. ca 60 cm.

14 Befaller intet ers nåd servietter – Önskar inte ers nåd servetter; här med betoning på rangskillnaden, jfr »vad befalls».

15 greska – grekiska.

16 sparstyfver – sparad penning.

17 fyrskaft – väv i kypert (twill) som är vävd med fyra skaft.

18 städsla – anställa.

19 ett qvarter – ett fjärdedels stop, motsvarar drygt 0,3 l.

20. Trådarne af en politisk intrig.

Åter för oss gången af denna berättelse till presidenten grefve Torsten Bertelskölds kabinett, den dolda medelpunkten för så många trassliga trådar, som snärjde riksdagen och åsyftade ingenting mindre, än att förändra styrelsens personal och rikets politiska system.

Allt var som förr; samma utmärkta ordning, samma utsökta prydlighet; icke ett dammkorn på statsmannens fina sammetsrock; icke en rubbad lock på hans efter alla konstens reglor svarfvade peruk; intet spår af brådska uti de på étagerer1 af mahogny och elfenben uppradade pappershögarna; allt hade ett utseende af nästan filosofiskt lugn, men ett lugn som koketterade och var beräknadt att synas. Den stora trymån, placerad midt framför dörren, tillät hvarje besökande att vid första inträdet beundra sin egen person. Den mjuka flandriska mattan tycktes enkom ditlagd för att icke ens med knarrandet af en sidensko afbryta rummets andäktiga tystnad. En byst af Carl XI blickade bister på sina grannar, Frankrikes Ludvigar, den 14:de och 15:de, hvilka åter i sin tur nedblickade på en byst af den då allrådande ministern kardinal Fleury; men förgäfves sökte man på de smakfullt ornerade piedestalerna Carl XII:s högburna hufvud. Grefve Torsten var för stolt att förneka sina antipathier, och hvar och en visste att han tillhört hjeltekonungens afsvurne fiender. Slutligen fanns ännu en piedestal, på hvilken man skulle väntat finna en bild af kung Fredrik I. Men nej; han hade cederat2 sin plats åt en fransk dansös, mad:lle Zoë.

Klockan var 8 på morgonen, och grefven, som sällan lade sig före kl. 2, hade arbetat sedan kl. 5. Det ena besöket anmäldes efter det andra. In trädde på en gång tvenne högresta, ståtliga herrar. Den ena, en militär, affekterade att i sin drägt bibehålla någon del af den gamla karolinska uniformen, som under Fredrik I:s tid fått lemna plats åt dåvarande preussiska modellen, hvilken åter, med dess stångpiska, dess pudrade peruk, dess långa vestar och knäbyxor, var ingenting annat än en ytterligare tillstökad kopia af den franska uniformen. Denne herre bar ridstöflar, kraghandskar och den långa karolinska värjan, likasom droge han ut i fält; hans hållning var djerf och befallande, men icke frånstötande, snarare öppen, hederlig, till och med ridderlig, ehuru något burdus. När han talade, var det med en häftighet, liksom kunde ingen motsägelse komma i fråga, men ett skickligt motskäl förbryllade honom, en fin vändning ledde fort hans åsigt åt sidan. Man kunde nästan ana, att tiderna gjort denna man ett hufvud högre än han verkligen var; andra tider skulle komma, som åter gjorde honom ett hufvud kortare3. För närvarande stod hans anseende på sin höjd: det var hjelten i det stundande bedröfliga kriget, generalen grefve Charles Emil Lewenhaupt, af sina djerfvaste anhängare stundom kallad »Carl XIII».

Den andra herrn var en civil, medelålders man, till utseendet helt enkelt klädd, men med en smak, en elegans, som ställde sjelfva den kokette diplomaten i skuggan. Hvarje tum spetsar i hans halsduk var af den utsöktaste finhet; ett par subtila manschetter skuggade två de vackraste händer, som oupphörligt beledsagade hans tal med lifliga gester. Och han talade som en mästare, denne herre, full af behag och qvickhet, endast att han, när samtalet fördes på svenska, beständigt inblandade en fulländad fransyska, som tycktes vara hans egentliga modersmål. Hans hållning röjde mönstret af en fulländad verldsman; hela hans förnäma personlighet hade något i hög grad intagande, i mångens tycke insinuant4, ty han visste med största smidighet falla undan för motsatta meningar, likväl så, att han merändels behöll sin egen för sig. Sjelf tycktes han uppfatta sin bestämmelse såsom en försonande mellanlänk mellan ytterligheterna i ett stormigt tidskifte; en mission, hvari han torde öfverskattat sin förmåga, ty utom hofvets salar röjde sig hos honom bristen på stål uti viljan, och 1738 års Sverige, som vexte Lewenhaupt öfver hufvudet, blef slutligen äfven den högaristokratiska republikanen grefve Carl Gustaf Tessin, för närvarande landtmarskalk vid riksdagen, öfvermäktigt.

Dessa tre mäktige herrar – den kalle, sluge, raffinerade diplomaten, den häftige, ridderlige, men inskränkte krigaren och den intelligente, qvicke, men ytlige hofmannen – förenades nu af omständigheternas makt under samma fana, för att beherrska sitt fädernesland. Samtalet fördes till det mesta på franska.

– Jag är förtjust att se deras excellenser i ett så afgörande moment, då fäderneslandet mer än någonsin behöfver ett stöd af tapperheten och snillet, yttrade grefve Bertelsköld, väl vetande att Lewenhaupt genast skulle gå öfver från den allmänna frasen till det direkta öfverläggningsämnet.

Tessin hann likväl förut med en lika spetsigt svarfvad kompliment. – Ers excellens, sade han, pekande på bysterna, – är omgifven af så illustra dygder, att vi knappt kunna smickra oss med att öka samlingen. Kardinal Fleury och mad:lle Zoë; det är att hämta inspirationer både från denna och andra verlden.

– Ni påminner mig verkligen, min bästa grefve, att vi försummat rådfråga oraklet om nästa votering. Kanske ers excellens, som har den lyckan att vara lierad med assessor Svedenborg5, ville åtaga sig ...

– Till saken, mina herrar, inföll Lewenhaupt otåligt. – Vi ha blott några minuter att disponera före plenum. Hans majestät hesiterar. Englands bifall till thronföljden för prinsen af Hessen konvenerar6 hans majestät bättre än franska alliansen.

– Lyckligtvis, återtog grefve Tessin, – äger Frankrike något som är i kung Fredriks smak. Hans majestät säges ha låtit kardinalen förstå, att några oxhufvuden7 franska viner, première qualité8, till ett värde af 100 000 ecus9, kunde influera på högstdensammes disposition för Frankrike. Det vore okristligt af kardinalen att räkna på en sådan bagatell, när det gäller Europas välfärd.

– Möjligt. Men hvem garanterar oss hans majestäts samtycke till riksrådens afsättande?

– Jag, svarade Bertelsköld lugnt.

– Vågar jag fråga hvad som gör ers excellens så säker på ett mer än dubiöst consentement10?

– Ingenting är enklare. Coyets memorial till ständerna om fröken Taube har gjort önskad verkan. Hans majestät vill till hvad pris som helst undvika skandal, och en drottnings vrede har ännu något att betyda i Sverige.

– Mottag min compliment, herr grefve, yttrade Tessin något spefullt. – Ni spelar shack som en mästare. Detta drag har gjort konungen matt.

Bertelsköld svarade med en lätt bugning. – Tillåt mig, sade han, – att räkna mig som en ovärdig medlem af den diplomatiska skola, hvari ers excellens under regenten Orleans11 vunnit doktorsgraden.

– Men, mina herrar, återtog Lewenhaupt, missnöjd med detta ordkrig, – veten J väl att man vill köpa oss med ryska penningar? Bestuscheff12 har nyligen erhållit 6 000 dukater13, hvilka han deponerat i banken. Med detta guld skall han köpa hälften af våra anhängare.

– Åh fi donc14, sextusen dukater! Hvilken spottstyfver för den svenska friheten! utropade Bertelsköld med indignation, medan det kalla, spefulla löjet på hans läppar gaf orden en afsigtlig tvetydighet.

– Äro vi så långt hunne, deklamerade15 Tessin, att svenske mäns heder och samveten köpas med utländskt guld? Mina herrar, jag vädjar till ridderskapets urgamla ära. I egenskap af landtmarskalk kan jag ej tillåta ens ett sken af en så grof misstanke låda vid ståndets reputation.

– Tillåt mig anmärka en liten omständighet, återtog Bertelsköld. – Bestuscheff har gjort oss en tjenst, som ej nog kan värderas. Så snart han lyftar dessa sex tusen från banken, skola vi draga försorg om att det blir bekant, och den som det ringaste fruktar att synas köpt, skall derigenom blifva tvungen att votera med oss.

– Hvilket ej skall hindra att man säger oss vara köpta med louisdorer16, invände Tessin med en axelryckning. – Mina herrar, ståndet bör rensas och utländskt guld en gång för alla stämplas med infami.

– Och hvad äro subsidier annat än köp? yttrade Bertelsköld. – Säljes icke Sverige hvar dag åt den mestbjudande? I dag är det Frankrike, i morgon England, i öfvermorgon kanhända Ryssland. Huru vill man förbjuda enskilde en handel, som drifves en gros17 med hela fäderneslandet?

Lewenhaupt inföll: – Jag anser med h. ex. landtmarskalken, att en rensning är oundviklig. De illasinnade måste bringas till tystnad eller utvoteras från riddarhuset, obehöriga bortskickas, militär tillkallas, skadliga böcker och skrifter förbjudas. Annars blifva vi aldrig säkra på voteringen, och förrädarne hafva fritt spel.

Tessin och Bertelsköld vexlade ironiska ögonkast vid denna kraftiga tolkning af den konstitutionella friheten. Landtmarskalken anmärkte helt saktmodigt, att man torde påfinna medel, som ej trädde yttranderätten i en fri republik för nära. Efter de upplysningar han nu erhållit, borde segern ej vara oviss på riddarhuset, och presterne voterade alltid för konungens mening. Hvad bönderne angick ...

– Bönderne tänka som sina sekreterare, och Troilius är en förslagen karl, genmälde Bertelsköld.

Tessin smålog. – Det vill säga, att Pierrot alltid får dansa efter Arleqvins pipa18. Allt beror således på vår svenske Pehr krämers19 humör för tillfället.

– Ers excellens har rätt: i denna stund beror allt på borgareståndet. Plomgren och Kjerrman spela våra melodier för krämarne från morgon till qväll, men så länge tjurhufvudet Larsson ej kan tourneras20, ha vi ståndet emot oss.

– Så skicka honom för fan i våld, utbrast Lewenhaupt.

– Hvad vill ni man skall göra, min bästa general? Vi lefva i en fri republik, som h. exc. grefve Tessin så sannt anmärkte. Enda moyenget21 är att få krämaren frivilligt bort, och dertill har jag tagit mina mått och steg.

– Vi förlita oss på herr grefven. Apropos, huru må våra vargungar i sekreta utskottet22?

– De börja få klor och tänder.

– Då beror verkligen allt på borgarne.

– Och i sista handen på Larsson.

– Ers excellens vet kanhända, att denne finske kornjude är känd under namn af borgarekungen.

– Det fägnar mig: två konungar i en republik äro alltid bättre än en. Vi dethronisera den ena med den andra, och Sverige är vårt.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 étagerer – etagär: hyllmöbel för hörn eller vägg.

2 cederat – avstått.

3 gjorde honom ett hufvud kortare – Charles Emil Lewenhaupt halshöggs den 4 augusti 1743 som en av de huvudansvariga för det svenska nederlaget i det s.k. hattarnas krig, skildrat av Topelius i Hertiginnan af Finland (ZTS V).

4 insinuant – förbindligt, insmickrande.

5 rådfråga oraklet […] assessor Svedenborg – Emanuel Swedenborg, assessor i Bergskollegium vid den här tiden, blev först senare känd i Sverige och i hela Europa som andeskådare i en högre verklighet.

6 konvenerar – passar.

7 oxhufvuden – oxhuvud: mått för våta varor, i synnerhet vin, motsvarar ca 70–90 kannor, d.v.s. 183–235 liter.

8 première qualité – (fra.) förstklassiga.

9 ecus – écu: franskt guld- eller silvermynt.

10 dubiöst consentement – ovisst samtycke.

11 regenten Orleans – Philippe II d’Orléans, »Filip regenten» (1674–1723), hertig av Orléans, regent och förmyndare för den omyndiga Ludvig XV 1715–1723.

12 Bestuscheff – Michail Bestusjev-Rjumin (1688–1760), rysk greve och diplomat stationerad i Stockholm 1721–1725 samt 1732–1741.

13 dukater – mynt med hög guldhalt.

14 fi donc – (fra.) fy.

15 deklamerade – orerade.

16 louisdorer – franska guldmynt slagna mellan 1640 och 1793.

17 en gros – i stort.

18 Pierrot alltid får dansa efter Arleqvins pipa – Rollfiguren Pierrot (ita. Pedrolino) överträffas ofta av rivalen Harlekin i den italienska teaterformen commedia dell’arte från 1500-talet.

19 Pehr krämers – här nedsättande benämning på en minuthandlare, en krämare eller »medelborgare».

20 tourneras – fås på andra tankar.

21 moyenget – sättet.

22 våra vargungar i sekreta utskottet – vargungar: barn, möjligen med syftning på aktiva hattpolitiker i vardande (hattarna hade i hög grad initiativet under riksdagen). Riksdagsutskottet bestod under frihetstiden av 50 adelsmän, 25 präster och 25 borgare (varje stånd hade en röst) och behandlade främst utrikes- och försvarspolitiska frågor.

21. En vindskammare vid Vesterlånggatan.

Det hus, som ägdes och beboddes af den rika fru Sager vid Vesterlånggatan, var ett af de äldsta i trakten och stod på forntida vis med gafveln åt gatan. I förhållande till sin ringa längd och bredd var det ganska högt och bestod af tre våningar, förutom en hög vind med brant tak, belagdt med skiffer. Jordvåningen under de tre upptogs af boden, placerad på gafveln, en bodkammare, som beboddes af bokhållaren, kök, handkammare och drängrum. En trappa upp var praktvåningen, bestående af fyra rum, hvaraf två stodo för sonens räkning, ett för främmande och ett för gamla fru Sager sjelf, men af de fyra motsvarande rummen två trappor upp voro två obebodda och begagnade till upplagsrum för lärfter; det tredje beboddes af bodjungfrun Lovisa, en fattig slägting på långt håll, och under hennes närmaste tillsyn bebodde Ester Larsson det fjerde rummet, en vindskammare med utsigt mot öster.

Det var till denna högt belägna fristad den vördiga frun en dag kl. 3 på eftermiddagen i egen person beledsagat sin förhoppningsfulle son från kammarkollegium, åtföljd af den unge grefve Bertelsköld, i det lofliga ändamålet att förskaffa sin unga skyddsling de musikaliska insigter hennes far hade önskat och hvilka, som vi erinra oss, bestodo i lektioner på harpa. Sannolikt hade den goda frun en viss farhåga att tillåta musikaliskt klingklang nere i hennes egen våning, der Ester tog sina öfriga lektioner, emedan det kunde gifva anledning till prat bland grannarne, och för resten var fru Sager nog försigtig och mån om sin skyddsling, att icke tillåta någon inträda i vindskammaren annorlunda än i hennes egen eller jungfru Lovisas personliga närvaro.

Det var nu femte eller sjette gången grefve Bertelsköld trädde med ständigt lättare steg uppför den branta trappan. Framför honom flög Ester lätt som en fågel, två eller tre trappsteg i sender; vid hans arm uppklef värdinnan i huset, högst smickrad af denna ära, men sonen i kammarkollegium hade af okänd anledning blifvit borta, och det behöfdes hela den gunst, som den artige unge herrn lyckats vinna hos vederbörande, för att icke detta afbrott i trion gjort lektionen om intet. Den goda frun var icke utan sina betänkligheter, som synes af följande samtal, eller rättare monolog, under hennes mödosamma vandring uppför trapporna.

– Intet för det, ers nåd, sade hon, – intet för det, – jag har gudskelof ögon och vet att skilja en hederlig ung man från en förnäm glop, som förbryllar hufvudet på enfaldigt borgarefolk – men jag tviflar på att min salig man, som var med om friheten och kung Fredriks krona, skulle ha tillåtit en så fin ung herre att besöka Ester på hennes eget rum, om det också skedde uti min egen närvaro, ty ers nåd kan väl tänka att vi äro måne om vårt ärliga namn, och Gud bevare kungen, det förstås, men Gud bevare också landsens döttrar för kunglig majestäts nådiga ögonkast. Sådan herren är, sådan är tjenaren, säger ordspråket, och det är intet längesedan det var si och så, att Marie Larsson kom lyckligen undan ... Nå, jag säger ingenting, och ers nåd vet, att min son i kammarkollegium är så godt som förlofvad med Ester, och det kan väl aldrig skada hans befordran att spela flöjt, eller hur? Bevara mig, hvar han nu håller hus, när ers nåd har gjort oss den äran; jag kan väl förstå att der är mycket att skrifva, Calle har en så vacker stil, det är han som skrifver vår allernådigste konungs titel på utanskrifterna ... puh, det är en brant trappa, ers nåd; huset är byggdt i kung Göstas tid1, och Sagerska slägten har blifvit född och död här i huset. Men nu äro vi uppe. Lovisa, se efter boden, så länge jag håller hans nåd sällskap, och haf öga på Malenius, att han intet mäter för mycket af kammarduken, ifall drottningens hofpigor skulle komma i boden. Prack2 och besvär har man med bodbetjeningen, och bara slarf är det nuförtiden med ungt folk, alla förgapa sig i de förnäma, men hur det går med friheten och kammarduken, lemnar jag osagdt ...

Man hade nu kommit till Esters vindskammare. Det var ett djupt, högt och ålderdomligt rum, som med dess enda fönster skulle varit ytterst otrefligt, derest det icke haft den skönaste utsigt öfver hela slottsbacken, skeppsbron och saltsjön. Detta enda fönster hade sin egen märkvärdighet, hvarom Bertelsköld flera gånger vågat framkasta en fråga, men utan att erhålla annat svar, än att det var från »gamla verldsens tider». Rutorna voro nemligen stängda af ett starkt jerngaller, och förmodligen var det för att slippa se denna förhatliga syn, som Ester – nyckfull i allt – hade placerat framför fönstret en egen sorts blomsterkruka, en ung gran, växande ur en stor trädlåda. Skogens friborna planta tycktes icke lida af denna fängelselika omgifning; granen frodades väl och utbredde sina lummiga grenar framför fönstret och jerngallret, med den framgång, att rummet på ljusa dagen var halfmörkt.

– Ester, lyft då undan det stygga trädet; man kan ju knappt se hvarandra, och när hans nåd är så nådig och besvärar sig hit för din skull, barn, bör han åtminstone se dina fingrar på strängarna, puttrade3 fru Sager, i dåligt humör öfver sonens uteblifvande.

– Förlåt, svarade Ester ödmjukt, men mycket bestämdt, – det är min skog, den enda jag har, och om intet skogen får dager, så vissnar han bort.

– Tillåt att trädet står qvar, inföll Bertelsköld. – Det är en gammal regel, att musiklektioner alltid gå bäst i skymningen.

– Nå, om så är, genmälde fru Sager, i det hon framtog sin stickstrumpa, – så förstår ers nåd sådana saker bättre än jag ... Hvar Calle kan dröja ... men kanske du börjar, barn, med den psalmen, som far tycker så mycket om – numero 3544.

Ester tog några vackra grepp på den stora pedalharpan, som stod uti rummet, och öppnade just sina läppar att börja sången, då jungfru Lovisa något häpen stack sitt hufvud in genom dörren.

– Kära mor skulle strax komma ned, utropade hon. – I stället för den moderna frutiteln brukades ännu hemma i husen det gamla ärliga »kära mor».

– Hvad står på? frågade matmodren, i det hon lade bort stickstrumpan.

– Kära mor skulle bara strax komma ned, var svaret.

– Det är väl återigen soteld i köket, fastän man betalar två plåtar om året till skorstensfejaren5, puttrade gumman. – Så är det alltid, bara prack och besvär, och tiderna bli allt värre och värre. Lovisa, blif här så länge ... hans nåd ursäktar ...

Med dessa ord var hon redan i yttre rummet. Men Lovisa var försvunnen. Grefven och hans elev befunno sig plötsligt allena uti det halfmörka rummet, der dessutom novemberskymningen snart begynte att inbryta.

En paus uppstod. Bertelsköld hade härtills behandlat Ester såsom ett nyckfullt barn; det hade uppstått mellan dem ett slags syskonförtroende. Men nu, för första gången ensam med den ystra sylfiden6, som blifvit ett halft år högre sedan deras bekantskap i Finland, kände sig grefven ett ögonblick stum.

Ledd af denna fina instinkt, som aldrig sviker naturbarnet, grep Ester i strängarna och begynte att sjunga, – en hel lång psalmvers, frisk och klar, som hade hon sjungit för skogens granar. Grefven lyssnade. Denna enkla, rörande melodi hade något som gjorde hans hjerta vekt. Ester sjöng:

Om alla de trä och gräs uti mark,

De hade båd stämma och tunga;

Om fåglar och djur de kunde än starkt

Med englaröster utsjunga,

Förmådde de aldrig tillfyllest Guds son,

Vår Frälsare Jesum lofva.

– Ännu en vers, Ester, ännu en vers! – Det förekom Bertelsköld som hörde han en fången fågel sjunga i buren om skogens frihet.

Och liksom hade den unga flickan anat hans tankar, upptog hon strax derpå följande vers:

En liten fågel han flyger så högt,

Och vädret det lyfter hans vingar.

Han lofvar sin Gud, är lustig och nöjd,

När han öfver bergen sig svingar.

Så göra ock strömmar, som rinna sin väg

Långt under de dälder7 och lundar.8

Sången tystnade. – Säg mig, sade Bertelsköld, följande sin förra tankegång, – huru har din far haft hjerta att instänga dig uti denna dystra bur? Och hvad betyda dessa tjocka jerngaller framför ditt fönster, – du, som mer än andra varelser lefver af frihet och ljus?

Ester lade fingret på munnen och pekade på yttre rummet, likasom hade hon fruktat att någon lyssnade.

Bertelsköld öppnade dörren. – Det är ingen derute, sade han okonstladt.

– Då skall jag säga grefven, hviskade Ester, – här har för många år sedan bott en vansinnig flicka af Sagerska slägten. Hon har haft en hög herre kär och blifvit bedragen, det var alltsammans, och det är så vanligt, sade Lovisa. Men icke lät hon stänga sig utaf jerngallret9, det förstås. Hon hoppade ut.

– Hoppade ut? Från tredje våningen?

– Det förstås. Hvad skulle hon göra här?

– Men det är en förfärande höjd, öfver femtio fot10, och härunder är en stenlagd gård. Hon måste ha blifvit krossad till döds?

– Ja – åhja, det var väl intet så farligt med det. Hon blef ju bedragen.

– Tänker du också hoppa ut genom fönstret?

– Det kommer an på. Kanhända. Om jag får mycket ledsamt.

– Hvem skulle ha hjerta att göra dig ledsen?

– Nå, så kan jag hoppa för ro skull då.

– Lyckligtvis är gallret nog starkt.

– Nu mins jag något. Vill grefven lofva mig en sak?

– Hvad skulle det vara?

– Jo, att se kungen och drottningen riktigt på nära håll. Vet grefven, att det har jag så länge önskat. Och i öfvermorgon är der maskrad hos grefve Tessin, och de kungliga komma dit, det har en af kammarpigorna berättat Lovisa i går. Lofvar grefven att föra mig på maskraden?

– Nej, min lilla, det kan jag ej lofva dig.

– Hvarför intet?

– Dit komma endast hofvet och några af riksdagsmännen.

– Men om jag bär mask, som alla de andra?

– Ej engång då. Du är nu långa flickan. Ditt rykte kunde lida, och det skulle göra mig ondt.

– Adjö, då. Helsa rätt mycket till moster Sager!

Och med dessa ord, innan den förvånade ynglingen förstod hennes afsigt, var hon försvunnen bakom granen. Jerngallret rasslade, rutan klingade. Bertelsköld sprang till fönstret.

Hans första tanke var att Ester gömt sig bakom granen. Hon fanns icke der. Gallret, fästadt i en ram på gångjern, var uppslaget – två rutor i kras. Ester hade hoppat ut genom fönstret.

Den unge grefven var ej af de lättskrämda, men när han såg ut, såg den hissnande höjden, såg den stenlagda gården under sig och intet spår af den vilda flickan, – då begynte hans hjerta att våldsamt klappa. – Ester! ropade han.

Intet svar.

– Ester! fortfor han, – elaka flicka! Säg ett ord att du lefver! Vill du låta mig dö af oro?

– Får jag se kungen, eller hvad? ljöd en frisk och munter stämma helt nära hans öra. Bertelsköld såg sig om. Fönstret var på yttre sidan försedt med en massiv, jernbeslagen lucka, och på yttre sidan af denna lucka, som var uppslagen mot väggen, höll Ester sig fast.

– Kom genast in, eller sätter jag hela huset i alarm, utropade grefven allvarsamt ond.

– Får jag se kungen? upprepade den envisa flickan.

– Nej, det får du intet. Och kommer du ej genast tillbaka, så lofvar jag dig att din far får veta dina narraktiga upptåg.

– Jaså ... jag får således intet se kungen? fortfor Ester i likgiltig ton, och dervid bortflyttade hon högra handen från luckan, satte den spotskt i sidan och fasthöll sig endast med venstra handen, hängande öfver brådjupet.

Det svindlade för Bertelskölds ögon, men han beslöt att icke ge vika. Han stödde sig på venstra knäet, slog venstra armen om fönsterposten, räckte sig framåt så långt han förmådde, drog fönsterluckan till sig och grep med högra armen Ester om lifvet.11 En sällsamt vådelig brottning följde nu mellan dem båda. Ester blef i sin tur ond och slog omkring sig som ett rasande barn. Men nu hade hon funnit sin öfverman. Bertelsköld ryckte henne in genom fönstret och tillbommade jerngallret.

Då slog hon honom i ansigtet.

Vreden färgade ynglingens kinder. Ester skulle straffas; – han kysste henne.

Hon bet honom i kinden.

Nu blygdes Bertelsköld. Han, en man, hade låtit hänföra sig till vrede af ett egensinnigt barn.

Med ännu blödande kind fattade han harpan, grep i dess strängar några djupa ackorder och fortsatte psalmen 354, vers 3:

Gud Fader, Son och den Helige And

Med all sina englars skara

Bevare oss i dag och i allan stund

För djefvulens falska snara,

För all den afund han till oss bär,

Vårt lif och själ till stor fara ...

Det var nästan alldeles mörkt i rummet. När han begynte sjunga, stampade Ester med foten i golfvet. När han slöt, hade hon lutat sitt hufvud mot fönstret och snyftade högt.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kung Göstas tid – Gustav Vasas tid, d.v.s. 1500-talet.

2 Prack – bekymmer.

3 puttrade – muttrade.

4 numero 354 – i 1695 års psalmbok, den medeltida visan »Den signade dag». Läsarna i Finland använde 1695 års psalmbok ända till 1886, i Sverige bearbetades psalmen av Johan Olof Wallin och har nr 424 i 1819 års psalmbok.

5 skorstensfejaren – sotaren.

6 sylfiden – späda och graciösa kvinnan; mytologiskt en kvinnlig luftande.

7 dälder – små dalar.

8 Om alla de trä […] och lundar. – verserna fem och sex i psalmen.

9 vansinnig flicka […] jerngallret – Motivet med instängda, olyckliga kvinnor finns hos Topelius även i novellerna »Vernas rosor» (ZTS V, s. 195–253), »Gröna kammarn på Linnais gård», »Den vackra Celias öde» och »Bruden» (ZTS IV, s. 143–155). Jfr även Regina von Emmeritz i andra berättelsen »Svärdet och Plogen», kap. 5 »Fröken Regina kommer till Korsholm» (s. 104–108).

10 femtio fot – ca 15 meter.

11 Han stödde sig på venstra knäet, […] med högra armen Ester om lifvet. – I den illustrerade upplagan från 1884 stöder Bertelsköld sig på högra knäet, slår högra armen om fönsterposten och fattar tag i Ester med vänstra armen. Det är en mer trolig beskrivning av situationen; jfr Esters ställning i stycket ovan.

22. Maskraden.

Det hette icke masquerade, det var endast en petite cercle1, en soirée2 i kostym hos landtmarskalken grefve Tessin och hans älskvärda grefvinna. De inviterade voro få, knappt tvåhundra personer; konung Fredrik och drottning Ulrika Eleonora, eliten af hofvet, diplomatiska korpsen och den höga aristokratien. Likväl hade h. exc. landtmarskalken, säkert ej utan beräkning, tillika inviterat några bland sina farligaste motståndare på riddarhuset och i borgareståndet; ja, mössorna ansågo hela tillställningen för en riksdagsmanöver, åsyftande att smickra de gensträfvige, förblända dem med kunglighetens glans och möjligen låta kung Fredrik personligen inverka på deras mening, sedan man numera lyckats draga honom in i hattpartiets intressen. Äfven de sex riksråd, hvilka man ville störta från makten, voro inviterade, men endast grefvarne Hård och Bonde hade antagit bjudningen; grefve Horn skyllde på sjuklighet, de öfriga på brådskande göromål.

Der hviskades om en särskild anledning hvarföre gästerna borde uppträda maskerade. Spänningen mellan drottningen och fröken Taube hade blifvit så stark efter Coyets ryktbara memorial om Sara och tjenstepigan Hagar, att Ulrika Eleonora högst ogerna visade sig uti större sällskap, och allraminst der hon befarade att möta sin förhatliga rival. Men att ej invitera fröken Taube, det hade åter varit att mankera3 konungen och bringa honom för hela aftonen ur humör. Genom att uppträda i masker ville man således undvika att kompromettera den ena eller andra, och vid demaskeringen sednare på qvällen, ifall drottningen dröjde så länge, borde man alltid finna någon utväg att förekomma vådliga möten.

I Sverige fanns icke den tiden en ädling, som i fin bildning och lysande egenskaper kunde mäta sig med grefve Tessin, – icke en verldsdam, som i behag och älskvärdhet öfverträffade grefvinnan Tessin, – icke ett hus, der umgängestonen var så utsökt, snille och vitterhet, konster och vetenskaper så hemmastadda, som uti Tessinska huset. Allt hvad tidehvarfvet hade qvickt, upplyst och intagande samlades gerna i dessa eleganta salonger, kopierade efter de bästa parisermönster. På den tid, när Stockholm endast hade ett gammalt hof och på thronen en redan utblomstrad kurtisör, hvars artigheter mot damerna voro mera misstänkta än smickrande, sökte och funno de skrämda behagen, de ädlare sederna en fristad uti Tessinska huset, hvilket i mer än ett afseende var en förebild för det ännu i framtidens dunkel fördolda gustavianska tidehvarfvet. Mera hofman än statsman, mera lysande talent än djupgående snille, var grefve Tessin i sitt naturliga element just vid sådana arrangementer, der fyndighet och smak kunde visa sig på sin älskvärdaste sida. Den lilla festen, som sades vara utan alla anspråk, var det oaktadt redan på förhand ett talämne vid hofvet och gjorde verkligen all heder åt värdens och värdinnans lyckliga uppfinningsförmåga.

Den tunga ståten af gudar och gudinnor vid de fordna maskraderna hade nu rymt fältet för mera lättfotade4 franska herdar och herdinnor, dansande i en salong, dekorerad med blommor och bersåer. Fonden af denna sal föreställde ett schweitzerlandskap af förvillande effekt, bergtopparna belagda med snäckor och glittrande af kristaller, sjöarna infattade med spegelglas. Vid foten af dessa målade berg såg man de täckaste5 schweitzerhyddor, i hvilka serverades smultron och grädde, ost och mandelmjölk. I ett eremitage till höger – ett eremitage af gobeliner och ostindiska mattor! – var en upphöjd plats beredd för de kungliga, och eremiten i denna lysande ödemark var ingen annan än värden sjelf. Något som för öfrigt gjorde en briljant effekt, var de stora trymåerna, skickligt dolda mellan löfverk och placerade midtemot hvarandra på salens långsidor, hvarigenom de på ett bländande sätt återspeglade hvimlet och ljuskronorna, så att man tyckte sig på båda sidor skåda en ändlös file6 af eklärerade löfsalar och bjerta kostymer.

Drottning Ulrika Eleonora satt der stel och högtidlig i sin oformliga styfkjortel, likasom en madonna skuren i träd, och tycktes föga deltaga i aftonens nöjen. Arma drottning, hon följde med mulna och misstänksamma blickar dessa grupper af brokiga masker, likasom anade hon att under någon af maskerna doldes de drag, hvilka hon minst af alla önskade skåda. Stundom, vid ett skämt af eremiten, flög der ett flyktigt löje öfver hennes något karlavulna drag, men snart återföll hon ånyo i sitt tungsinta lugn. Kanske önskade hon i hemlighet att nu sitta gömd för verlden i det innersta af sitt kungliga slott; men en så mäktig man som grefve Tessin fick icke mankeras; drottningen stadnade qvar.

Den något dufna stämning, som i följd häraf spridde sig bland Ulrika Eleonoras närmaste omgifning, tycktes emellertid icke det minsta genera hennes kungliga gemål. Kung Fredrik hade samma dag återkommit från ett lyckligt jagtparti och var vid ett mycket nådigt lynne. Hans majestät behagade från sin upphöjda plats anställa en mönstring med gästerna, särdeles de unga, och skänka ett ynnestfullt öra åt de icke alltid fina qvickheter, hvarmed favoriten Broman fann för godt att roa sin herre på de närvarandes bekostnad.

Hastigt mulnade konungens blick, i det att den stadnade vid en ståtelig, mäkta styf och kapprak gubbe, som nederst i salen betraktade hvimlet med samma likgiltighet, som vedhuggaren i skogen betraktar en myrstack. – Se der en stock, som duger att på England exportera7, yttrade kungen. – Wo der Teufel hab’ ich den Kerl schon ehmals gesehen?8

– Det är en medtäflare om ers majestäts krona, borgarekungen Larsson, svarade gunstlingen, utan att det minsta genera sig för vissa mindre angenäma minnen, som för honom voro förknippade med Larssons person. – I Finland, fortfor han, – har man den seden att doppa en borgare tre gånger i beck, på det att han må erhålla en passande pli.

– Ah, das verfluchte Mädchen sein Vater!9 genmälde kungen, i det han fortsatte mönstringen, nickade nådigt åt franske ambassadören och temligen kallt åt presidenten grefve Bertelsköld samt stadnade slutligen med sina blickar på en ung herdinna, hvilken, maskerad som alla andra, stod ensam vid ett fönster och betraktade honom genom masken.

Mönstringen måtte ha väckt en kunglig nyfikenhet, ty straxt derpå hörde man hans majestät yttra på franska till värden: – min bästa eremit, det torde snart tid vara, att ni med er trollstaf återger deras naturliga gestalt åt alla de fantomer, som eder ödemark befolka.

Men Tessin hade observerat att drottningens skarpa blickar följde en högvext maskerad Amaryllis10 vid motsatta sidan af salen. – Värdigas tillåta, sade han, – att jag afbidar11 den stund, som är föreskrifven af stjernorna. I detta ögonblick visar oss konstellationen tvenne planeter som korsa hvarandra vid Jupiters bana.

– Aha, svarade konungen uti samma ton, – ni menar att Jupiter kunde i mellanhand råka mellan Juno och Venus. Store astrolog, jag beundrar er skarpsynthet. Gör som ers vishet för godt finner.

Gästerna bytte flera gånger om mask och kostym. Tvenne par, föreställande årstiderna, inträdde nu och uppförde en kontradans. En af de fyra, den unga Våren, helt och hållet öfversållad med blommor, tilldrog sig allas uppmärksamhet. En så smidig gratie, en så sylfidisk fot hade ännu icke uppträdt i dansen. Man frågade hvarandra hvem Våren var. En del gissade på fröken Stenbock, andra på den unga grefvinnan Bonde.

– Men det är ju en veritabel blomsterqvast, yttrade fröken de Lynar spetsigt till löjtnanten grefve Bertelsköld, som hela aftonen varit ovanligt tankspridd och nu, likasom alla andra, följde med uppmärksamhet årstidernas dans. – Ni är högst poetisk i afton, min bästa grefve, tillade hon. – Gå, plocka rosor hos denna vår; jag slår vad att ni skall fylla en hel korg.

– Våra nordiska vårar förblekna mot söderns, svarade Bertelsköld, nästan utan att tänka på hvad han sade.

– Tror ni det? återtog fröken de Lynar. – Det faller mig någonting in. Medgif, att jag gissade rätt den gången jag hade den äran att i ert sällskap mäta djupet af Östersjön.

– Jag kan ej påminna mig ...

– I afton mins ni då ingenting. Den vigilanta flickan på skridskorna, hon som räddade oss med en theaterkupp12 ur det våta, – hon var likväl en dansös, fastän ni ej ville tro det.

– Men min nådiga, hvilken anledning har ni att tro något sådant?

– Hvilken anledning? Och det säger ni, som en qvart timme icke haft ögon för någon annan än henne!

– Jag? Men förklara er ...

– Åh min grefve, ni är visserligen mycket förtjust, men så blind kan ni ej vara, att ni ej finner en viss likhet ... enfin13, vår dansanta skridskolöperska och denna Vår äro ju samma person.

Lyckligtvis var dansen med detsamma slutad, och i det beundrande bifall, som sorlade rundtomkring, observerade ingen annan än fröken de Lynar att hennes kavaljer skiftade färg. – Hvad fattas er? sade hon. – Ni är ju blek som ert eget krås14. Ah – hvilket ärr ni bär på er kind! Är ni biten af en orm?

– Ja – af en orm, svarade Bertelsköld och ilade bort, för att söka den okända masken. Han fann henne omgifven af en skara beundrare, – bland dem eremiten, som anhöll att få presentera henne för sin kungliga gäst. Men Våren lade fingret på sin mun och svarade på alla dessa komplimenter icke ett ord.

– Nåväl, min nådiga, fortfor den alltid fyndige värden, – jag respekterar er tystnad, det är er rättighet att tala endast med rosors doft!

Med dessa ord fattade han masken vid handen och presenterade henne för konungen såsom en ros från Hesperidernas trädgård15, »vältalig genom sjelfva sin tystnad».

Bertelsköld kunde knappt andas.

Konung Fredrik yttrade några af dessa artigheter, på hvilka han hade ett så godt förråd. Men den unga Våren endast neg och neg ännu djupare. Kungen skrattade. – Dagen gryr, skämtade han. – Bort med natten från alla dessa solar!

Damerna begynte demaskera sig.

Då neg den unga Våren ännu djupare och slank bort som en ål mellan de förvånade grupperna. – För mig härifrån! hviskade hon hastigt i Bertelskölds öra.

– Ester! hviskade han tillbaka, utom sig af häpnad.

– Jag sade ju att jag skulle se kungen! Men kom ...

– Nej, älskvärda Vår, så lätt skall ni ej undkomma oss! utropade en korpulent, jovialisk herre och ställde sig i deras väg. Det var monsieur de Broman.

– Bort, bort! svarade Bertelsköld och trängde honom undan. Der uppstod en trängsel ... En reslig gestalt stod i vägen för de flyende. Det var Larsson ... Man kom ej ur fläcken.

– Olyckliga! hviskade Bertelsköld, – du är förlorad, om vi ej komma härifrån ...

– Masken! Masken! ropade flera röster. Alla hade nu demaskerat sig. Våren ensam var ännu maskerad. Hennes hand darrade.

Då vändes hastigt allas blickar till eremitaget. Drottningen hade dånat! Planeterna hade korsat hvarandras banor. – Bertelsköld och hans skyddsling lyckades fly.

Festen blef för ett ögonblick afbruten. Drottningen aflägsnade sig, men konungen stadnade qvar för att se grefve Tessins nya »badinerie»16: »L’enfant jauné»17, som uppfördes före supérn. Förgäfves sökte man den förtjusande Våren. Hon var försvunnen, och man befann sig åter midt i November.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 petite cercle – (fra.) litet sällskap.

2 soirée – soaré.

3 mankera – såra, förolämpa.

4 lättfotade – snabbfotade.

5 täckaste – vackraste.

6 file – fransk stavning av fil: rad, räcka.

7 som duger att på England exportera – Både här och på flera andra ställen nedan har Topelius gjort ordföljden »tysk» i kungens svenska repliker genom att placera verbet sist. På motsvarande ställen i följetongen i Helsingfors Tidningar är ordföljden svensk.

8 Wo der Teufel hab’ ich den Kerl schon ehmals gesehen? – (ty.) Var tusan har jag sett karlen tidigare?

9 das verfluchte Mädchen sein Vater! – (ty.) den fördömda flickans far!

10 Amaryllis – flicknamn som ofta förekommer i herdedikter.

11 afbidar – inväntar.

12 theaterkupp – dramatisk och oväntad vändning; SAOB har detta belägg av Topelius.

13 enfin – (fra.) kort sagt.

14 krås – rynkad eller veckad remsa av fint tyg använd som kantning vid hals och på ärmar.

15 Hesperidernas trädgård – I grekisk myt är hesperiderna tre nymfer som bor i gudarnas trädgård.

16 »badinerie» – (fra.) gyckel, skämt.

17 »L’enfant jauné» – (fra., jaune) »Det gula barnet», pjäs skriven av Carl Gustaf Tessin vid Ulrika Sofia Sparre af Sundbys födelse 1736. Hon var brorsdotter till Tessins hustru (Tessin och Tessiniana 1819, s. 75 f.).

23. Samma natt.

Knappt hade den mask, som föreställde Våren, kommit ur trängseln i salen till den med domestiker1 uppfyllda förstugan, innan hon, utan ett ord till förklaring, slet sig lös från sin ledsagare och skyndade till en väntande kammarjungfru, som kastade en kappa öfver hennes axlar och förde henne bort. Bertelsköld ilade efter dem utför trappan. Hunnen till porten, såg han en vagn rulla bort, och vid lyktornas sken urskiljde han på vagnsdörren det grefliga Stenbockska vapnet.

Förvåning, bestörtning, oro, förtrytelse intogo efter hvarandra ynglingens själ. Var det verkligen Ester Larsson? Hvilket lättsinne af ett barn! Hvilken djerfhet af en flicka utan börd och verldsvana, att intränga förklädd på denna mötesplats för allt hvad hufvudstaden hade förnämt och lysande! Och huru var detta ens möjligt? Skulle verkligen Larsson sjelf, denne styfve demokrat, hafva låtit sin faderliga svaghet förleda sig ända derhän att tillfredsställa denna nyck af hans bortskämda älsklingsbarn? Samma fåfänga, som bevekt honom att gifva sin dotter en uppfostran vida öfver hennes stånd, skulle då närt hos honom den hemliga önskan att låta henne okänd triumfera med personliga företräden inför majestätet och hofvet? Någon annan förklaring var knappast möjlig. Och ju vissare detta förekom Bertelsköld, desto mera vände sig hans harm mot en far, som så oförlåtligt kunde sätta sitt barns rykte i våda. Arma barn, hvad skulle det blifva af henne under en sådan ledning, i farorna af detta lättsinniga hof, mot hvars glans hon flög som en fjäril mot ljuslågen? Och hon var likväl, i allt sitt vilda öfvermod, en ovanlig, en älskvärd, en rikt begåfvad varelse, hvilken måste räddas för hvad pris som helst, om det ock gällde att försvara henne mot hennes egen fars obetänksamhet.

Bertelsköld betänkte sig icke länge. Han beslöt att genast uppsöka Larsson, hvilken ännu dröjde qvar bland grefve Tessins gäster.

I detsamma uppslogos dörrarna och drottningen, som återhemtat sig från sin svindel, ledsagades till sin vagn af värden, värdinnan och sina uppvaktande kammarfruar. Men emedan kung Fredrik, som alltmera negligerade sin gemål, behagade fortfarande hedra soirén med sin närvaro, qvarstadnade äfven de flesta bland gästerna, för att öfvervara representationen af L’enfant jauné.

Alla voro nu demaskerade. Flera hade sett Bertelsköld bjuda sin arm åt den unga masken, som väckt så mycket uppseende. – Ah, utropade monsieur de Broman, – der ha vi fröken Stenbocks riddare! Vet ni väl, min bästa grefve, att ni borde ställas för krigsrätt, såsom den hvilken beröfvat vår afton en af dess skönaste prydnader – näst den förtjusande Amaryllis, tillade han nog högt för att höras af konungen, som befann sig ej långt derifrån.

– Er skarpsynthet är omöjlig att bedraga, hviskade Bertelsköld, glad att kunna afleda misstankarna; – men jag ber er, stör ej min dams lilla nöje att passera incognito; hon skall utan tvifvel snart vara här tillbaka.

– Fröken Stenbock var det icke; hon sjuknade i går afton och kan ej lemna sitt rum, inföll en kammarjunkare, som till punkt och pricka kände hofvets krönika.

– Om förlåtelse, min herre, ni misstager er, genmälde en annan kammarjunkare, som affekterade2 att ännu mer vara inne i krönikan. – Fröken Stenbock lät för en vecka sedan beställa de äkta parisiska blommor, som Våren bar, och hennes vagn höll vid porten, när jag steg ur.

– Men hennes egen läkare har sagt mig att hon har messlingen, invände den första.

– Åh, man känner läkarne! Hvad säger man ej för att befordra sina vackra patienters små intriger! återtog den andre.

Bertelsköld lyckades smyga sig undan. Han hade icke gått långt, då en tung hand lade sig på hans skuldra, och bredvid honom stod borgarekungen.

– Jag har någonting att säga herr grefven, yttrade Larsson kallt.

– Det fägnar mig, svarade Bertelsköld. – Jag har äfven något att säga herr riksdagsmannen.

– Låt oss då tala ostörda af dessa narrar, sade Larsson och gick åt sidan vid en af fönsternischerna. – Vet ni väl, herr grefve, att er ridknekt hotar mig med förlusten af halfva min egendom?

– Istvan? Hvad menar ni dermed?

– Jag menar att er ridknekt Istvan påstår sig vara min äldre broders, Thomas Larssons, försvunne son, och i denna egenskap hotar han att börda3 mina egendomar i Storkyro. Hvad säger ni derom, herr grefve? Är det icke en väl hopsatt historia?

– Jag ber, förklara er närmare. Istvan har alltsedan vårt besök i Storkyro varit för mig en gåta.

– Nåväl, jag vill vara kort. Min äldre broder, Thomas Larsson, ägare till Bertila gård och dermed sammanslagna hemman i Storkyro, hade åtta söner och tre döttrar. Sex af sönerna stupade samma dag för konung och fädernesland; den sjunde bortrycktes af fältsjukan4. Då återstod endast den yngste af bröderna, Benjamin. Han hade Josefs, Jakobs sons öde5; dock blef han icke såld, utan bortröfvad af kosacker6, som förde honom vid 11 års ålder med sig till Ryssland. Efter denna tid – det är nu 23 år sedan – har ingen hört det minsta af pilten Benjamin. Hans fader Thomas, som vandrat ut att söka honom, återkom efter freden bräcklig och sinnessvag till sin födelseort. När han kort derpå dog, återstodo af hela Thomas Larssons slägt endast de tre döttrarna, två gifta här i Sverige, den tredje gift med min skeppare Elias Pehrson, bosatt i Munsala. Af dessa tre och deras män köpte jag för 15 år sedan deras jordagods7, som då voro i yttersta förfall efter kriget, och sedan dess har min son Mathias genom nyodlingar mer än fyrdubblat egendomens värde. Nu uppträder denne Istvan, eller rättare hans sakförare, fiskal Spolin ...

– Ah, jag vet. Han är en slipad skurk ...

– Och gör anspråk att börda för inköpspris min broder Thomas’ egendom, på den grund att han, Istvan, skulle vara samme Benjamin Thomasson Bertila, hvilken först bortfördes af kosackerna till deras hembygd vid Don, sedermera vid ett ströftåg blef fången hos turkarna och ändtligen8 från dem rymde öfver till Ungern, der ni fann honom och tog honom i er tjenst. Nu frågar jag: hvad säger herr grefven om denna historia?

– Jag säger, svarade Bertelsköld eftersinnande, – att denna berättelse är mycket äfventyrlig och kanhända osannolik, men derför icke omöjlig. Det har alltid förekommit mig, som hade Istvan en god portion nordisk tröghet och finsk seghet uti sig, och alltför besynnerlig var den lätthet, med hvilken han lärde sig finska språket, likasom hade det varit hos honom ett vaknadt barndomsminne. När vi kommo till Bertila gård i Storkyro, blef karlen som från sina sinnen; han yrade om en brunn vid gården, som han skulle ha sett förr och dit han som barn ridit ut att vattna hästar. Jag vet ej hvad jag bör tänka derom. Har man företett några bevis?

– Skriftliga alldeles inga. Orediga hågkomster, vittnens intyg och ett ärr på venstra kindbenet, som den försvunne Benjamin burit, sedan han vid åtta års ålder blef sparkad af en häst.

– Ärret? Ja, Istvan bär ett sådant ärr.

– Och det är allt hvad herr grefven har sig bekant? fortfor Larsson kallt. – Förlåt mig, jag har ansett herr grefven för en ung, redbar man, hvilken ej har något skäl att sälla sig till mina fienders liga.

– Det har jag ej heller; tvärtom. Allt, hvad jag kan säga, är att i de underbara9 tider vi upplefvat, äro händelser, sådana här är fråga om, icke alldeles otänkbara.

– Såå? Jag förstår. Låt oss icke mera tala derom. Var det något, som herr grefven önskade säga mig?

– Ja, sade Bertelsköld något förlägen, – jag ville bedja er icke taga illa upp, om jag frågade något angående er dotter.

– Min dotter? – Larsson rynkade pannan.

– Jag har hört sägas, att er yngsta dotter följt er till Stockholm. Det är en stad, som erbjuder många faror. Tillåt mig som en vän att fråga er: känner ni alla dessa faror och är ni säker på att hafva bevarat för dem ert älskvärda barn?

Larsson uppstod, betydligt högdragnare än den unge aristokraten, som stod framför honom. – Herr grefve, sade han, – jag har tagit mig friheten att fråga er angående en affär; men mina familjeförhållanden äro min ensak, och mina vänner väljer jag sjelf, men tillåter icke någon att påtruga mig sin vänskap. Är det annars något, hvarmed jag kan stå till tjenst?

– Jag påtrugar ingen min vänskap, svarade Bertelsköld, i sin tur ett hufvud högre, – men var öfvertygad, att jag ej utan anledning gör denna fråga. Kan det vara möjligt, att Ester utan ert samtycke ...

Larsson afbröt honom och lade sin hand på hans axel. – Unge man, sade han, – för att spara er vidare frågor bör ni veta, att mellan er och min familj varit af ålder en ärftlig fiendskap. Jag bör göra oss båda den rättvisan, att vi icke legat i delo om personliga intressen, men desto mer om dem, som äro de dyrbaraste för rikets och samhällets väl. Ni är en yngling och såsom sådan färdig att svärma för det första hugskott, som faller er in. Men när ni blifvit tio år äldre, skall ni intaga den mannens plats (han pekade dervid på presidenten grefve Torsten Bertelsköld, som icke stod långt ifrån dem), och då skall det blifva ert mål, likasom edra fäders, att trampa folket under edra fötter. Jag deremot – och med Guds hjelp mina söner efter mig – håller fast vid mina fäders mål att upplyfta folket ur dess förnedring och i vår tur trampa dess förtryckare under våra fötter. Ni finner således, herr grefve, att mellan oss kan ingenting vara gemensamt, – på sin höjd en affär. Var derföre god och genera er icke10. Spektaklet11 börjar.

Med dessa ord vände han den unge ädlingen ryggen. Fonden med schweitzer-landskapet rullades upp, och man gaf L’enfant jauné.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 domestiker – tjänare.

2 affekterade – eftersträvade.

3 börda – utnyttja sin bördsrätt för att inlösa.

4 fältsjukan – samlingsbenämning på olika epidemiska tarmsjukdomar hos trupper i fält, särskilt rödsot (dysenteri).

5 Josefs, Jakobs sons öde – Bibeln berättar att Josef såldes som slav till Egypten (1 Mos. 37).

6 bortröfvad af kosacker – Samma motiv återfinns i »Björken och Stjernan» (Sagor IV 1852, senare i Läsning för barn 3 1867). Jfr Topelius släkthistoria, där farfarsfadern Christopher Toppelius som barn ska ha rövats av kosacker under stora ofreden och växt upp i rysk fångenskap tills han flydde, tog sig till Stockholm och av en slump återförenades med sin mor (B. Estlander, »Topelius som historiker» 1918, s. 118).

7 jordagods – jordegendomar.

8 ändtligen – slutligen.

9 underbara – märkvärdiga.

10 genera er icke – gör er inte besvär.

11 Spektaklet – skådespelet, föreställningen.

24. Försåtliga planer.

Ifall den gunstige läsaren af det föregående anat, att det sammandrog sig ett moln kring borgarekungen Larssons gråa hufvud, så har han måhända icke gissat så alldeles orätt. I samma mån som Larssons inflytande växte i borgareståndet och hotade att tillintetgöra hattpartiets klyftiga planer att indraga ståndet i sina intressen, i samma mån spunnos allt flitigare i mörkret de nät, som skulle omsnärja den farlige motståndaren och göra honom oskadlig. Som riksdagsman var han personligen oantastelig, så länge riksdagen varade; men nu, då sakerna för hvar dag nalkades mera sin spets, blef det dock för hvar dag nödvändigare att skaffa honom ur vägen, och verktyget för denna kabal1 blef vår gamle bekante, den i alla slags ränker väl förfarne fiskal Spolin.

Utan att låta skrämma sig af sitt misslyckade försök att qvarhålla Larsson i Wasa medelst den föregifna smugglingen af falska silfverdalrar, hade den nitiske fiskalen genom sina vänner falskmyntarne i Lillkyro skog fått nys om en person i grefve Bertelskölds tjenst vid namn Istvan, hvars äfventyrliga öden och godtrogna karakter tycktes göra honom särdeles passande till bulvan i den lejonjagt man nu hade för afsigt att anställa. Och sedan Spolin på ort och ställe insamlat alla tjenliga upplysningar, begaf han sig på hösten öfver till Stockholm, der han, efter erhållna instruktioner, icke underlät att uppsöka Istvan.

Det behöfdes icke stor konst för att öfvertyga den ärlige ridknekten, att han och ingen annan vore den rättmätige egaren till dessa stora jordagods, hvilka Larsson tillhandlat sig af sina brorsdöttrar, efter hvad man sade, för en verklig röfvarepenning. Tiderna näst efter stora ofreden voro dessutom så utomordentligt rika på sådana underbara historier om försvunne och återkomne arftagare, att de så till sägandes hörde till dagordningen och lätt funno trovärdighet hos både domare, parter och påkallade vittnen.

Istvan, som förmåtts att hålla saken hemlig för sin herre, hade emellertid uppsökt Larsson och på sitt kärfva, fåordiga sätt presenterat sig som hans brorson, i det han erbjöd honom en förlikning i godo. Den som kände borgarkungen – och det gjorde Spolin – kände också på förhand utgången af ett sådant besök. Larsson var icke den man, som skänkte en hel förmögenhet åt den förste bäste, hvilken ville hafva godheten mottaga den. Resultatet blef korteligen, att han körde sin nya slägting på dörren.

Nu gällde emellertid att skrämma honom med en process, som borde tvinga honom att återvända till hemorten, för att beväpna sig med lagliga dokumenter emot den hotande förlusten af halfva hans egendom. Man drog försorg om att han påmindes om flera dylika fall, som gått ända till kungs och slutat med svarande partens fullkomliga ruin. Men Larsson lät icke imponera på sig. Han behöll sin mening för sig och fortfor att sköta riksdagsärendena som förut, i den vissa förhoppning, att hans partis seger tillika skulle bereda framgång åt den plan, för hvilken han så länge och så ihärdigt arbetat, planen att förskaffa de österbottniska städerna stapelfrihet.

Spolin begynte misströsta om verkan af sitt klyftiga påfund. Det var godt nog för att en dag bereda honom hämd; men hvad angick detta de mäktige herrarne bakom hans rygg? Bort måste borgarekungen; först öfver hans störtade thron kunde hattarne hoppas att klifva till väldet.

Dock, Spolin hade som skicklig fiskare många nät utlagda på en gång. Han snokade omkring och fann på Stockholms värdshus en ung narr vid namn Calle Sager, hvilken förde ett muntert lif bland en hop fattiga adelsmän, hvilka, i utbyte mot nöjet att kalasa på hans bekostnad, icke räknade så noga på att nedlåta sig till ett så borgerligt umgänge. Medan hans hederliga, men alltför kortsynta mor trodde honom sitta fördjupad i riksvigtiga angelägenheter på kammarkollegium, fann Calle Sager det mera öfverensstämmande med sina artistiska anlag att blåsa flöjt för de fagra värdshusflickorna, och det var efter en glad middag bland sina förnäma vänner, som han begick det misstaget att komma något uppspelt hem den dagen, då jungfru Lovisa, förskräckt öfver hans munterhet, bad kära mor komma ned från Esters vindskammare, med den påföljd att gumman glömde gå upp igen.

Med denne förträfflige unge man lyckades Spolin knyta en intimare bekantskap, hvilken närmast torde hafva grundats på vissa förespeglingar att rekommendera en så förtjent yngling till en lysande befordran hos höga gynnare. Och emedan samma rekommendationer voro ginaste vägen till fru Sagers hjerta, föll det sig icke synnerligen svårt för den sluge spejaren att vinna inträde i samma lärftskramhandel, som kort förut haft äran mottaga en greflig harpspelare.

Spolin visste rätt väl hvar han borde söka sin motståndares mest sårbara punkt. Men han visste äfven att Ester var honom för klok: hon hade en gång förut gjort hans planer om intet. Han aktade sig derföre att låta henne märka besöken och lyckades i stället vinna på sin sida jungfru Lovisa, en välmenande, men enfaldig person. Han talade så vackert, den beskedlige fiskalen, om sin gamla vänskap för det stackars instängda barnet, huru grymt man behandlade henne och huru man ej borde sätta sig emot hennes oskyldiga önskningar. Jungfru Lovisas goda hjerta blef rördt, isynnerhet som några små artigheter läto henne förstå, att titeln af fiskalska icke hörde till omöjliga ting här i verlden. Och efter det föll sig så, att fröken Stenbock sjuknade qvällen innan hon skulle uppträda i quadrillen2 hos grefve Tessin, och hennes kammarjungfru var en förtrogen vän till jungfru Lovisa, så behöfdes endast några nödiga instruktioner och en passande handgåfva åt fröken Stenbocks betjening, för att bereda Ester, som händelsevis var alldeles af samma växt, det nöjet att uppträda på maskeraden i den högborna frökens kostym. Att den öfvermodiga, oerfarna borgareflickan snart skulle röja sig i en så lysande samling, att deraf måste följa en uppenbar skandal och att Larsson sjelf skulle blifva vittne till denna sin och sin dotters förödmjukelse, sådan var den hederlige fiskalens väl anlagda plan. Men ack, äfven den största menskliga fiffighet förmår icke utgrunda alla små hakar i händelserna, och Spolin hade icke beräknat att Wasaflickans naturliga frihet blef vid maskraden tagen för en väl spelad rol, att hennes medfödda gratie3, kultiverad af Stockholms berömdaste danslärare, gifvit henne mod att uppträda i en förut inöfvad qvadrille och att hon i det vådliga ögonblicket lyckades finna en beskyddare, hvilken förde henne ur faran. Spolins plan hade ånyo misslyckats; han måste uttänka en ny.

Till detta nya genistreck skulle den hoppfulle ynglingen Calle Sager blifva en passande limstång4, och för detta ändamål tussades på honom en något närgången björn5.

– Vet du hvad? yttrade Spolin till sin man i ett af vänskapens förtroliga ögonblick på källaren Spanien. – Det glunkas i staden, att du icke har mycket qvar af ditt arf.

– Prat! svarade flöjtspelaren, som tog saken lätt. – Vore det ej för att hålla gumman vid godt humör, så skulle jag visa dem hvad hon har på kistbottnen.

– Det kan du inte så noga veta. I ditt ställe skulle jag taga fasta på den österbottniska tjärtunnan6. Hon väger något, och det skulle göra björnarna spaka som lamm.

– Ester? Jaså, den visan sjunger mor alla dagar. Men intet vill jag ha ungen, och intet vill hon ha mig. Hon är i stånd att klösa ögonen ur mig, om jag drar på den strängen.

– Så, du tror det, du? Gamla karlen, och begriper dig intet mer än en skolgosse på flickornas nycker. Att hon klöses, det är just ett bevis att hon i hemlighet älskar dig.

– Jo jag tackar. Bjud åt de andra herrarna.

– Det är sannt, den högfärdige Larsson tycker att du vore ett för simpelt parti för hans dotter, du som likväl är en af de gentilaste unga karlar i Stockholm! I ditt ställe skulle jag visa honom, att flickan tar dig med uppräckta händer, hvad stund du behagar göra henne den äran att fria.

– Tycker han det, den oborstade kornjuden? Nå, om det också vore blott för att riktigt förarga honom ...

– Se det skulle jag kalla revange! I morgon till exempel, när flickan rider ut på sin vanliga promenad åt Horns tull ... Ha ni ej en middag der i grannskapet?

– Några af mina intimaste vänner: Ulfveklo och Lejonram, och Gyllenfelt, och excellensen Hårds brorson, och några andra af den bättre societén.

– Det passar ju ihop som en fransk komedi. Om till exempel hennes häst skulle skena – så der lagom, förstås, af en liten brinnande fnöskbit i örat ... Du är ju en bra ryttare, vill jag minnas?

– Så påstå gardesmusikanterna. Men stallknektarne påstå att jag är en god flöjtspelare.

– Afund, bara afund! Har jag ej sett dig rida som en turk öfver dikena på Ladugårdsgärdet? Kort sagdt, du håller kampen7, som är på väg att skena ... du räddar din sköna ... det är gentilt8, det brukas nu för tiden mycket i romaner ...

– Jag vet det. Jag läser ingenting annat.

– Sedan för du henne in till dina vänner ... litet afdånad, det skulle göra effekt ...

– Ja, det vore larmoyant9 ...

– Derpå följer en öm scen ...

– Hin heller. Jag kan hitta på att få mig en örfil.

– Så mycket bättre, emedan du då har anledning att taga revange.

– Menar bror det?

– Och då eclaterar du er förlofning i hela sällskapets närvaro.

– Men om jag ångrar mig?

– Ångra dig sedan så mycket du behagar. Du har emellertid tagit revange på flickan, revange på fadren, revange på dina björnar ... Kort sagdt, det är ett äfventyr som gör dig ryktbar i hela Stockholm. Man skall säga: den Sager, det är då en hedning att ha tur; han knep en tunna guld på hvart finger! Och så gentilt sedan! Det kommer att verka på din befordran. En kavaljer som du, med en så enorm förmögenhet, måste ofelbart komma i fråga vid nästa adelsdiplom. Kanhända baron ... baron Sager! Det låter rätt bra, eller hur?

– Hvarför intet? Nog hör man bondaktigare namn. Grefve Bonde t. ex. Du har rätt, Spolin. Salig far var med om att göra frihet i landet. Det vore väl intet för mycket, om hans son blefve baron.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kabal – komplott, intrig.

2 quadrillen – kadrilj: kontradans för minst fyra par.

3 gratie – formvariant av grace.

4 limstång – här i överförd betydelse, eg. limbestruken stång som användes till att fånga fåglar.

5 björn – fordringsägare.

6 österbottniska tjärtunnan – Tjära var Österbottens viktigaste exportvara under frihetstiden (Armas Luukko, Vasa stads historia II 1981, s. 97).

7 kampen – hästen.

8 gentilt – ridderligt.

9 larmoyant – känslosamt.

25. Far och dotter.

Riksdagsmannen Lars Larsson inträdde en dag helt oförmodadt i Sagerska huset och klef med styfva steg uppför den branta trappan till sin dotters vindskammare. Det var närmare middag, en tid då han annars brukade vara träget upptagen af riksdagsgöromål, men i dag hade borgareståndet intet plenum. Man förberedde sig till en stor votering i öfvermorgon, allt gick väl, och borgarekungen var vid ett förträffligt lynne.

Han väntade att finna Ester upptagen af någon bland dessa lektioner, hvarmed han så frikostigt öfverhopade henne; men han bedrog sig. Ester hade nyss förut behagat bortskicka sin tyska språklärare och satt nu vid öppet fönster, roande sig att blåsa såpbubblor, hvilka hon lät flyga ut i den klara, frostiga vinterluften, der de till alla vandrares förundran flögo som små glimmande stjernor i solljuset högt öfver tak och gator uti den stora staden.

Fadrens blick mulnade; men flickan gaf icke ovädret tid att bryta löst. Hon flög honom genast om halsen och bad honom komma att se hennes små granna fåglar; han skulle se huru högt de flögo, och huru sparfvarne förgäfves sökte att fånga dem uti flygten.

Den sträfve gubben kunde ej motstå så vigtiga skäl för en försummad lektion. Han drog sina läppar till ett buttert löje, och det var något rart att se Larsson skratta. Måhända fanns i hela vida verlden blott en enda person, som kunde berömma sig af att hafva rubbat detta oföränderliga allvar, och denna enda var Ester Larsson, hans yngsta, öfverdådiga och bortskämda älsklingsbarn.

– Narraktiga barn, brummade gubben. – Tycker du det passar en sedesam flicka, som läst sig fram1 redan i somras, att blåsa såpbubblor på Stockholms gator? Säg mig, tjufunge, och han nöp henne i örat – när skall du engång blifva klok och förståndig?

– Klok är jag redan, det har far ofta sagt mig, och förståndig skall jag småningom också blifva, när jag får grå hår och hinner så der till riksdagsåldern som far, svarade Ester, i det hon lät en ny bubbla flyga.

– Nå-nå, vi få hoppas det tar sig, puttrade fadren, ej utan ett litet nytt solsken öfver de barska läpparna. – Men vi måste då också se till att du får något bättre att tänka på. Jag skall säga dig något, kära barn. Det är en farlig tid vi lefva i, och den fågel som qvittrar för bittida om morgonen, är innan qvällen i hökens klor. Din far är gammal och ville gerna se dig försörjd, min kära flicka. Du fyller snart sexton år. Hvad säger du, om jag skulle tänka på en bra man åt dig?

– Jag? Se, den bubblan flög högst af alla! Tror far hon kan vara mycket lägre än Jakobs kyrktorn?

– Bubblorna brista, barn, och din far talar om allvarsama saker. Du är uppfostrad i ett ärligt och gudfruktigt hus; jag vill att du skall blifva en rättskaffens qvinna. Du svarar ej på min fråga? Skulle unga Sager ha pratat dårskaper för dig? Jag förstår, – om det der som man kallar hjerta, kärlek och mera dylikt. Jag borde förutsett det, när jag ackorderade in dig här i huset ... Hm, en gammal pjollrig mor och en odåga till son, den qvisten duger inte att sitta på, sad’ orren om ormbunken. Ester, du må aldrig ha bundit dig med något löfte till Sager?

– Jag låter ej binda mig, jag. Nej, far, jag tycker intet om kedjor.

– Det är bra; du lyfter en sten från mitt hjerta. En flicka bör aldrig binda sin framtid, som hon ej kan bedöma. Sådant är deras sak, som bättre förstå. Kort sagdt, jag har utsett åt dig en bra, en ordentlig man, icke för ung, icke för gammal, några och tretti år vid pass. Hvad säger du om det, barn?

– Far skulle se mina bubblor! Se nu bara ... pytt, hon sprack, den der, innan hon hann till kyrktuppen.

– Ester, mitt hjertebarn, du min glädje på jorden, tror du att din gamla far så gerna vill mista ditt glada, skalkaktiga ansigte, som lyser opp mina mulna stunder i denna verldenes mödor? Men det måste engång ske, barn, och det är bättre att jag väljer en man åt dig, än att du väljer efter ditt eget narraktiga hufvud. Du har ju sett unga Årström, Erik Årström, sin fars kompanjon? En redbar och bra karl, solid förmögenhet ... det är med deras hus jag har gått in på den stora spanmålsaffären, du vet ... uti hvilken jag nedlagt halfva min förmögenhet. Det blir en bra affär, jag väntar just bref derom. Det har blifvit missvext i Nederländerna ...

– Åh, har det blifvit missvext i Nederländerna?

– Jo du, engång få vi finnar också mata de rika holländarne. Således, mitt kära barn, blir unga Årström din man. Mången kommer att afundas dig, min pia2; men något för något; de finnas väl, som komma att afundas Årström också. Det är öfverenskommet mellan hans far och mig, att ert bröllop skall firas i julhelgen. Jag bör icke dölja för dig, att gamla Årström har mycket inflytande i borgareståndet.

– Nej, hvad säger min far? Hur har han kommit åt ett så stort inflytande?

– Redbarhet, drift och förmögenhet, det är säkrare vägar, än alla intriger, till ett godt namn som medborgare och patriot. Om du visste, mitt kära barn, hvilka ränker man satt i omlopp för att störta din far! Men det skall ej lyckas dem; den gamle Larsson är dem för seg. Och sedan har jag ju dig! ... Är det något som du önskar dig, lilla toka? Kanske ett af de vackra armbanden, som hänga i fönstret hos guldsmeden vid Storkyrkobrinken? Eller kanske en af de dyra flandriska spetskragarna, som mången fröken vid hofvet ej har råd att bestå sig? Nej, tacka mig icke på förhand, du har det ej än, din nippertippa! Tror du jag är nog svag att kasta ut så dyra pengar för en sådan kråka som du? ... Hvad ger du mig, om du får de der spetsarna, säg?

Ester slog sina armar omkring hans hals. – Allt hvad du vill, far, utom dig sjelf. Dig skänker jag intet bort för någon Orrström eller Ormbunke, eller hvad han må heta.

– Nå-nå, vi skola talas vid om den saken. Men du har icke låtit mig höra hur du förkofrat dig på kung Davids harpa3. Hvem har varit din lärmästare, barn? Någon gammal organist, tror jag mor Sager berättat mig.

Ester teg. Hon kunde ännu icke konsten att ljuga. Lyckligtvis fordrades intet vidare besked om detta ömtåliga ämne. Fadern fortfor:

– Du skall en annan gång få sjunga för mig N:o 3544. Nu har jag ej tid. Vi ha middag och straxt derpå utskott. Hvad tänker du nu företaga dig? Du ämnar väl ej hela dagen sitta här med dina dåraktiga såpbubblor?

– Nej, far. Nu tänker jag mig ut att rida, som du vet att jag gör alla dar före middagen.

– Hm – jaså, du har fått din vilja fram med den saken också. Jag borde annars icke tillåta dig det ... ty det är intet vanligt för flickor af ditt stånd. Men jag vill att mitt barn i allt skall kunna täfla med hvem som helst, om det också vore den fina franska fröken vid hofvet; hon rider i alla fall icke hälften så väl som du. Men akta dig, mitt kära barn, att ej schäcken går durch5 med dig; jag tycker han klipper nog mycket med öronen.

– Det har ingen fara; jag har sett dem som varit värre än han.

– Jo-jo, du har icke glömt ditt äfventyr vid Korsholm. Den der unga grefven är nu här. Han skall vara förlofvad, sägs det, med fröken de Lynar.

Ester bleknade. – Det är icke sannt! utropade hon.

– Hvad menar du? Ett råd ger jag dig, barn; lyssna aldrig till pigsqvaller. Jag kan väl tro att Lovisa regalerar6 dig med historier från hofvet. Hör på, rider du ännu ut med den gamle stallmästarn?

– Nej, far. Jag rider nu ut med Calle Sager, fastän han är en dålig ryttare.

– Det tycker jag ej om. Har ej stallmästaren tid att rida ut, så får du finna dig i att bli hemma.

– Far behöfver intet bry sig om Sager, han är en narr. Det är också sista gången jag nu ämnar rida ut i hans sällskap.

– Må så vara, efter det är sista gången. Men nu ha vi middag. Farväl med dig, min flicka. Rid försigtigt. Och Gud beskydde dig!

– Farväl, min far. Gud beskydde också dig!

Med dessa ord åtskildes far och dotter. Några minuter derefter satt Ester på sin ystra häst och red ut emot Horns tull i sällskap med sin fåfänga kusin.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 läst sig fram – blivit konfirmerad.

2 pia – flicka, stumpa.

3 kung Davids harpa – anspelar dels på den unge David som spelade på harpa och lugnade Saul (1 Sam.), dels på Psaltaren eller annan religiös diktning.

4 sjunga för mig N:o 354 – Jfr kap. 21 »En vindskammare vid Vesterlånggatan», s. 880, r. 15–16.

5 schäcken går durch – hästen med fläckig färg skenar.

6 regalerar – roar.

26. Följderna af en promenad till häst.

I det lilla, men på sitt sätt fashionabla värdshuset Spanien utanför Horns tull hade en utvald samling af Stockholms mest ruinerade unge dagdrifvare slagit sig ned kring ett bord, fullradadt med utsökta holländska pipor och dito knaster1, som då för tiden voro på modet. Tobaken i alla dess former hade varit känd i Sverige och Finland alltsedan trettioåra kriget2, men först på sednare tider hade han fått insteg bland de högre klasserna, hvilka sannolikt efterapade höga preussiska föredömen och tagit seden från Pommern. För de fina, fransyskt bildade ädlingarna fortfor all tobak att vara en styggelse, men just detta framkallade bland dagens mindre nogräknade lejon en opposition, och ju tjockare moln de läto bolma ur sina granna porcellinshufvuden, desto mera ansågo de sig stå på svenska frihetens sida mot de aristokratiska fördomarne. För öfrigt sörjde man med passande portioner af Rostocks öl tillräckligt för att piporna icke blefvo torra. Man hade ingen anledning att skona hvad huset förmådde; ty lustpartiet bekostades af den rike Sager, hvars ankomst väntades hvarje ögonblick, för att begynna dagens arbete, en finare middag, der de simplare varorna skulle utrymma platsen åt tyska och franska viner, som väntade i karafiner af böhmiskt glas.

Politik var dagens lösen, och sällskapet, hvars medlemmar hade vid en statshvälfning ingenting att förlora, men allt att vinna, hörde naturligtvis till oppositionen. Bland dessa herrar funnos spelare, som offrat sin förmögenhet på den bedrägliga lyckans altare, goddagspiltar3, som uppätit sitt arf i förväntan på onklars och tanters frånfälle, lättingar, som icke kunnat komma till någon syssla under det stränga och arbetsamma Hornska systemet. Alla dessa voro för ögonblicket Hattar; alla öfvade sin qvickhet på den nuvarande styrelsen, hvilken ej förstod att tillbörligt uppskatta deras talanger, och voro som bäst i färd med Europas politiska ställning, då man hörde hästtraf på gården och såg den väntade värden, Calle Sager, anlända.

Till allas förundran skedde intåget på ett nog eget sätt. En ung, smärt flicka, sällsynt smidig och behagfull i alla sina rörelser, inträdde till fots på gården, ledande vid tygeln en häst, på hvars rygg unge Sager endast med möda tycktes hålla sig fast. Det upplystes snart, att den hygglige unge mannen fallit från hästen; och emedan det torde vara så godt att genast berätta sakens sammanhang, var händelsen den, att Ester Larssons schäck hade skenat, Sagers fuchs4 hade följt sin kamrats exempel, och äfventyret hade slutats dermed, att ryttaren gjorde en kullerbytta, hvarpå Ester, som redde sig bättre, hade bjudit honom sin häst och på hans begäran ledt honom till värdshuset, uti den tron att han var illa skadad och behöfde en snar hjelp.

Skadan måtte likväl icke varit så lifsfarlig som Ester föreställt sig, ty knappt hade hon hjelpt sin kavaljer ur sadeln och ledt honom in i huset, innan han tycktes märkbart repa sig vid åsynen af de gamla vännerna och det dukade bordet. Han förklarade nu, att ett stycke hummer och några glas rhenskt skulle troligen ej bekomma honom illa, isynnerhet om hans dame behagade taga plats vid hans sida och återhemta sina krafter i det patriotiska och högst belefvade sällskap han skulle hafva den äran att presentera för henne.

Ester Larsson var icke den som brukade tappa kuraget; men inkommen så oförmodadt i ett sällskap af främmande karlar, hvilka icke brydde sig om att dölja sin munterhet, kände hon sig på engång förvånad, ond och förlägen. Dörren stod öppen; hon vände sig om för att gå.

Men nu ställde sig en af herrarne i hennes väg. Det vore omöjligt, förklarade han, att en så förtjusande fé, som räddat deras vän ifrån undergång, kunde lemna dem, utan att tillåta sällskapet hembära henne sin hyllning uti ett glas äkta Rüdesheimer.

– Åh, drick du, och krusa intet5; herrarne veta ju alla att du är min lilla fästmö, inföll herr Sager vårdslöst, der han, utan minsta tecken till någon vådelig åkomma, just höll på att slå sig ned vid det rågade bordet.

– Hans fästmö! Vi gratulera! Vi gratulera! utropade gästerne, i det de med fyllda glas trängde sig kring den förskräckta flickan, som icke såg någon möjlighet att undkomma. Det var icke första gången de hörde Calle Sager skryta af sin nära förbindelse med den österbottniska borgarekungen och alla hans rikedomar, yngsta dottern inberäknad. Mot en sådan liten simpel borgarflicka kunde man tillåta sig allt.

– Hennes skål, min söta vän! ropade en af de närgångnaste, den redan något mosige Gyllenfeldt.

– Åh, drick – det är inte tjära, det här! skrattade närmaste man, den unge sprättande von Hartzdorf, som bar den elegantaste stångpiskan6 i hela sällskapet.

– Jag hoppas vi bli marskalkar på bröllopet, tillade försmädligt den korpulente baron Krauser, Stockholms störste ostkännare, i det han prydligt instack servietten mellan vesten och det omsorgsfullt stärkta kråset.

– Och hvad svärmor skall bestå fina kökshanddukar! yttrade den gentile Lejonram, som skröt att inom sex veckor hafva tappat två tunnor guld7 på biribi8.

– Se så, kom hon, min lilla vän, och tag en sup och en smörgås! återtog Gyllenfeldt otåligt, i det han rågade det oförskämda gycklet med att taga Ester i venstra handen, för att leda henne till bordet.

Men nu var det slut med Ester Larssons korta tålamod. Hon svarade honom som kanske icke mången förolämpad flicka vågat svara i hennes ställe. Hon slog honom med ridspöet midt i ansigtet. Och hon slog icke falskt. På hans blossande panna och kinder vittnade strax en högröd strimma, att näpsten var lika grundlig, som välförtjent.

– Sakramentskade borgartossa! var det fina utrop, som i första häpenheten undföll den mosige herrn, i det han släppte Esters hand och förbluffad tog sig öfver det svidande stället.

Herrarnes indignation öfver detta attentat blef förfärlig. De trängdes kring Ester under stoj och gyckel. Herr Sager lemnade sin tallrik med den nyss inburna hummern, för att uttrycka sin förtrytelse öfver den obelefvade flickans högst plumpa beteende. Endast Krauser satt orubbligt småleende qvar med servietten vid kråset och benade läckerbitarne af en stekt helgeflundra.

Under oväsendet hade man icke bemärkt, att en nykommen gäst inträdt i rummet bredvid och reqvirerat ett glas vin, under det att han genom den halföppna dörren tydligt hörde hvarje ord uti salen. Nu fann han för godt att träda in midtibland sällskapet, trängde de närgångnaste tillbaka och ställde sig beslutsamt vid Esters sida.

Den nykomne var grefve Carl Victor Bertelsköld, hvilken, i det han red förbi värdshuset Spanien, hade igenkänt Ester Larssons schäck på gården och, förvånad deröfver, beslutat göra sig underrättad om orsaken till hennes närvaro på detta icke alldeles väl beryktade ställe.

– Hvad? utropade han med vredens rodnad på sin högburna panna, – hvad, mina herrar, är detta ett beteende, som anstår svenska adelsmän emot ett värnlöst och aktningsvärdt fruntimmer? Finns någon här, som vågar kasta minsta fläck på denna unga flickas rykte?

Herrarne sågo på hvarandra, Gyllenfeldt mumlade: – hvem har gett grefven rätt att melera9 sig i våra affärer? Hon har slagit en adelsman; hon skall, ta mig tusan böflar, kyssa mig först på hand och sedan på mun.

Bertelsköld svarade med en blick af förakt.

Lejonram, spelaren, han som bland rumlarne10 hade det bästa hjertat, slog nu grefven sakta på axeln och hviskade: – var förnuftig, väck intet gräl. Kom och töm ett glas med oss, så låta vi flickan löpa sin kos. Vi veta ju alla att du var hennes kavaljer på maskraden hos grefve Tessin.

– Hvem har spridt ut ...?

– Hvem? Fråga den första perukmakare, som friserar ditt hår, ty det är troligen nu ett samtalsämne på alla Stockholms barberarestugor. Jag hörde det i dag af en liten gemen karl vid namn Spolberg eller Spole, eller hvad han må heta.

– Jaså, skrek åter Gyllenfeldt, som tycktes draga sig något dylikt till minnes, – grefven tror att vi här ha maskrad, der man utan reprocher11 kan införa hvilken dame från gatan som helst?

– Tror grefven att vi låta lura oss så lätt som vissa höga nattmössor?

– Låt henne dansa sina pas de printemps12! Här finnas moitiéer13 tillräckligt – sommar, höst och vinter – efter behag!

Stormen vexte. Bertelsköld fattade Ester vid handen och ledde henne in i ett sidorum. – Blif här några ögonblick, hviskade han; – och skulle jag blifva urståndsatt att föra dig härifrån, så skall löjtnant Lejonram göra det. Frukta icke; han är bättre än sitt rykte.

– Om du dör, vill jag dö med dig! utropade Ester och hängde sig vid hans arm. Hon var utom sig, hon visste icke mer hvad hon sade.

– Nej, Ester, jag lefver ännu för att försvara din heder. Stadna; denna skymf kräfver blod!

– Nej, nej, gå icke, de döda dig! Jag släpper dig icke! och hon klängde sig ännu fastare vid hans fångade arm.

– Arma barn, vet du då icke att jag älskar dig och att din heder är min! Vill du bringa mig till förtviflan?

Ester såg på honom med ett par stora, förvånade ögon och släppte hans arm. – Gå, gå! hviskade hon, fåfängt sökande att dölja sina tårar.

Bertelsköld stängde dörren till sidorummet och inträdde i salen. Han fann alla beredde på en blodig upprättelse. Man tvistade endast om hvem som först borde korsa sin värja med Ester Larssons försvarare.

– Mina herrar, sade den unga grefven lugnt och bestämdt, – herr Gyllenfeldt har fått ett slag öfver ansigtet. Jag förklarar att han fullkomligt förtjent det, och det är således honom som jag först skall hafva den äran att möta. Löjtnant Lejonram torde ha den godheten blifva min sekundant.

– Jag proponerar att vi sluta vår middag och sedan uppgöra affären på Liljeholmen, föreslog Krauser, missnöjd att blifva störd i sin angenäma sysselsättning.

– Omöjligt! Mörkret inbryter! Allons14, till saken! ropade flera röster.

– Det är också min mening, yttrade Bertelsköld.

Man rangerade15 sig och afkastade rockarna. Gyllenfeldt hade i hast blifvit nykter och utsåg von Hartzdorf till sekundant.

Striden begynte. Båda motståndarne voro öfvade fäktare, men Gyllenfeldt, ursinnig öfver den lidna förolämpningen, var ur stånd att behålla det lugn han så väl behöfde för att parera sin skicklige motståndare. Det dröjde ej länge, innan en skarp stöt genom högra axeln afpressade honom ett rop af raseri.

– Gör ingenting; låt oss fortsätta! ropade han. Men snart hängde hans arm maktlös vid sidan, och Bertelsköld sänkte sin värja.

– Turen är hos er, herr von Hartzdorf, yttrade grefven.

Den sårade fördes undan, och Hartzdorf trädde i stället. Ung och veklig, hade han varit ett lätt byte för en mindre skonsam fiende. Bertelsköld nöjde sig att rispa ett märke öfver hans högra kind, hvarpå sekundanterne skyndade att korsa sina värjor emellan de stridande.

– Adieu, mon plaisir16 hos det täcka könet, anmärkte Krauser, utan medlidande med sin bestörte vän, hvars första omsorg var att betrakta blessyren i spegeln.

– Turen är hos er, herr baron! yttrade Bertelsköld, skenbart lika lugn, ehuru man af den skarpa tonen kunde ana att förbittringen gäste inom honom.

– Ni hade kunnat vänta, tills jag slutat kalkonen, brummade den utmanade, i det han prudentligt hopvek servietten, strök sig om läpparne och ställde sig i posityr17. – Låt det gå fort, jag är hungrig! tillade han helt vårdslöst lekande med värjan, likasom hade han aldrig brukat henne till annat än peta ned äpplen.

Bertelsköld lät likväl icke bedraga sig. Han visste, att han nu hade att göra med sin farligaste motståndare, Stockholms mest beryktade duellant, en fulländad fäktare, invigd i alla de italienska mästarnes finter. Han visste, att denne kallblodige egoist skulle spetsa honom på sin värja med samma likgiltighet, som han skar sönder en kyckling. Han beslöt att taga sig till vara, ty Krausers plan var påtagligen att genom låtsad vårdslöshet göra sin fiende säker och förleda honom att blotta sig för den alltid lurande, alltid vaksamma värjspetsen.

– Huru många har ni dödat i dueller, herr grefve? yttrade Krauser helt legert18, just under det att han parerade ett väl måttadt utfall.

– Ni blir den förste, svarade Bertelsköld i samma ton; men hans blod begynte att sjuda.

– Hvad? Ingen enda? Och jag roar mig som bäst med den åttonde, återtog baronen, i det han, medan han ännu talade, riktade en försåtlig stöt mot Bertelskölds bröst. Värjan slogs åt sidan, men uppslet skjortärmen, och en blodstrimma färgade linnet rödt.

– Nej, se! Jag tror ni spillt lingon på ärmen, anmärkte Krauser.

Bertelsköld insåg sin fara. För hvarje minut blef han hetare, hans motståndare deremot allt kallare, allt försmädligare. Deri låg vådan. Han beherrskade sin vrede och öfvergick från anfall till försvar.

– Åh – man är rädd om sitt grefliga hull, gäckade Krauser, och i detsamma blottade han sig med flit, för att förleda grefven till utfall. När denna plan slog fel, miste Krauser i sin tur tålamodet. – Finissons!19 ropade han.

Bertelsköld höll sig på defensiven. Krauser ansåg detta härröra af blodförlust och trodde sig nu kunna våga en afgörande stöt. Han drog sig ett steg tillbaka, likasom ville han ställa sig en garde, men i samma ögonblick gjorde han ett våldsamt utfall, hvilket ej lyckades bättre, än att han störtade på sin motståndares utsträckta värja, som gick honom tvärsigenom veka lifvet och fällde honom till golfvet.

– La piéce est finie, allons souper! utropade han med de bekanta hemska orden vid Carl XII:s död,20 i det en ström af blod forsade ut genom näsa och mun. Gurmanden hade slutat sin bragdrika bana.

– Fort till häst! hviskade Lejonram.

Bertelsköld insåg att hvarje dröjsmål var vådligt. Han ryckte Ester med sig och skyndade ut. Ej ens Sager hindrade dem, och snart galopperade båda öfver bron till Liljeholmen.

Då höll grefven stilla. – Nej, sade han, – jag måste återföra dig till din far.

– Hellre till döden! utropade Ester förfärad. – Maskradhistorien är känd i hela Stockholm. Min far är fruktansvärd, och det lyckligaste jag kunde vänta vore att ännu i afton förenas med en man, hvilken jag afskyr.

– Nåväl, sade Bertelsköld; – jag vet en annan fristad, der du kan lefva trygg, tills stormen är öfver. Jag för dig under min mors beskydd.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 knaster – eller knastertobak: sämre importerad röktobak.

2 trettioåra kriget – 1618–1648.

3 goddagspiltar – personer hemfallna åt bekvämlighet och vällevnad.

4 fuchs – eller fux: häst som har rödbrun färg.

5 krusa intet – gör inga invändningar.

6 stångpiskan – mansfrisyren där nackhåret samlas till en fläta och omviras med band.

7 två tunnor guld – 200 000 daler silvermynt.

8 biribi – ett italienskt, rulettliknande hasardspel.

9 melera – blanda.

10 rumlarne – festarna, festprissarna.

11 reprocher – förebråelser.

12 pas de printemps – här: vårdanser; av fra. pas de danse, danssteg, och printemps, våren, jfr Ester Larssons uppträdande som Våren på den ovan skildrade maskeraden (kap. 22, s. 886, r. 21–25).

13 moitiéer – stavningsvariant av moatjéer: kavaljerer.

14 Allons – (fra.) låt oss sätta igång.

15 rangerade – grupperade.

16 Adieu, mon plaisir – (fra.) farväl, mitt nöje.

17 posityr – gardställning.

18 legert – legärt: nonchalant, vårdslöst.

19 Finissons! – (fra.) Låt oss sluta!

20 La piéce est finie, allons souper! […] orden vid Carl XII:s död, – (fra.) Spelet är slut, låt oss supera! Uttrycket härstammar från Voltaires biografi över Karl XII (Histoire de Charles XII 1731) där det tillskrivs den franske fortifikationsofficeren Philippe Maigret, vittne till Karl XII:s död (återges även av Lundblad, Carl XII:s historia. Andra Delen 1839, s. 514).

27. Minorna börja springa.

Samma dag händelsen inträffade på värdshuset Spanien, hade presidenten grefve Torsten Bertelsköld mottagit gynnsamma underrättelser. Hans största fisk – hans hvalfisk, som ingen förut kunnat binda och fånga – begynte att sprattla i noten. Och allt tätare drogs det snärjande garnet kring Sveriges verklige herre och styresman, den gamle, af år, mödor och ära nedtyngde grefve Arvid Horn; allt mera vidgades horizonten för Hattarnes äregiriga framtidsplaner, och för hvarje dag såg man dem allt mera närma sig deras föresatta mål: en ny styrelse och ett nytt politiskt system. Segervissheten lyste ur den ränkfulla diplomatens skarpa blickar, der han, ensam i sitt kabinett, begrundade medlen att bryta det sista motståndet. Han var för klok att förakta de mindre fiskar, som ännu återstodo att fjälla, och framförallt generade honom borgarståndets fortsatta motspänstighet. Det var visserligen blott ett stånd mot tre, på hvilka man ansåg sig vara säker, men det var af vigt att äga nyckeln till landets kassakista, och så länge man icke ägde borgareståndet i sin makt, kunde man alltid befara att nyckeln icke ficks eller icke tog upp det krångliga låset.

Klockan var mellan 5 och 6 på eftermiddagen. Vaxljusen brunno i silfverkandelabrarne, och grefven, som tycktes vänta någon, såg tid efter annan på klockan. – Skulle den gamle vargen vädra försåt? sade han till sig sjelf.

Men dubbeldörrarna öppnades, och kammartjenaren anmälde riksdagsmannen Larsson. Grefvens panna ljusnade, och han nickade ett »stig in!»

Larsson inträdde, alltid lika styf som en bjelke ifrån hans hemlands skogar. – Herr grefven har låtit kalla mig, sade han efter en snäf bugning. – Vi hade utskott i ståndet, så att jag ej kunde infinna mig precis klockan fem.

– Gör ingenting, min bäste Larsson; tjenst och fädernesland framför allt. Var god och tag plats. Jag har önskat språka med er om vår gemensama affär, de österbottniska städernas stapelfrihet.

– Jag bekänner att jag ej mera hyst något hopp om herr grefvens gunstiga förord ...

– Men min bästa vän, ni misskänner fullkomligt mina goda afsigter. Vi kunna vara af olika mening i andra frågor, och hvar och en bör följa sin öfvertygelse; men hvem skulle ej göra edra patriotiska tänkesätt den rättvisa de så väl förtjena! Tro mig, – och dessa ord yttrades med en rörande uppriktighet – jag är er verklige vän och gör allt hvad i min förmåga står, för att tjena er.

Larsson svarade med en kort bugning, som lemnade vänskapsförklaringen i dess värde.

– Ni har fiender, min bästa Larsson, fortfor grefven; – fiender som söka att skada både er och er sak. Plomgren t. ex.; en egennyttig karl! Jag afskyr sådana karlar. Om ni ville hafva förtroende till mig, skulle jag använda hela mitt inflytande, för att tillintetgöra hans planer. Er process, ni vet; hvad tycker ni väl? Högsta domstolens ledamöter påstå, att ni bestämdt skall förlora. Och det gäller ju halfva er förmögenhet?

– Tillåter ers nåd att vi återkomma till stapelfriheten?

– Det är just derom jag ville tala. Ni förstår, att en sådan process måste skada er sak på samma gång som er sjelf. Man skulle säga att ni begär stapelfrihet, för att reparera edra förstörda affärer. Och när man, som ni, ligger vidt ut, i spanmålsexport t. ex., hvilket alltid är en vanskelig affär, som dependerar1 af konjunkturen.

– Jag inser ej hvad mina enskilda affärer hafva att göra med kongl. majestäts och riksens ständers beslut. Jag är associerad med huset Årström & Söner i Stockholm och skulle kanhända vinna mera uppå att Stockholm behölle sina uteslutande privilegier på verldshandeln. Men det är en skriande orättvisa att förbjuda idoga städer, rikets bästa exportorter, att utföra sina varor till den marknad de finna fördelaktigast, ... att tvinga dem sälja åt Stockholmaren för underpris och köpa af honom för hvad han behagar fordra, på det att han må kunna förtjena, medan alla andra förlora. På det sättet kommer aldrig rikets handel i flor; all spekulation förlamas, våra fattiga städer gå under, Finland betalar en oerhörd indirekt skatt, och Stockholm utsuger landets märg, utan att sjelf äga en varaktig vinst; ty ju mera landet utarmas, desto mindre konsumerar det, och desto mindre förtjenar Stockholm sjelf på sitt monopol.

Den sträfve gubben blef varm, när han kom in på det ämne han satt sig före såsom sitt lefnadsmål. Statsmannen hörde honom tålmodigt och med ett mildt smålöje samt fortfor sedan i den mest vänskapsfulla ton:

– Till hvem säger ni detta, min ärade vän? Till en man, som fullkomligt delar er åsigt och anser, likasom ni, denna sak för handelns och sjöfartens lifsfråga. Men edra fiender skola invända, att ni sjelf är ett exempel på det nu gällande systemets gagn och ändamålsenlighet. De skola svara, att ni sjelf under detta system förvärfvat en högst betydande förmögenhet, – att ni äger åtta skepp i sjön – att ni är Finlands störste exportör – att ert namn gäller i hela den handlande verlden som guld, – ja, att ni med rätta förvärfvat den ärofulla benämningen af borgarnes konung ...

– Så mycket mindre, ers nåd, bör jag beskyllas att af egennyttiga afsigter votera för stapelfriheten; – och den stolte gubben rätte sig vid dessa ord ett hufvud högre än förr.

Presidenten Bertelsköld kunde ej alldeles undertrycka ett eget hånande, elakt och olycksbådande löje. – Ni har rätt, sade han, – er ställning är för närvarande lycklig och oberoende. Rik, ansedd och mäktig, firad, beundrad och afundad af alla edra medbröder, lycklig familjefar – icke sannt, ni har ju välartade, älskvärda barn, och bland dem en dotter, som utgör er ålders glädje? – hvad kan en dödlig mera begära af lifvet? Min bästa Larsson, tillåt också mig, en gammal, ensam ungkarl, att afundas er lycka!

– Herr grefve, det är nu icke fråga om mig ...

– Just om er, min vän, eller, hvad som är detsamma, den sak ni förordar. Föreställ er till exempel, att hela denna sällsynta, denna högt beprisade lycka, som menniskorna afundas och som ni – naturligtvis med allt skäl – tillskrifver er egen drift, klokhet och arbetsamhet, föreställ er att denna lycka är ett korthus, byggdt på lösa sanden och färdigt att ramla för första vindpust, kanske i samma stund vi tala derom.

Larsson såg honom styft i ansigtet. Men detta ständigt småleende, ständigt kalla ansigte var omöjligt att genomskåda.

Grefven fortfor:

– Jag ber er, hör noga på hvad jag nu har att säga er, och märk väl att jag talar som en vän, hvilken endast önskar ert eget bästa. Till en början kommer ni att förlora er process.

– Det är möjligt.

– Det är säkert. Min vän, det kommer att högst betydligt skada ert anseende. Ni kommer att framstå deri som en man, hvilken velat – hur skall jag uttrycka mig? – plundra sina närmaste anförvandter.

– Ers excellens!

– Hör mig med tålamod. Hvarföre riskera halfva er förmögenhet och hela ert anseende? Vore det ej skäl att nedlägga denna infama rättegång, som ruinerar er? Besinna, hvem är er motpart? En äfventyrare, en simpel karl, en betjent hos min brorson. Och en man som ni skulle tillåta en sådan person att degradera er till hvad edra fiender skulle kalla en sniken roffare? Det är omöjligt. Vi måste skicka er motpart till Ungerns moraser, derifrån han kommit.

– Jag tackar ers nåd. Men emedan en sådan biläggning skulle pålägga mig en förbindelse, som jag ej kan uppfylla, vill jag hellre stå risken, om så måste vara.

– Verkligen? Ja, det är sannt, ni disponerar ännu en betydlig egendom, som icke beror af edra brorsbarns anspråk. Jag vill påminna mig, att hela detta ert rörelsekapital, och kanske något deröfver, är för närvarande nedlagdt i en stor spanmålsaffär på Holland.

– Jag ber ännu engång, att ers excellens ej blandar sig i mina affärer.

– Ni skall strax finna orsaken. Se här en apostille2, som jag i dag på morgonen erhöll från holländska ministern. Han skrifver mig, att den fria spanmålsinförseln i Nederländerna upphörde den 25 sistlidne Oktober och att, tvärtemot förbudet, en med spanmål lastad svensk kofferdiflotta3, tillhörande handelshuset Årström & Söner i Stockholm, den 26 Oktober inseglat i Zuidersee. Jag beklagar er, min vän; ty ni vet huru afundsjuke holländarne äro om sina jordbruksintressen. Derest ej diplomatien lyckas bemedla affären, äro skepp och gods förbrutna och underkastade konfiskation.

Larsson bet sig i läppen. Man såg, att pilen hade rispat hans köpmanshjerta. Men han beherrskade sig. – Jag hoppas, sade han med fattning, – att svenska regeringen icke skall tillåta ett så groft våld mot dess undersåtares egendom.

– Hvad vill ni man skall göra? Ni påminner er under hvilka lumpna förevändningar engelsmännen borttogo våra fartyg i Carl XI:s tid4, och Sverige stod likväl då på höjden af sin makt. Myn heers i Amsterdam äro mer än billigt jaloux’a5, och jag fruktar Sverige har icke råd att skaffa sina undersåters anspråk gehör. Ni, som önskar freden à tout prix6, ni vill väl icke börja krig för Årströms & Söners spanmålsflotta?

– Ers nåd, om ett så skändligt öfvervåld äger rum utan en skarp reklamation från svenska regeringens sida, så förtjenar icke denna usla styrelse att en ärlig man spiller ett ord till dess försvar eller en fyrk7 till dess understöd.

Presidenten smålog; det var dit han ville komma. – Nå, det fägnar mig uppriktigt, min bästa Larsson, sade han, – att engång höra er yttra en sund åsigt om vår politiska ställning. Ni finner hvarthän vi kommit med denna styrelse, som humilierar8 oss i våra egna och utlänningens ögon. Och denna styrelse är det som ni försvarar i borgarståndet! Nej, min vän, vi måste hafva en förändring, och uppskjutes den längre, är äfven er sak förlorad. Den nya styrelsens första omsorg skall blifva att skaffa alla rätt och att föra ett decideradt9 språk mot utrikes makters exorbitanta10 pretentioner.

Larsson betänkte sig några bistra ögonblick. Derpå yttrade han: – Jag tror mig känna grefve Horn; det är omöjligt att han kan lemna denna sak utan afseende.

Åter smålog statsmannen. – Jag tviflar att grefve Horn finner för godt att befatta sig med edra angelägenheter. Han har för närvarande nog af sina egna.

– Han skall, han måste höra mig.

– Men om hans afsked endast väntar på konungens underskrift?

– Så vänder jag mig till grefve Bonde.

– Och om hans afsked väntar på ständernas underskrift?

– Grefve Hård!

– Samma förhållande.

– Må vara. Innan jag har full öfvertygelse, förändrar jag icke min åsigt i borgareståndet.

– Jaså. Ni äger er frihet. Jag har rådt er som en vän, men ni föredrager att blifva på engång deshonorerad11 och fullkomligt ruinerad. Ni kan i alla fall trösta er med er husliga lycka ... edra barn ...

– Jag har sagt ers excellens engång förut, att jag aldrig säljer min politiska öfvertygelse. Hot eller smicker, det qvittar mig lika. Är det något, hvarmed jag annars kan vara till tjenst?

– Nej. Bevare mig himlen att vilja rubba edra patriotiska tänkesätt ... Men apropås af edra barn, tillåt mig, min bästa Larsson, ännu en fråga, och här antog grefven sitt blidaste småleende. – Jag hoppas, att er dotter befinner sig väl? En förtjusande varelse; jag beundrade verkligen hennes dans på maskraden hos grefve Tessin.

– Herr grefven misstager sig. Min yngsta dotter är ett barn och kan aldrig hafva den äran att visa sig i en så hög societé.

– Hvad, min vän? Jag visste väl att ni var medbrottslig i denna lilla förtjusande intrig, men jag trodde icke ni längre affekterade att bibehålla er dotters inkognito. För öfrigt talar hela Stockholm om ingenting annat än mamsell Larsson och hennes täcka dans i quadrillen för de kungliga, der hon spelade Vårens rol. Jag tillstår att grefve Tessin och hans majestät sjelf med någon förvåning hörde, att en person, som ej var inviterad, hedrade societén med sin närvaro ....

– Ers excellens, det är ett nedrigt förtal! – Den sista, väl riktade pilen begynte att tränga igenom pantsaret af is kring borgarekungens hjerta.

– Men, min kära Larsson, hvarföre neka till ett litet oskyldigt skämt? En vacker flicka kan taga sig friheter, med hvilka vår upplysta tid ej bör räkna så noga. Ni såg sjelf, hvilken grace, hvilken hardiesse12! Åh, det var för charmant! Er uppfostran skulle göra heder åt en dam vid hofvet.

– När jag säger ers excellens att det är lögn, så borde jag ej behöfva säga det två gånger, genmälde Larsson, i hög grad uppbragt och orolig.

– Som ni behagar! Fråga hvem ni först möter på gatan hvarom man talar alltse’n i går. Hela verlden vet, att min brorson var den som lyckades sauvera er dotter ur trängseln. Jag säger ingenting derom. Jag gillar hans smak.

– Nedriga smädelser! Ah, J tron då, högförnäme herrar, att J ostraffadt kunnen skymfa en borgares heder!

– Förifra er icke! Hvem talar om heder? En bagatell. Har ni händelsevis hört hvar er dotter nu befinner sig?

Larsson studsade. Det begynte blifva honom klart, att äfven hans älskade barn kunde blifva ett offer för de stämplingar13, af hvilka han omgafs. Hans ögon flammade. – Hvad vet ers excellens om min dotter? frågade han skarpt.

– Men så lugna er då! Er dotter befinner sig troligen förträffligt. Jag hörde blott händelsevis, att hon ridit ut i dag med en ung, mindre välkänd person vid namn Sager, i ändamål att spisa middag med en hop muntra ungherrar på värdshuset Spanien.

– Mitt barn! Min Ester! klagade den olycklige fadren och vred sina händer. Han påminde sig ridten och trodde nu allt.

– På värdshuset – fortfor grefven utan förbarmande – lärer uppstått något gräl om hvem som ägde de största anspråken på er dotters ynnest. Ungt, hetsigt blod, ni vet hur det tillgår. Följden blef ett par eller tre dueller – en baron Krauser lär ha blifvit på platsen, och er dotter säges hafva tagit till flykten med en bland herrarne. Allt detta tilldrog sig knappt för en timme sedan. Man rapporterade det just innan ni kom. Ni kan vara lugn. Såvidt jag vet, är er dotter oskadad.

– Oskadad! utropade fadren i fullt raseri och trädde hotande grefven på lifvet. – Nedriga menniska, tag allt hvad jag äger – ah, ni har redan tagit det! – men gif mig tillbaka min Ester, mitt barn, mitt älskade barn!

Grefven ringde och sade till kammartjenaren: – Led riksdagsmannen varsamt utför trappan; han lider af svindel.

Larsson sansade sig. – Herr grefve, sade han med ännu darrande stämma, – ni borde icke ha glömt Marie Larssons historia* och den icke hedrande andel ni hade deri. Det gifs en försyn, som skall hämnas den ringas oförrätt på de mäktigas hufvuden.

– Men min bästa vän ...

– Smäda mig icke med er vänskap, herr grefve! Från denna stund äro vi dödliga fiender.

Och borgarekungen gick mer styf än han kommit, utan minsta krökning af sin oböjliga nacke.

Fotnoter till detta avsnitt

* Se berättelsen »Ödemarkernas vår.»

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 dependerar – beror.

2 apostille – här: meddelande.

3 kofferdiflotta – handelsflotta.

4 engelsmännen borttogo våra fartyg i Carl XI:s tid – Avser förmodligen engelska navigationsakter 1651–1673 (redan före Karl XI:s regering) som hindrade fartyg från Sverige och andra länder från att handla på England.

5 Myn heers […] äro mer än billigt jaloux’a – herrarna är orimligt missunnsamma.

6 à tout prix – (fra.) till varje pris.

7 en fyrk – ett öre.

8 humilierar – förödmjukar.

9 decideradt – bestämt.

10 exorbitanta – som överskrider gränserna för det rimliga.

11 deshonorerad – vanhedrad.

12 hardiesse – (fra.) djärvhet.

13 stämplingar – konspirationer.

28. Grefve Horns fall.1

Vi skola nu, tvärtemot bruket i verlden, vända våra blickar från den uppgående solen till den nedgående, från dem som uppklifva på ögonblickets skuldror till dem som falla under bördan af dess tyngd. Märk, att vi tala om förgångna tider och om en fallande storhet – hög och aktningsbjudande i sjelfva sitt fall – icke om dessa småkryp, dem tidens vindar oförskylldt lyftadt till höjderna, för att nästa minut åter bortblåsa dem till deras rätta plats i det låga.2

Och der dessa berättelser läsas af finska ögon, märk att Arvid Horn var en finsk man, den störste statsman som härtills utgått från landet öster om Bottenhafvet3.

Vi inträda i ett annat kabinett, lika elegant och än mera luxuriöst möbleradt, än presidenten grefve Torsten Bertelskölds. Men detta gemak har i all sin prakt ett tycke af ålderdom; der är damm på taflorna, damm på statyerna, damm på de ståtliga folianterna i deras hylla, damm på de fina, med siden och sammet beklädda möblerna. Gardinerna nedfalla i tunga festoner4 och förmörka rummet; mattorna äro så mjuka, som vore ljudet af minsta steg olidligt för innevånaren. Oaktadt sin kända smak för lyx och komfort, har ägaren ej på länge kunnat förmå sig att låta damma och städa sitt arbetsrum; han sätter mera värde uppå att icke minsta möbel rubbas, icke minsta papperslapp förflyttas ifrån sin plats. Han är konservativ ända in i småvanorna af sitt dagliga lif, och han har rätt att vara det: han är 70 år och har i unga år hjelpt Carl XII att på den tidens sätt damma och städa nordens riken.

Nu sitter grefve Arvid Horn, gammal och skröplig vorden, vid det tungt belastade arbetsbordet. Urverket har ej stadnat; hans sekreterare har nyss bortgått, belastad med bref till halfva Europas kabinetter och halfva Sveriges och Finlands embetsverk. Ännu för få minuter sedan uttänkte den gamle statsmannen nya politiska kombinationer för tryggandet af rikets välfärd, fredliga planer att låta odlingen eröfra nya riken inom 1721 års mycket hopkrympta gränser5. Ännu nyss var han själen i sitt fäderneslands politiska lif och den som med stadig hand höll statens tyglar, kufvande passionerna och förmedlande så många hatfulla intressen, som korsade, hotade och sökte tillintetgöra hvarandra. Men nu hade han kastat verldens börda från sina skuldror; han var trött, han sökte hvila för sin själ, och framför honom låg Carl XII:s stora bibel uppslagen. Hvad läste han der? Det var predikarebokens första kapitel:

»Allt är fåfänglighet. Hvad hafver menniskan mer af all sine mödo, som hon hafver under solene? En slägt förgås, den andra kommer till; men jorden blifver evinnerliga. Solen går upp och går neder och löper till sitt rum, att hon der igen uppgå skall. Vädret går söder ut och kommer norr igen, och åter på det rum igen, der det begynte. Alla floder löpa i hafvet; dock varder hafvet icke dess fullare; till det rum, der de utflyta, dit flyta de igen. All ting äro mödosam, så att ingen kan uttalat. Ögat ser sig aldrig mätt, och örat hör sig aldrig mätt. Hvad är det som skedt är? Detsamma som härefter ske skall. Hvad är det man gjort hafver? Detsamma man ännu härefter göra skall: oss sker intet nytt under solene. Sker ock något, der man af säga kan: si det är nytt? Ty det är ock förr skedt i de förra tider, som före oss varit hafva. Man kommer intet ihåg huru det tillförene gånget är, ej heller kommer man ihåg hvad härefter kommer, när dem, som tillkommande äro.»6

Vid dessa ord sänkte sig den gamles ärevördiga hufvud mot handen. De sjuttio åren af hans lif, de trettio åren af hans makt gingo förbi honom som en dröm, och han upprepade Predikarens ord: »Jag såg på allt det under solene sker, och si, det var allt fåfänglighet och jemmer.»7

– Allt? frågade han sig sjelf. Och åter svarade han sig sjelf: – tomhet, fåfänglighet, förgänglighet!

Då föllo hans ögon på en annan bok, som låg öppen sedan i går. Det var Senecas arbeten. Ett ställe var der uppslaget, hvilket stämde öfverens med Predikarens ord och lydde:

»Quosdam, cum per mille indignitates in usum dignitatis subrepserint, misera subit cogitatio, ipsos laborasse in titulum sepulchri.»8 Det är: »Några, som med tusen ovärdiga medel krupit upp till höga värdigheter, gripas plötsligen af den ömkliga tanken, att de sjelfve arbetat på inskriften öfver deras graf.»

– Hvad? utropade han. – Är också jag en af dem, som föddes för stoftet och som smugit sig fram till en makt, hvilken de voro ovärdige att bekläda? Hela min lefnads verk, min ungdoms strider för konung och fädernesland, – min mannaålders mödor, och detta fria statsskick som jag grundlagt, befästat och upprätthållit i Sverige – är allt detta ingenting annat, än inskriften öfver min graf?

Han höjde tankfull på axlarne och försjönk i en dyster begrundning. Ack, hvilket lif är så fläckfritt, att icke stundom en tyngande tanke på egna brister, egna svagheter smyger sig in i det ädlaste hjerta och rubbar det sjelfförtroende, som nyss förut måhända häft sig för högt, det medvetande af stora idéer, stora handlingar, hvilket måhända i stoltare ögonblick varit frestadt att tillbedja sig sjelf! Den store, bragdrike, verksamme mannen var i denna stund långt mer att beklaga, än dagakarlen, som räknar hela sin mödas frukt efter den veckolön han uppbär om lördagsqvällen. Denne fattige arbetare ser dock ett resultat framför sig: grefve Horn såg sitt fädernesland sönderslitet af partier, sig sjelf grånad och vanmäktig, – och han frågade sig: för hvad har jag lefvat?

Då öppnades dörren, helt sakta som bruket var uti detta hus, och kammartjenaren anmälde presidenten grefve Torsten Bertelsköld. Den gamle statsmannens panna mulnade ända till åskmoln; likväl sade han: – grefven är välkommen.

Och in trädde med varsamma steg, likasom i ett sjukrum, hans fordne lärjunge, som vuxit mästaren öfver hufvudet och som nu – det visste grefve Horn rätt väl – var själen i den liga, hvilken länge arbetat på hans fall. De båda herrarne kände hvarandra, men huru mycket än tiden förändrat, fanns likväl något qvar af det fordna förhållandet, af mästarens öfverlägsenhet på ena, och lärjungens undfallenhet på andra sidan. Det fanns ganska säkert icke mer än en dödlig, för hvilken grefve Bertelsköld hyste en vördnad, eller rättare en fruktan, som hvarken hån eller slughet någonsin förmådde fullkomligt öfvervinna, och denne ende var hans herre och mästare grefve Arvid Horn.

Och dock hade han nu – kanske i den tron att ingen annan kunde lyckas deri – åtagit sig det svåra uppdraget att förmå den gamle statsmannen till att godvilligt nedstiga från sin höga plats som rikets styresman och lemna makten ifrån sig i Hattarnes händer.

Han började ytterst försigtigt med några deltagande frågor om hans excellens’ helsa, likasom hade detta varit det enda och ganska naturliga ändamålet med hans besök. Hela Sverige, försäkrade han, hade med oro förnummit, att h. exc. långvariga mödor för dess väl medfört en kroppslig trötthet, hvilken, hoppades han, likväl icke skulle hindra h. exc. att ännu i många år egna sin mogna erfarenhet åt fäderneslandets tjenst.

– Förlåt mig, afbröt honom grefve Horn i den bekanta, förnäma tonen, som lärjungen icke illa efterhärmade emot sina klienter – har jag äran mottaga herr grefven som enskild vän, eller som deputerad från riddarhuset?

Presidenten försäkrade att han kommit blott af personligt och skyldigt intresse för att underrätta sig om h. exc. välbefinnande.

– Det fägnar mig. Jag kunde annars inbilla mig, att jag lefver något för länge för herrarnes otålighet. Med grefven är det en annan sak. Men jag blir gammal för både vänner och fiender. När man, som jag, bär ärr ifrån tvenne stridsfält, kan vigören icke räcka i evighet. Mitt sår från Düna påminner ofta om sin tillvaro, men jag skulle kanske glömma det, om jag ej då och då blefve på civila bataljfältet ecraserad9 af anfall både i rygg och flanker. Det finns något som för en gammal krigare är värre än gikten, och det är riksdagarna.

– Smädelsen skall aldrig kunna fördunkla ...

– Låt oss icke tala om smädelsen. Den gör oss samma tjenst, som de glödgade kulorna, med hvilka vi värmde våra tält om vintern i Polen: allt beror på huru man tar dem. Apropos, hur avancerar saken på riddarhuset? Blir man snart af med oss?

– Ers excellens, riddarhuset, liksom de öfriga stånden, vet att till fullo uppskatta ers excellens eminenta förtjenster.

– Jag ber, inga complimenter: låt oss nu lemna våra lexor i den officiösa stilen. Jag frågar huru långt man kommit med vårt syndaregister i afseende på förnyandet af traktaten med Ryssland. Vi ha ju handlat mot secreta utskottets föreskrift, icke sannt? Och vårt fel förminskas icke deraf, att dessa föreskrifter voro förseglade och väntade på en conjunktur, som i vår tanke icke inträffat10.

– Ers excellens känner bättre än jag, att den ryska traktaten verkligen ansetts som en utmaningshandske åt Frankrike, och att ständernas pluralitet torde komma att ställa rådet till ansvar, – likasom att secreta utskottet anser conjunkturen favorabel11 för en allians med Turkiet, subsidier af Frankrike och krig med Ryssland. Man anser något böra vågas för rikets ära och sjelfständighet samt våra förlorade provinsers återtagande.

– Hvad? Favorabel? För det att denne äfventyrare, denne Bonneval i Konstantinopel, inbillar eder allehanda barnsagor om en turkisk allians12! Ära och sjelfständighet, köpta med tiggeri om franska subsidier! Förlorade provinser återtagne af pojkar utan armé, utan fältmateriel, utan flotta, utan penningar! Veten J då så visst, mina herrar, att icke vårt svenska lejon i en sådan råttfälla kunde få släppa till ännu en bit af sitt luggslitna skinn? Och hvar hafven J fältherresnillet, som skall bana eder vägen till dessa fabelaktiga segrar? Jag förstår: helsa Lewenhaupt från en af Carl XII:s gamla soldater och säg honom att länder eröfras icke med stora ord. Säg honom, att det fordras en annan konst att vinna bataljer på slagfältet, än bravorop på talarestolen.

– Jag ber ers excellens vara öfvertygad om att förbittringen emot rådet, grundad eller ogrundad, är ganska stark; men hvad ers exc. beträffar, skall alltid en skyldig vördnad ...

– Bah, hvem talar om mig?

– Och vore icke den nyligen skedda olyckliga noten till danska ministern ...

– Förklara er! Danska ministern?

– Ja, jag kan icke dölja det, ers excellens’ brådska att communicera med danska ministern den convention, som ers exc. nyligen afslutat med Frankrike, anses innebära en våda för alliansen med sistnämnde makt, och några bland ers excellens’ fiender hota ers excellens med en anklagelse för denna indiscretion.

– Hvad? Vi skulle begära Frankrikes tillåtelse att adressera oss till en annan makt i frågor, som röra våra egna intressen? Så, mina herrar? Det är således nu så långt kommet, att ett land, som kallar sig fritt och sjelfständigt, icke vågar yttra ett ord utan dess s. k. allierades samtycke.

– Ers excellens’ fiender ...

– Hvad angå mig mina fiender? Frågan är om riket bör föras i ledband af en ränkfull kardinal i Paris eller en ruinerad vagabond i Konstantinopel13.

Och den gamle, nyss så skröplige mannen gick med ungdomshäftighet fram och åter öfver den mjuka mattan. Plötsligt stadnade han framför Bertelsköld, fixerade honom skarpt och frågade: – hvem blir min efterträdare? Ni eller Gyllenborg?

Bertelsköld svarade med fattning: – må himlen bespara oss denna fråga ännu många år! Men om ers excellens’ långa mödor skulle berättiga till en efterlängtad hvila; – om verkligen denna anklagelse, hvars löjlighet ers excellens behagat så klart lägga i dagen, skulle uppfylla ers excellens med en rättvis förtrytelse, var åtminstone öfvertygad, att det icke är jag, – jag som haft den äran att tjena under ers excellens och har ers exc. ledning att tacka för den erfarenhet jag möjligen kan äga i statsangelägenheter – att det icke är jag, som eftersträfvar en plats, der hvilken som helst måste fördunklas af företrädaren.

Grefve Horn fick under dessa fraser tid att lugna sig. Han satte sig åter och yttrade helt kallt: – enfin14, det är således ni, som ämnar göra mig öfverflödig.

– Ers excellens, dessa misstankar ...! – Och Bertelsköld gjorde min att aflägsna sig med hela den förolämpade dygdens och vänskapens indignation. Men Horn fortfor:

– Herr grefve, – låt oss vara uppriktiga! Jag beklagar mitt land, emedan det för någras maktlystnad, någras äregirighet kommer att kastas ifrån den fredliga banan af frihet och framskridande in på vådliga afvägar, der mitt gamla öga endast kan upptäcka faror och förödmjukelser. Jag vore frestad att också beklaga mig, emedan jag icke lyckats uppfostra en annan skola af statsmän, än talentfulle ränksmidare och uppbrusande politici15, hvilkas vyer knappt räcka till spetsen af deras värja. Likväl har jag en anledning att tacka er herr grefve, – och jag tackar er. Ni har lyftat en börda ifrån mitt hjerta. Se här! – Och dervid utpekade han det ställe ur Seneca, som nyss förut gjort honom så tankfull och nedslagen.

Seneca var ingen obekant storhet för grefve Torsten Bertelsköld; men han hade för länge sedan förgätit denna sentens. Han återlemnade boken med den hånfulla anmärkning, att den utan tvifvel var mycket moralisk.

– Ja väl! återtog Horn med den öfverlägsna höghet, som i ögonblicket bortsopade hånlöjet från motståndarens läppar. – Se der ett af dessa tänkespråk, dem forntidens vishet slungar genom årtusenden framåt emot den låga ärelystnadens fräcka panna! Jag vill nu säga er, herr grefve, hvarför jag tackat er. Ett ögonblick ansåg jag mig hafva lefvat förgäfves. Och ringa må det synas inför den Allsmäktige, hvad min svaga arm förmått. Men när jag mäter mitt verk med edra, mina herrar efterträdare, då känner jag mig äga någon rätt att säga till eder, som brådsken att blifva mig qvitte: jag har upplyftat Sveriges rike ur dess djupaste förnedring, dödsnöd och ödeläggelse till välstånd, anseende och yttre sjelfständighet. Jag har ryckt det ur despotismens kedjor, der det låg vanmäktigt, blödande och förkrossadt, ett rof för Görtz och hans gelikar, som trampade det under fötterna, och återgifvit det dess urgamla frihet, 1734 års lag och hvad som är mer än lagar: aktningen för sig sjelf. Jag har emottagit det som en hopplös ruin; jag återlemnar det som ett rike af framtid och lifskraft. Mina herrar, hvad skolen J göra af mitt verk? – hvad skolen J göra af det rike jag lemnar eder?

Bertelsköld svarade icke. Denna gång var det slut med hans latin16.

Grefve Horn fortfor:

– Det fanns också ett ögonblick, när den gamle romarens ord slogo mig med sanningens skarpa svärd, der jag står vid slutet af min bana, och jag frågade mig sjelf, om mina medel alltid varit de värdigaste – om icke äfven jag arbetat för en tom, eländig titel, som skall blifva min grafskrift. Väl må jag bekänna, att inför den store domaren deruppe står jag lika litet ren, som någon annan dödlig varelse, full af brist och fåfänglighet. Men jemför jag mig med eder, mina herrar efterträdare, då har jag någon rätt att säga till eder: jag har icke smugit mig till makten genom att undanskuffa en föregångare! Jag har icke hållit mig uppe med lögn och svek; jag har icke med eländiga ränker bedragit konung och fädernesland, för att så länge som möjligt sola mig uti makten och förhäfva mig som en af denna verldens väldige. Nej, mina herrar! På den plats jag innehaft har jag lyftats af tidens stormar som en politisk nödvändighet; jag har behållit den så länge jag haft det rena medvetandet att vara mitt fädernesland nyttig, och jag störtas icke derifrån, såsom J en dag skola störtas; – jag nedstiger frivilligt, när jag ser mina afsigter misskända, min kraft bruten, och jag nedstiger, sjelf en fri man, omgifven af fria medborgare, från den höjd, dit jag uppsteg i kamp mot absolutismen, som genom mig blef lyftad från allas skuldror. Se der, herr grefve, hvarför jag har att tacka er; – och nu står det er fritt att handla efter ert godtfinnande. Jag inlemnar i dag min afskedsansökan17.

Grefve Bertelsköld ville säga något, men han fann icke ord. Han stod som en skolgosse inför den gamle mästarens ferla18, och han afträdde stum, förödmjukad, full af raseri, men tillika med hämndens och segerns djupt inom läpparnas fängsel begrafna hånlöje.

Och grefve Arvid Horn återvände, ensam vorden, till Carl XII:s stora bibel, för att nedlägga sin förlorade makt inför Dens fötter, som äger himlen till thron och jorden till fotapall19.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 28. Grefve Horns fall. – Porträttet av Horn i detta kapitel och tidigare i nionde berättelsen, kap. 3 »Flyktingarna» (s. 632 ff.), ligger nära Geijers beskrivning av Horn: denne representerade den gamla aristokratins stolthet, var modig, hade med åldern »dämpat brusande passioner till en lugn och äfven mild yta, som väl anstod hans utmärkta, sköna och värdiga gestalt». Horn iakttog gamla seder, imponerade genom en naturlig värdighet, gudsfruktan och välgörenhet – och hade »en tradition af gammal senatorisk statsklokhet, lämpad till Sveriges förändrade ställning» (Teckning af Sveriges tillstånd 1854, s. 53 f.).

2 Vi skola nu, tvärtemot bruket i verlden, […] plats i det låga. – Kapitlet »Grefve Horns fall» ingick i Helsingfors Tidningar den 26 november 1861. Samma dag innehöll tidningarna nyheten om avskedandet av generalguvernören greve Berg (uppgiven som avgång på egen begäran) den 22 november. Inledningen till kapitlet ger intrycket av en i sista minuten tillkommen kommenterar till den aktuella händelsen. Förmodligen började kapitlet tidigare med »Vi inträda i ett annat kabinett …» som omedelbart anknyter till slutet av föregående kapitel. – Matti Klinge ser här ett exempel på Topelius aktuella anspelningar, men anser att Topelius hade författat hela kapitlet efter att nyheten om Bergs entledigande hade kommit (Idyll och hot 2000, s. 287).

3 Arvid Horn var en finsk man, […] öster om Bottenhafvet – Horn (1664–1742) föddes och växte upp i Finland. I samband med att Gunnar Wetterberg tar upp bilden av Horn i äldre forskning och skönlitteratur citerar han detta textställe (Från tolv till ett. Arvid Horn 2006, s. 672).

4 festoner – festonger, här: bågformade draperingar.

5 fredliga planer att låta odlingen eröfra nya riken […] hopkrympta gränser – Anspelning på Tegnérs »… inom Sverges gräns eröfra Finland åter» (»Svea» 1812, Svensk litteratur 3 2002, s. 58).

6 »Allt är fåfänglighet. […] tillkommande äro.» – Pred. 1:2–11.

7 »Jag såg på allt […] fåfänglighet och jemmer.» – Pred. 1:14.

8 »Quosdam, cum per mille […] in titulum sepulchri.» – Ur Seneca d.y., De brevitate vitae (»Om livets korthet»).

9 ecraserad – plågad, besvärad.

10 vårt syndaregister i afseende på förnyandet af traktaten med Ryssland. […] icke inträffat – Sekreta utskottet, eller egentligen stora sekreta deputationen (utskottet kompletterat med representanter för bondeståndet) granskade sommaren och hösten 1738 rådsprotokoll för att spåra oegentligheter som riksdagen kunde ställa rådet till svars för. Ryssland hade sommaren 1735 tagit initiativ till att förnya en försvarsallians från 1724 och Horn genomdrev detta, trots motstånd i rådet. Sekreta utskottet hade vid 1734 års riksdag givit förseglade instruktioner som kungen och rådet kunde ta del av ifall förändrade politiska omständigheter skulle medge ett anfallskrig mot Ryssland. – Topelius följer här Geijers framställning i Teckning af Sveriges tillstånd (1854, s. 62–70).

11 favorabel – gynnsam, fördelaktig.

12 denne äfventyrare, denne Bonneval […] turkisk allians – Claude Alexandre de Bonneval (1675–1747) begav sig efter fransk och österrikisk krigstjänst till Turkiet där han som utrikespolitisk rådgivare till Porten arbetade för förbindelser med Sverige mellan 1734 och 1738 då han föll i onåd (Wetterberg, Från tolv till ett. Arvid Horn 2006, kap. »Riksdagen 1734» och avsnittet »Det turkiska äventyret»).

13 en ränkfull kardinal i Paris eller en ruinerad vagabond i Konstantinopel – kardinal Fleury (1653–1743), Frankrikes utrikespolitiskt aktiva premiärminister 1726–1743, och den ovan nämnde Bonneval.

14 enfin – (fra.) nåväl.

15 politici – politiker.

16 var det slut med hans latin – var det slut med hans argument, var han rådlös.

17 inlemnar i dag min afskedsansökan – Arvid Horn nedlade sina ämbeten den 18 december 1738.

18 ferla – färla: straffredskap som användes i skolor i äldre tider.

19 himlen till thron och jorden till fotapall – Jes. 66:1.

29. Ester Larssons flykt.

När den unga flickan och hennes beskyddare först galopperade framåt stora vägen från Horns tull, är det troligt att ingen af dem uppfattade hela vådan af deras äfventyrliga företag. För Ester var blott det klart, att hon icke ville, icke vågade återvända till Stockholm, der hon blifvit så groft skymfad och nu var ett allmänt samtalsämne, och till sin far, hvars stränghet var lika jernhård i att bestraffa ett fel, som hans kärlek varit öfverdrifven i att bortskämma ett älsklingsbarn. Huru hade han icke behandlat Marie Larsson, hennes kusin, hvilken anropade hans beskydd och mottogs så, att hon hellre hoppade ut genom ett fönster i vinterqvällen, än qvarstadnade i sin farbroders hus! Ester hade som barn hört sin syster Veronica berätta denna upprörande händelse; den hade gjort på henne det lifligaste intryck, och nu måste hon sjelf, mera skyldig än sin kusin, vänta ett lika, ja hårdare bemötande. Derföre var hennes enda klara tanke att hon måste bort, bort; men hvart det visste hon icke.

De båda unga redo en stund tysta vid hvarandras sida. Bertelsköld, äldre och mera erfaren, återkom dock snart till en lugnare besinning och framkastade ett ord om att Ester kunde ångra sin flykt; det vore då bättre, att de i tid vände om.

Den unga flickan svarade häftigt, att han kunde vända tillbaka, om han så behagade. Hon skulle icke för något pris mera återvända till Stockholm.

– Välan, sade ynglingen, – så äro vi från denna stund bror och syster. Ditt förtroende skall vara mig heligt, och till ett bevis derpå vill jag föra dig till min mor.

Ridten fortsattes. Det mörknade och blef allt kyligare. De båda unga voro glada att på aftonen uppnå Mariefred.

Men att stanna här hade sina vådor, ty Larsson skulle säkert icke spara något medel att återfå sin förlorade dotter. Bertelsköld drog derföre försorg om att ridhästarne blefvo återskickade till Stockholm, köpte en släde och ett varmare öfverplagg åt Ester samt fortsatte resan med skjuts genom natten till Nyköping. Härifrån skickades förbud1 nedåt Norrköping och så vidare söderut, och till Malmö skickades bref med förfrågan om lägenhet öfver till Danmark. Allt detta för att förvilla efterspaningarne. Flyktingarne reste också på denna väg ut ifrån staden, men en half mil derifrån ombytte de kläder i en bondgård och togo af åt höger på vägen åt Örebro. De färdades nu i egenskap af en bruksinspektor och hans syster, hvilka reste från Säter för att tillträda tjenst på ett bruk uti Nora bergslag, och lyckades som sådana uppgöra ressällskap med en pratsam och karlavulen slagtaremadam från Örebro, hvilken varit nedrest till Stockholm att sälja hudar.

Denna hedervärda medborgarinna försummade icke ett så godt tillfälle att redan på förhand lätta sitt hjerta från bördan af alla de vigtiga Stockholmsnyheter hon medförde till landsorten. Näst priserna på talg och hudar, som i hennes krönika intogo det främsta rummet, följde allt en smula politik, emedan gumman hörde till hattpartiet, af det naturliga skäl, att hade man krig, så hade man soldater, och hade man soldater, så skulle dessa soldater hafva stöflar och renslar, hvilket åter kunde vara en liten förtjenst för fattiga borgare i dessa dyra tider. Längre sträckte sig icke gummans räknekonst. Detta åter gaf anledning att beskifva2 sig öfver riksdagen och mössorna, borgarekungen Larsson inbegripen. – Och så skall han ha en dotter, den der Larsson, en halftokig flicka, som en natt klädt ut sig till fröken och farit upp till en dans på hofvet och bjudit upp kungen sjelf; och nog vet man, när drottningen såg det, så blef hon så ond att hon svimmade på fläcken, der hon satt på sin kungliga thron; och då har kungen sagt att det måste vara något trolltyg, efter flickan förhexat honom; för si, hon var finska, och finskorna kan man tro om hvad som helst. Men när man då såg efter flickan, hade hon försvunnit som en rök, om det nu var genom fönstret eller skorstenen, det kunde ingen så noga säga; men det har drottningen aldrig kunnat glömma, utan hade sagt: hon vånne3 ryssen toge hela Finland, ty derifrån kommer bara otyg och illgärdsfolk4. För si, det skall vara ett tåcke5 land: der är kaffe så tjockt att skeden står rak i koppen, och när de slå grädde i, måste de klippa af den med ullsaxen.

Att motsäga den hedervärda gumman i hennes berättelser, hade varit ett fåfängt försök, och våra resande fingo tålmodigt hålla till godo med dessa historier, som voro hvarken bättre eller sämre, än dem ryktet vanligen uppdukar. I deras ställning måste de anse det för en lycka, att deras följeslagarinna välment bjöd dem nattqvarter i sitt hus uti Örebro, och sedan de der, för första gången under deras äfventyrliga färd, unnat sig någon hvila, fortsatte de följande dag resan norrut till gamla grefvinnan Bertelskölds egendom Falkby på gränsen af Östergötland.

Af denna betydliga egendom återstod för den fordna ägarinnan endast en ringa lösbruten del, der hon nu i en anspråkslös landtlig boning tillbragte aftonen af sitt fordom stormiga lif. Största delen af egendomen hade gått under klubban för kronorester6 sedan de Görtziska utpressningarnas tid, och för denna hårda hemsökelse hade hon att tacka sin mäktige svåger, presidenten grefve Torsten Bertelsköld, hvilken, såsom vi veta, med en fordom försmådd älskares hela hämdlystnad, svurit henne en oförsonlig fiendskap. Mot hans inflytande hade alla reklamationer varit förgäfves, och grefvinnan ägde nu, utom sonens understöd, endast så mycket öfrigt, att hon icke saknade det nödvändiga. På Falkby – ty så kallades äfven den lilla del af godset, hvartill kronan »af gunst och nåde» förunnat den tappre karolinen Gösta Bertelskölds enka besittningsrätt för hennes person och återstående lifstid, – på detta Falkby kände man tvenne slags högtider, utom de vanliga helgdagarne. Den ena inträffade, när grefvinnan Ebba Liewen, född Bertelsköld, här besökte sin svägerska och älskade ungdomsvän; den andra, när ende sonen Carl Victor fick ledighet att besöka sin mor. Dessa kära besök voro ljuspunkter i det annars enformiga och ensliga lifvet på Falkby, och dess almanacka hade sina tidskiften från det ena besöket till det andra. När någon gång den sällsynta lyckan skedde att båda inträffade samtidigt, plägade grefvinnan på Falkby skämtande säga att hon kände sig två sekler yngre, när hon på ena sidan hade 1600-talets, på andra 1700-talets ungdom invid sitt hjerta. – Skada – tillade hon då i samma ton, men med en tår i sitt ännu blixtrande mörka öga, – skada, att stora ofreden ligger emellan dem båda!

Carl Victor Bertelsköld kände hjertat klappa fortare vid dessa minnen af sin mor, när han, en af de sista Novemberdagarne uti skymningen, på afstånd igenkände de löflösa, med rimfrost betäckta björkarne vid Falkby. Härtills hade hans tankar nästan uteslutande upptagits af omsorgen om det unga ressällskap han så oförmodadt kommit att medföra, – huru han för henne skulle mildra alla resans obehag, huru han skulle trösta henne med hoppet om lyckligare tider och med den mest aktningsfulla grannlagenhet befria henne från den nedslående känslan af hennes ensamhet och värnlöshet vid sidan af en ung man, så högt öfver henne i samhällsställning. Och det syntes som om en blid stjerna enkom sparat åt Ester Larsson denna bittra förödmjukelse, för att kufva i hennes själ det nyckfulla, egensinniga och sjelfrådiga trots, som genom natur och uppfostran blifvit hennes största, hennes vådligaste fel och som under andra förhållanden sannolikt blifvit hennes säkra undergång. Hennes stolthet, hennes öfvermod voro brutna; den hårda pröfningen, ytterligare skärpt af deras ressällskaps lilla Stockholmssqvaller, hade trängt ända till hjertats grund och de första två dagarne hade Ester på hennes beskyddares uppmuntrande ord intet annat svar, än sin tystnad och sina tårar. Först på tredje dagen återvann hon så mycket lugn, att hon då och då kunde gälda grefvens uppmärksamhet med någon liten återtjenst, såsom att hopsy hans söndriga handske och koka för bådas korta måltid en skål varm mjölk på gästgifvaregården; och den som sett Ester Larsson så ödmjuk och anspråkslös sköta dessa små bestyr, skulle knappt mera hafva igenkänt samma öfvermodiga flicka, som helt kort förut sprängde öfver Stockholms gator så att det gnistrade under hästhofvarne och folkhoparne rusade åt sidan i den tro att de råkat i fara för en skenande häst.

Denna förändring rörde Bertelsköld djupt. Han hade undvikit ända till den aflägsnaste anspelning på de ord, som i ögonblickets stormiga känslor undföllo honom i sidorummet på det olyckliga värdshuset Spanien. Men dessa ord började växa in i hans hjerta. Om redan bildhuggaren med en känsla af kärlek betraktar den döda leran, som under hans hand antager sköna, harmoniska former, med hvilket intryck måste då icke en ung, ädelt tänkande, finkänslig man betrakta en ung, rik, men formlös och missriktad qvinnosjäl, hvilken likasom under hans hand återvinner det enkla, blygsamma behaget af en ädel qvinlighet! Ack, tänkte han vid sig sjelf, hvilken skatt af godhet och älskvärdhet har icke legat förborgad under denna missvårdade yta, och hvilket ädelt väsende kan icke ännu skapas af detta naturbarn, endast hon kommer under den rätta moderliga vården, – hon, som aldrig vårdats af någon mor!

– Mod, Ester! tröstade han. – Mod, min lilla, förgråtna syster! Ser du björkarne derborta, der till venster på stranden af viken? Kanske kan du ännu i skymningen upptäcka ett litet rödmåladt hus med hvita fönsterposter och en hög flaggstång vid gafveln? Det är allt hvad som återstår af mitt mödernegods – ty min far egde endast sin långa huggvärja – och det är der du skall finna en mor.

Ester svarade icke. Icke skymningen, utan tårarne hade fördunklat hennes blick.

– Och en god, en ädel mor! fortfor ynglingen varmt. – Du är ett klokt barn, Ester. Jag bör derföre säga dig, att du kanske vid första mötet har att vänta någon köld, kanske någon högdragenhet från min mors sida. Många och bittra lidanden hafva gjort henne misstrogen mot menniskorna. Men så snart jag hunnit säga henne hvem du är och hvad du lidit; så snart hon har mitt ridderliga ord på din heder och oskuld, skall hennes famn utan tvekan stå öppen för dig och du skall icke ångra, att du förtrott dig i hennes och mitt beskydd.

Bertelsköld hade sett något af verlden, men ännu för litet för att rätt mäta klokhetens makt i ett sjuttonårigt7 hjerta. Ester fattades af en gruflig ångest. – Stanna! utropade hon. – Af barmhertighet, låt mig gå och hellre gömma mig i den fattigaste koja! Ack, jag skall dö af blygsel för en enda blick, som förkrossar mig.

– Men jag lofvar dig vid min heder, att du i nästa ögonblick skall hvila som ett eget barn i min mors armar.

– Nej, nej, stanna! af nåd, stanna, herr grefve! fortfor Ester i samma ton, som ännu bar spår af hennes fordna häftiga lynne, i det hon omedvetet åter tilltalade sin följeslagare med den titel, hvilken innebar hela afståndet mellan deras börd och samhällsställning.

– Nåväl, sade Bertelsköld efter en kort besinning, – jag vill uppfylla din önskan. I den lilla stugan vid grinden bor min mors gamla trotjenarinna, gumman Flinta, – enka också hon efter en tapper karolin. Hennes hjerta är mjukare än hennes namn och du skall stanna hos henne, tilldess allt är förberedt och jag kommer att hämta dig.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 förbud – bud som sändes i förväg för att underrätta om någons ankomst eller beställa skjuts vid skjutsstation.

2 beskifva – beskärma; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 vånne – önskar.

4 illgärdsfolk – illgärningsmän, missdådare; SAOB har detta belägg av Topelius.

5 tåcke – sådant.

6 kronorester – kronoutskylder som inte hade betalats inom uppbördstiden, skatteskulder.

7 sjuttonårigt – Rättat till sextonårigt i upplagan från 1884; detta understöds av tidsramen, jfr kap. 25 »Far och dotter», s. 897, r. 11.

30. Gamla bekanta.

När lifvets sommar är svunnen och höstvinden ilar genom skogarna, är det förunderligt att se, huru olika han qvarlemnar sina spår i löfträdens kronor. En del härjas utan förbarmande, vissna bort, falla af och lemna grenarna kala. Andra löfkronor vissna och falla delvis, så att sidogrenarne afklädas sin skrud, medan sommarens grönska ännu en kort tid dröjer i topparna. Åter andra motstå förhärjningen, eller rättare, de få utaf den endast en ny och lika förgänglig fägring i dessa mångfärgade brokiga blad, som kläda dem i ett rörande behag, ljufvare, vemodigare, än sjelfva ungdomens friskhet.

Och så är det med dessa förgängliga blommor af qvinnlig skönhet, hvilka liksom de andra, blomstra och vissna, smickras och glömmas, darra en tid för vindarnes sus och sjunka så bort i den tysta natten. Olika är också för dem fägringens ålder, olika förvissningens spår; mycket beror af yttre stormar, det mesta likväl af inre lugn eller inre strid.

Två fordom tjusande qvinnor, båda i sin ungdom föremål för Stockholms beundran och de stolte karolinernes ridderliga hyllning, sutto nu gamla och glömda i det lilla röda huset på Falkby gård. Båda voro af samma ålder, nu 56 år; båda voro ädeltsinnade, höghjertade själar; båda hade delat gemensamma sorger, gemensamma minnen; båda älskade hvarandra innerligt och trofast alltsedan barndomen. Men likasom bådas lynnen skiftade i olika färg, så buro äfven bådas drag en olika stämpel af årens höst. Grefvinnan Ebba Liewen, född Bertelsköld, hade bibehållit en stor del af ungdomens fägring: den vackra, mjällhvita hyn; de ljufva, goda och glada blå ögonen, som vid minsta varmare intryck fylldes af tårar; de vackra, fylliga formerna, som endast hade fått en ansats af matronans värdiga korpulens; endast det blonda håret hade något glesnat och grånat. Grefvinnan Eva Bertelsköld, född Falkenberg, hade till sitt yttre likasom hårdnat under tidens inverkan; den fordom smärta, smidiga vexten hade blifvit mager och något styf; de eldigt sköna dragen hade fått ett tycke af stränghet; det svarta håret begynte blandas med några silfverglänsande strån; endast de mörka, fordom blixtrande ögonen hade ännu bibehållit deras hänförande glans.

Grefvinnan Bertelsköld firade nu den ena af sina länge efterlängtade högtider: hennes älskade ungdomsvän hade lockats af det första sköna slädföret att resa de tolf mil, som åtskilde dem, och besöka henne på Falkby. Hon hade, efter sin egen försäkran, blifvit ett sekel yngre och anade icke, att hon snart skulle sluta äfven det andra seklets ungdom till sitt klappande modershjerta.

De båda vännerna sutto i skymningen vid arbetsbordet i hvardagsrummet och språkade förtroligt om nytt och gammalt. Grefvinnan Liewen var barnlös: det var derföre naturligt, att bådas kärlek hade omfattat det föremål, som stod dem båda närmast, sonen, brorsonen Carl Victor Bertelsköld. De talade båda om hans älskvärda, milda karakter, som så omisskänneligt påminte om farfadren Bernhard Bertelsköld, och om de utsigter han hade att under tidens stormar kämpa sig till en fast och ärofull ställning i samhället. Båda voro ense om att denna ställning borde betryggas genom en fördelaktig förbindelse med någon af rikets mäktiga ätter, ty ingendera väntade något pålitligt stöd af den sjelfviske farbrodern, presidenten Bertelsköld. Men båda voro för finkänsliga och kände för väl hela vådan af kalla beräkningar, för att uppgöra ett sådant parti utan ädlare böjelse. Deras gemensamma hopp var derföre, att den älskade ynglingen måtte sjelf välja och finna en honom värdig brud vid svenska hofvet och grefvinnan Ebba föreslog skämtande att båda skulle för första gången aflägga deras ständigt burna sorgdrägt på den glada dag, då Carl Victor i deras åsyn förenades med en honom värdig, ädel, intagande och högättad maka.

Under dessa samtal hade skymningen, utan att de märkte det, nästan öfvergått till mörker, då dörren sakta öppnades och en man trädde osedd in uti rummet, der han några ögonblick helt tyst blef vittne till vännernas öfverenskommelse. Men då trädde han raskt fram, kastade sig i grefvinnan Bertelskölds armar och utropade i glad ton: »håll ord, min älskade moder!»

Grefvinnan uppgaf ett rop af glädje: hon igenkände sin son. Och ynglingen hastade från henne, att kyssa sin fasters hand. Näst hans mor, fanns knappt någon i verlden för hvilken han hyste en så obegränsad vördnad och tillgifvenhet, som för den englagoda och fromma grefvinnan Ebba.

Carl Victor beslöt att icke lemna ett gynnande tillfälle obegagnadt. Derföre, när återseendets första utrop och frågor voro förbi, vände han sig till sin tant och bad om hennes goda hjertas förord för en ung och olycklig varelse, hvilken anropade hans mors skyddande välvilja.

– Hvad? sade grefvinnan Ebba förvånad. – Mitt förord? Narraktiga gosse! När har din mor någonsin vägrat sitt bistånd åt en oförtjent olycka?

– Aldrig, det är sannt, svarade ynglingen något förlägen; – men min mor dömer måhända strängare än min tant, en person som gjort sig skyldig till en ungdomsförseelse.

Grefvinnan Eva betraktade sonen med forskande, något mörka ögon. – Förklara dig, sade hon; hvem är det, som gjort sig skyldig till en ungdomsförseelse?

Carl Victor fattade hennes hand och såg henne oförfäradt och trohjertadt i de mörka ögonen. – Jag för med mig en ung flicka, hvilken jag önskar ställa under min mors beskydd – sade han i bedjande ton.

Grefvinnans blick mulnade än mer. – Min son, sade hon strängt, – du kommer från ett lättsinnigt hof, der man påstår att det som i min ungdom gällde för dygd och heder numera blifvit en saga. Måste jag upplefva den skymf, att äfven du ...? Men nej! Säg mig, att jag illa förstått dina ord; din fars son kan icke glömma sin ridderliga ära, icke glömma den aktning han är skyldig sig sjelf och sin gamla mor.

– Det kan han icke; låt honom förklara sig – invände mildt som alltid grefvinnan Ebba.

Ynglingen berättade nu öppet och enkelt sina första tillfälliga möten med Ester Larsson vid Korsholms vallar, tumultet på Larssons gård och derefter i Lillkyro skog. Han glömde ej att berätta huru hon räddat hans lif på isen vid Danviken; huru han erbjudit henne lektioner i musik, huru hon i barnsligt öfverdåd inträngt förklädd på den olyckliga maskraden hos grefve Tessin och huru detta oförstånd kostade hennes rykte och åtföljdes af förolämpningen på värdshuset Spanien. Han förteg icke Esters fel; men han skildrade hennes uppfostran som yngsta, moderlösa och bortklemade barnet i det rikaste hus på hennes födelseort; hennes fars hela svaghet och hela obevekliga stränghet, hvilken hon fruktade värre än döden; han glömde ej att nämna hennes ovanliga egenskaper både i förstånd och hjerta och slöt med en bön, att hans mor ville taga denna unga, olyckliga och förföljda flicka under sitt beskydd, intilldess att man på ett eller annat sätt hade utverkat hennes fars förlåtelse.

De båda damerna hörde honom med tålamod och vexlade endast stundom en frågande blick när berättelsen blef för varm för att kunna tolkas endast som medlidande. När han slutat, uppstod ett slags familjeöfverläggning.

– Har du betänkt, sade grefvinnan Bertelsköld, – att lagarne måste gifva dig orätt, ja hota dig med strängt ansvar? Min son, hvad har du gjort? Du har ryckt en dotter från hennes far!

– Min mor; det finns högre pligter, än lagarnas.

– Det är sannt. Men om lagarnas bokstaf denna gång skyddar den heligaste af alla jordiska pligter, vågar du likväl att trotsa dem? Hvad begär du af mig? Du begär att en mor skall hjelpa dig sönderslita en fars hjerta!

– Ack, ni känner icke denne hårde far! Han vore i stånd att döda henne, men han gör det icke. Han handlar grymmare än så: han säljer henne till maka åt en man som hon afskyr.

– Är det en hederlig man, så måste hon prisa sig lycklig, om han erbjuder henne denna räddning ur en skandal, hvari hon icke tyckes vara alldeles oskyldig. Ditt hjerta, min son, har denna gång talat högre än din klokhet. Men låt oss rådfråga det som bör tala högre än både klokhet och hjerta: vårt samvete. Fråga dig sjelf, om ditt deltagande för denna unga flicka är så alldeles rent från sjelfviska förhoppningar, att du öppet kunde se hennes mor i ögat – ifall hon egde en mor – och säga till henne: hvad jag gör för Ester, det är helt och hållet för hennes väl!

Ynglingen teg.

– Nåväl, fortfor grefvinnan; – kan du i en så ömtålig fråga icke uppträda fullkomligt desinteresserad1, så att ditt samvete icke beslår dig med minsta förebråelse, låt oss då genast återsända detta oförståndiga barn till hennes far uti Stockholm.

– Förlåt min Eva, inföll nu grefvinnan Liewen, i det hennes vackra ögon fylldes af tårar, – jag har aldrig kunnat åtskilja hjertats och samvetets röst, och mitt hjerta säger mig, att vi handlade grymt, om vi stötte ifrån oss en olycklig varelse, som anropar vårt beskydd, utan att ens höra eller känna henne sjelf. Tillåt Carl Victor att presentera henne för dig. Var god mot det stackars barnet; så ensam och öfvergifven som hon nu är, behöfver hon tröst ännu mer än hon behöfver råd.

– Gud välsigne er, min älskade tant! utropade ynglingen och kysste varmt hennes hand.

Grefvinnan Bertelskölds stränga uppsyn veknade för detta oemotståndliga solsken. – Ebba – sade hon ömt, – när du en gång förflyttas till de saligas boningar, skola sjelfve de förtappade välja dig till sin förespråkarinna, ty din godhet är i stånd att smälta sjelfva himmelens portar. Nåväl, min son, din tant har icke uttänkt det rätta, hon har kännt det, och det betyder mer. Gå, hemta den unga flickan hit. I afton skola vi endast tänka på min lycka att äga vid min sida allt det som är mig dyrbarast på jorden. Men hvad? – din arm är förbunden? Du är sårad? Hur har du blifvit sårad?

Carl Victor kunde ej ljuga. Han nödgades omtala duellen, som han härtills förtegat. Hans sårade arm var ännu icke läkt.

– En duell, store Gud! Och du har dödat din motståndare! Hvarföre sade du det ej genast? Vi måste nu tänka på din säkerhet. Vänta! – jag har någon vana vid förbindningar; jag hade god praktik 1716 vid belägringen af Kajaneborg2. – Och vid dessa ord måste ynglingen afkasta sin rock och låta undersöka den sårade armen.

– Förbandet är väl lagdt, yttrade hon. – Hvem har förbundit dig?

– Min reskamrat, svarade ynglingen leende. – Ni ser, min mor, att hon kanske icke vore ovärdig att blifva er lärjunge.

– Det är bra och icke farligt, blott det ej vansköts, fortfor grefvinnan, i det hon med skicklig hand pålade en ny förbindning. – Men se der, ett ärr på kinden; hvar har du fått det ärret? Du rodnar? dock ej i ärelös strid, vill jag hoppas?

– Ah, du gör Carl Victor förlägen. En mor bör ej fråga för mycket, inföll åter grefvinnan Ebba med ett godt löje.

– Min mor tillåter kanske att jag hitför mitt ressällskap? sade Carl Victor för att undkomma denna examen.

– Kan hon ej efterskickas?

– Nej, hon skulle ej komma då.

– Hvad? Ej komma?

– Bestämdt icke.

– Nåväl – gå då, men dröj icke länge.

Bertelsköld gick.

– Älskar han henne? frågade grefvinnan Ebba, sedan han gått.

– Tyvärr kan jag knappt mera tvifla derpå, svarade den bekymrade modren. Hvilken olycka! Men han måste sauveras.

– Eva – hvad du än ämnar göra, – glöm aldrig, att också vi varit unga, också vi ha älskat och lidit!

Grefvinnan Eva tryckte sin väns hand. En sträng hade vidrörts, som aldrig upphört att darra.

Innan de återkommit från sina minnen, öppnades ånyo dörren, och Carl Victor inträdde, denna gång mycket blek.

– Nåväl?

– Ester har flytt. Hon står icke att finna. Ack, hon har uttydt sin långa väntan som ett afslag af min mor!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 desinteresserad – oegennyttigt, opartiskt.

2 jag har någon vana […] 1716 vid belägringen af Kajaneborg – Se nionde berättelsen »Skuggan af ett namn», kap. 15 »I amazonernas land» (s. 681–684).

31. Stora minan springer.

Vi förflytta oss nu omkring två månader framåt i tiden till Januari 1739. De långa, trassliga trådarne af riksdagsintrigen voro nu långt utspunna, noten hade blifvit utlagd och dragen så nära land, att man trodde sig vara säker om de stora fiskarna. Den största hvalfisken hade dessutom redan blifvit harpunerad och dragen på det torra, der han icke vidare rörde en fena. Den finska enhörningen hade – enligt tidens vältaliga liknelse – upphört att stångas. Grefve Horn hade stigit ned ifrån maktens tinnar, och när denne buse fallit, trodde sig Hattarne icke behöfva göra många omständigheter med de små busarne1.

Rikets råd blef då inför secreta utskottet formligen åtaladt för allehanda förseelser2, såsom att rådet, tvärtemot secreta utskottets instruktion, sedan förra riksdagen, försummat franska och turkiska allianserna, förnyat traktaten med Ryssland, vidtagit tre viceamiralers utnämnande på engång tvärtemot karaktersförordningen3 m. m. Deras excellenser försvarade sig tappert och värdigt, dock utan framgång.

Denna Hattarnes första framgång var likväl nära att genast i början slå om i nederlag. De öfriga stånden, på hvilka man trodde sig säker, begynte att spjerna emot. Partierna voro nästan jemnstarka på riddarhuset, men i de öfriga stånden hade Mössorna öfvervigt. Bönderne betänkte sig; presterne och borgarne försvarade riksråden på den grund att de icke begrepo, hvari desse egentligen felat. Hattarne, skummande af raseri, ansträngde sina yttersta krafter och lyckades förmå borgareståndet att dela sina åsigter.

På denna punkt stodo sakerna, när berättelsens enskilda trådar åter knytas ihop med den allmänna härfvan af denna ryktbara statshvälfning.

Hela Stockholm var i gäsning; alla stånd höllo plena, och partierna stridde med yttersta häftighet om makten. Borgareståndet hade delat sig i tvenne hälfter. Plomgren och hans anhängare gjorde allt, för att rycka pluraliteten öfver på Hattarnes sida. Men på motsatta sidan stod Larsson, borgarekungen, jernfast och oböjlig som en fura från sitt hemlands moar, och bakom honom en massa af borgerskapet från småstäderna, hvilkas opposition betydligt skärptes af det gemensamma hatet mot Stockholmsborgarnes privilegier. Kardinal-argumentet var beständigt, att man ville veta hvari riksråden felat. Hattarne svarade, efter deras instruktion, att det kunde ej sägas, det var en statshemlighet. Mössorna genmälde då envist, att efter felet var osynligt, borde äfven straffet vara det. Hattarne invände: det var nog att secreta utskottet kände förseelserna. Mössorna svarade, att rättvisan vore förmer än alla statshemligheter. Omöjligt att bringa dem ur denna position.

Samma häftiga strid utkämpades inom den brinnande härden för alla riksdagsintriger, secreta utskottet, der resolutionen skulle fattas. Adeln uttalade der med 18 rösters pluralitet ordet skyldig. Presterna kunde ej förmås dertill. Borgarne voro delade här, som i deras plenum, och dock berodde nu allt på dem, ty höllo de med adeln, så voro der två stånd mot ett, emedan bönderna icke hade några deputerade i secreta utskottet, och detta röstade ståndsvis. I denna afgörande stund, då segern redan tycktes luta åt Mössornas sida och borgarekungen stod der som en klippa, oåtkomlig för alla anfall, stacks en biljett i hans hand, med begäran att han genast skulle läsa den, emedan innehållet vore brådskande och högst angeläget. Han bröt den mekaniskt och läste följande korta rader:

En person, som kan gifva upplysningar om eder försvunna dotter, väntar eder ute i förstugan. Om eder dotters välfärd är eder kär, så kom på ögonblicket.

Ingen underskrift. Medlet var väl beräknadt. Det argument, som Larsson redan höll i beredskap för att vederlägga motståndarne och uppmuntra sina anhängare, förstummades på hans läppar. Han for med handen öfver den höga, af bekymmer fårade pannan och stapplade ut med långa steg, utan att säga ett ord.

Förvirring och undran uppstodo bland Mössorna. Hvad kunde förmå deras anförare, att i ett så vigtigt ögonblick lemna dem i adelspluralitetens våld? Plomgren var ej sen att besvara denna fråga. Det var tydligt, påstod han, att den hedervärde riksdagsmannen hade ingenting vidare att tillägga; han var öfverbevist och ansåg sjelf den sak han försvarat förlorad för Gud och menniskor.

Under tiden fann Larsson i förstugan den ärlige och välaktade äkta hälften till samma slagtaremadam från Örebro, hvilken några veckor förut erbjudit de tvenne flyktingarna ett nattläger uti sitt hus. Denne hedervärde borgare sade sig vara uppmanad att berätta Larsson allt hvad han visste om flyktingarna, hvilka förmodades vara samma unga personer, som gifvit sig ut för att resa till Nora bergslag. Hans berättelse var i så måtto af vigt, emedan Larssons efterspaningar ganska rigtigt blifvit ledda på villspår, så att han både genom embetsmyndigheterna och egna utskickade lät förfölja de flyendes spår ända till Malmö, naturligtvis utan all framgång.

Borgarekungen hörde honom med rynkad panna och sammanbitna läppar. I denna stund hade han glömt allt – riksdagen, riksrådet, Hattar och Mössor, vänner och fiender; allt var honom likgiltigt, endast han kunde få någon spaning om sitt förlorade barn. Men på hans häftiga frågor kunde slagtaren endast bekänna, som sanningen var, att han alldeles icke hade någon aning om hvart de två unga personerna vidare begifvit sig, när de lemnade Örebro.

Minuterna förgingo, och Larsson hade ännu icke upphört att fråga, då en af hans ifrigaste anhängare störtade ut från utskottssalen och bad honom för all del återvända, ty deras parti gick under. Den gamle mannen vaknade som ur en dröm. – Ja, ja, sade han och återvände förströdd. Det var för sent. Hattarne hade segrat äfven hos borgarne med 4 rösters pluralitet, och fem riksråd förklarades skyldige.

Larsson teg: han sjelf var i denna söndringens tid klufven i tu. Fadern och medborgaren kämpade om hans själ; den ena hade bemäktigat sig hans hjerta; den andra behöll ännu makten uti hans hufvud.

Hattarne i utskottet skyndade nu att uppsätta resolutionen om de fem förnämste riksrådens afskedande, nemligen grefvarne Bonde, Hård, Bjelke, Barck och Creutz, hvilka fingo bibehålla deras förra titlar och 4 000 daler i årlig pension. Men härmed var ännu icke statskuppen utspelad. Secreta utskottets resolution skulle ytterligare godkännas af riksstånden i deras plena.

Och nu börjades samma och samma visa om igen. Ståndens öfverläggningar blefvo allt stormigare. Det felades icke mycket, att ju ett formligt blodbad uppstått å riddarhuset. Orsaken härtill var åter borgareståndets motspänstighet.

Besegrad i utskottet, hade Larsson ännu en gång med hela makten af sitt inflytande och sin oböjliga karakter uppträdt i borgareståndet till de anklagade riksrådens försvar. Aldrig hade hans stämma ljudit så kraftfull; aldrig hade hans enkla, praktiska bevisning, så förträffligt lämpad efter hans åhörares uppfattning, just emedan han sjelf var en man ur deras leder, slagit hufvudet på spiken. I korta, raska, gripande ord visade Larsson, huru riket under Hornska systemet arbetat sig upp ur sin vanmakt till välstånd; huru freden vore för landet en lifsfråga; huru man nu ville störta riksråden för att bringa ett annat parti till makten, och huru man, ifall detta lyckades, ofelbart innan kort skulle hafva krig, fattigdom, manspillan, inbördes hat och hotande undergång. Han besvor derföre sina medbröder, att icke lyssna hvarken till löften eller hotelser från motsatta sidan; de skulle som frie svenske män stå fast för den goda saken, och de rättfärdige skulle på sistone segra, men de orättfärdige förskingras som agnar i alla himmelens väder.

– Akta er, Larsson, hviskade tätt bakom honom en af Hattarnes legde4 anhängare, – akta er! Vet ni icke att här utanför stå fullt med blå rockar, som fråga alla in och utgående om deras resolution?

– Hören J, svenske män? ropade Larsson med dunderstämma, så att det gaf genljud i salen. – Man hotar oss med de blå rockarna! Jag frågar, om landet har klädt sina knektar för att försvara oss emot våld, eller för att nedertrycka rikets ständers ärliga, lagliga yttranderätt?

Vid dessa ord uppstod ett obeskrifligt tumult, och största delen af ståndet samlade sig kring borgarekungen, ropande högljudt, att ingen skulle understå sig förmena dem deras lagliga rätt.

Under tiden hade Plomgren smugit sig ut och skyndat till riddarhuset med underrättelsen att Hattarnes sak vore förlorad i borgareståndet, derest man icke ofördröjligen ditsände en deputation, »som de djerfve nedtystade och de försagde uppmuntrade»5. Genast afbröts protokollets justering, en stor hop af adeln trängde sig kring skranket under ropet pro patria et libertate6 och utnämnde sig sjelfva till deputerade med Lewenhaupt till anförare. På andra sidan fick lagman Hammarberg ljud och föreställde, huru oanständigt det var, att det ena ståndet ville påtruga det andra sin mening; ginge deputationen till borgarne, så ville han straxt följa efter med andra hälften af adeln och förklara deputationen olaglig, såsom afskickad utan behörig votering. Förvirringen gick öfver alla gränser; sju eller åtta sprungo mot Hammarberg och ropade att han borde kastas ut genom fönstret; andra drogo sina värjor, och Mössorna ställde sig med ryggarna mot väggen för att försvara sina lif. Förgäfves bad general Wrangel dem komma ihåg, att de voro svenske och ej polske adelsmän7. Landtmarskalken grefve Tessin, som varit »opasslig», infann sig under tumultet i schlafrock8 och fick efter långt bultande ljud, då tumultet småningom lugnades med den försäkran att deputationen skulle gå af; hvilket ock skedde med mycket buller.

Dess ankomst till borgarståndet förnyade der tumultet och ovissheten. Småstadskrämarne blefvo högeligen skrämde. Förgäfves sökte Larsson intala dem mod. Han vann endast uppskof. Man ville nogare betänka sig. Borgarekungen rasade. – Betänka oss! utropade han. – Betänka oss, när en rättfärdig sak och rikets välfärd hänga på våra ord! Ären J borgare? Ären J frie män? Och dessa adelsvalpar, som skulle trampa oss under fötterna, om vi icke vore riksens ständer och här lika goda som de, dem låten J ostraffadt taga oss ordet ur munnen!

Åter hviskade någon bakom honom: – Larsson, kom ut! Er dotter hålles fången hos grefvinnan Bertelsköld på Falkby i Östergöthland.

Larsson vände sig icke ens om. Han for med handen öfver pannan, men blott för ett ögonblick. I nästa minut var han åter inne i sitt ämne, obekymrad om det stoj, som från alla håll öfverröstade honom. Denna hårdnackenhet, denna fasthet imponerade på de klenmodige. De begynte åter samla sig kring den hvithårige, högreste, väldige gubben, som så oförfäradt förde frihetens och rättvisans språk emot adelsväldet, hvilket hotade att förtrycka dem alla. Och åter lutade segern åt Mössornas sida. De genomdrefvo åtminstone ett mildrande beslut; man skulle mot riksråden vidtaga »lindrigare utvägar»9. Ett budskap få dagar derefter förändrade allt.

Fyra bland de anklagade riksråden hade förklarat att de, för att spara riket en inbördes fejd, ville frivilligt nedlägga sina embeten.

Bestörtning, förvåning, triumf och skadefröjd omvexlade bland vänner och fiender. Borgarekungen hade tappat sitt högsta spel. Hattarne hade segrat.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 buse […] de små busarne – bjässe, överman […] de små tyrannerna.

2 Rikets råd […] formligen åtaladt för allehanda förseelser – Som källa för de politiska händelserna i detta kapitel har Topelius anlitat Gustaf Bonde, Sverige, under Ulrica Eleonora och Fredric I, eller ifrån 1718 till 1751 1821, s. 82–101; formligen – med iakttagande av alla formaliteter.

3 karaktersförordningen – karakter här: grad, rang.

4 legde – lejda.

5 »som de djerfve nedtystade och de försagde uppmuntrade» – Efter Gustaf Bonde, Sverige, under Ulrica Eleonora och Fredric I, eller ifrån 1718 till 1751 1821, s. 94.

6 pro patria et libertate – (lat.) för fosterland och frihet.

7 de voro svenske och ej polske adelsmän – Varje polsk adelsman hade absolut vetorätt i adelsparlamentet. Oförmågan att fatta beslut ledde till uttrycket polsk riksdag som beteckning för ett stormigt möte utan resultat.

8 schlafrock – nattrock; plagget användes i hemmet och inte i offentligheten.

9 »lindrigare utvägar» – Efter Gustaf Bonde, Sverige, under Ulrica Eleonora och Fredric I, eller ifrån 1718 till 1751 1821, s. 98 f.

32. Bref från grefvinnan Eva Bertelsköld, född Falkenberg, till hennes son, löjtnanten vid fortifikationskorpsen grefve Carl Victor Bertelsköld.

Falkby den 20 Januari 1739.

Min älskade Carl!

Jag har med största consolation1 emottagit din apostille2 från Bergen, tackandes Gud alla dagar, att han dig lyckligen i dessa farligheter förhulpit öfver gränsen till Norge3; förhoppandes ock att du än vidare befinner dig sain et sauf4, som för din fattiga moder är, näst Gud, den största hugnad i denna bedröfliga skilsmessan. Att du tänker dig på våren dädan5 till England, är mig intet emot, allenast du, käre son, intet sätter dig uti skuld för den dyra resan, och lärer du väl attendera6, att London är för mången ungdom en abime7, der du, vill Gud, intet tager skada af. Och skall der nuförtiden vara bland ungdom af societén ett flitigt duellerande. Käre son, jag persuaderar8 dig intet härom, det du intet redan vet och besinnat; tänkandes att din malheur9 i Stockholm är dig en påminnelse att Gud och konung gifvit dig en adelig värja att den mot rikets fiender, och intet i avantures10 och particuliera rencontres11, med mandom bruka. Tag intet illa vid min moderliga uppriktighet; Gud vet bäst att den välment är och att jag nogsamt känner din genereusa charactère. Men jag tänker på din salige fader, huru han så trofast och manligen stridde alltintill döden för konung och fädernesland, blifvandes i alla vedervärdigheter vid det ena att frukta Gud och fäkta för det som här i verlden bör aktas högst och heligast, utan att akta ungdoms narrspel och sådant badinerie12, som nuförtiden brukas. Derföre han ock efterlemnat åt dig ett ärorikt namn, som är ditt enda arf, det du med Guds hjelp skall bevara och vidare med ära lemna åt dina efterkommande.

Käre son, jag har i din afaire13 tagit mig den hardiessen14 att tillskrifva hennes majestät och nyligen bekommit ett nådigt och gracieust15 svar genom grefvinnan Tessin. Hennes majestät har täckts erinra sig din salig fader och äfven omtalat dig sjelf med éloge16, utlofvandes à tout possible17 förunna dig sin nådiga protection. Din tante, som particulierement18 för denna sak är inrest till Stockholm, skrifver att din oncle presidenten med hvar dag får större influence och har alla apparenser19 att i riksrådet succedera grefve Horn. Han kan således intet tillåta sitt namn, Gud bättre, blifva draget inför domstolarne uti din person. Men Ebba har ännu intet haft den resignation att honom uppsöka; du vet att ingen af familjen haft lyckan profitera af hans ynnest och affection, om det annars må kallas en lycka. Än må jag tillägga, att baron von Krauser, som du haft olyckan döda, säges hafva varit en horreur20 för allt hederligt folk, och grefve Hård lärer sig utlåtit, du borde hafva en recompense21 och intet ett åtal, för det du befriat Stockholm från detta plågoris, som sju eller åtta unga personer i duell om lifvet bragt. Hvilket, käre son, icke förringar ditt fel inför den allseende Guden, alldenstund du så olyckligen i förtid har bragt en skuldbelastad man inför den dom, som icke återvänder.

Min älskade Carl, jag förmanar dig hjerteligen, att du intet låter någon desespoir22 få makt öfver dig. Din benådning och återkomst kunna intet differeras23 längre än nästa vår. Jag behöfver ej säga med hvilka känslor du då skall emottagas på Falkby.

Den olyckliga unga person, som från Flinta deserterade och som vi dagen derpå återfunno halfdöd af köld i torpet på andra sidan om sjön, är ännu under min vård och befinner sig väl. Jag tillstår att hon mig mycken inquietude24 förorsakat, likväl intet genom sin conduite25, som från början varit mera modeste och undergifven, än jag kunnat af henne förmoda. Att hennes éducation26 befunnits i högsta grad negligerad, var att förutse. Hon har den största möda sig pålagt att icke låta mig sådant märka, hvilket, då något öfverdrifvet och intraitable27 henne i sinnet kommit, hon alltid gjort våld att kufva och sedan med tårar bedt mig henne intet förskjuta. Dessa excés’er ha ock sista veckorna sällan påkommit, och är der ett ömt hjerta och en ferme charactére28, hvarpå jag sätter värde. I mitt bibliotheque har jag åt henne de bästa böcker utvalt, dem hon läser med flit och förstånd; hvarje afton läser hon för mig ur din salige faders bibel, mig till stort soulagement29, särdeles sedan mina ögon icke tillåta mig läsa vid eldsljus.

Hvad mig oroar och inquieterar30, är, som du dig kan föreställa, hennes fars ankomst, den jag snart alla dagar med fruktan emotser. Hjelpe oss Gud, käre Carl, hvad skola vi svara, när den stränge mannen kommer att återfordra det honom med rätta tillhör, hans eget barn? Kan ock icke presumera att han länge förblifver i okunnighet om den protection hon funnit på Falkby, ehuru riksdagsärenderna, hvari han säges vara mycket melerad31, honom härtills hindrat henne att uppsöka. Jag föreslog den unga personen att under din tantes protection återresa till Stockholm, lofvandes henne allt möjligt skydd och förord af en så öm protectrice32, som grefvinnan Liewen; hvilket intet annat till påföljd hade, än tårar och böner, dem jag för svag var att emotstå, som torde varit min pligt. Oroa dig intet, min k. son, för det stackars barnet. Torde hända allt aflöper väl, isynnerhet sedan hon tyckes intet ogerna se en anständig ung man, trädgårdsmästaren Bergflykt, som bor uti gårdsbyggningen. Kan alltså hända att hennes far låter sig persuadera33, när hans dotters rykte sauveras genom ett fördelaktigt partie.

Jag hade i förra veckan ett agréabelt besök. Grefvinnan Stenbock, som julat i Westergöthland, visade mig den gracieusa artigheten att under uppresan till Stockholm besöka Falkby. Med henne följde fröken Malin, som jag intet sett sedan åtta år: en singuliére hasard vis à vis34 unga Larsson, efter det just var Malins costume hon begagnade på den fatala maskraden, som för henne sedan så fast bedröflig blef. Grefvinnan berättade mig denna anecdote, den jag låtsade finna incroyable35. Hon ville intet tro att du var melerad i denna afaire, ändock malicen36 det påstod, och sin betjening hade hon afskedat för dess escamotage37 med costumen. Lyckligtvis kunde ingen af de unga personerna den andra känna, utom det att Larsson på egen begäran förblef i kökskammaren. Vill dock intet förtiga, min k. Carl, ehuru litet du torde attendera dertill, att min gudotter fröken Malin embellerat38 på dessa åtta år och all min förväntan öfverträffat. Det förvånar mig, att du en så aimable39 person med en så förträfflig uppfostran intet omtalat med mer distinction40. I min ungdom skulle hennes talenter intet mött så kallsinniga blickar. Hon talade också om dig med en viss égard41 ...

Min k. Carl, när denna sorgefulla tid väl öfverstånden är, skola vi närmare tala om din carrière vid fortifikationen. Vill din oncle i detta embarras42 dig protegera, skall jag hans förra hårdhet intet mera komma ihåg; men förlita oss på honom kunna vi intet; han förlitar sig sjelf allenast på egen klokhet och på den syndiga amuleten, konungens ring, den der nu snarligen torde förhjelpa honom till de högsta äreställen i riket. Bevare dig Gud, m. k. son, från att någon tid43 detta afgrundens bländverk i dina händer bekomma och deraf frestas, såsom månge af din slägt blifvit hårdare än klippan deraf förstenade i sitt hjerta. Utan blif vid din faders tro, likasom vid din faders ära, och din faders tro var att Gud oss allena hjelpa kan, men beläten af koppar äro såsom Babels gudar och falna till aska med alla som sig på dem förlita, inför lefvande Gud. Betänk det, min k. Carl, och skrif snarligen, att jag må veta dig väl går. Derom beder natt och dag

din trofasta moder

Eva Bertelsköld.

P. S. I den hastighet, när du for, hade jag intet tid att ekipera dig fyllest med strumpor och skjortor. Jag skickar dig nu med en sillhandlare ett halft dussin af hvardera, och må du veta, om de deraf få något värde, att det varit min glädje dem både sticka och sömma. Men som budet just afgå skall, vet jag intet om Ester hunnit dem alla märka. Det ser jag, att hon i hastigheten på några vändt grefvekronan upp och ned. Må väl, jag skickar din compliment till grefvinnan och Malin; en toute hâte44.

E. B.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 consolation – (fra.) tröst, hugnad.

2 apostille – här: brev.

3 förhulpit öfver gränsen till Norge – Duellanter och skuldsatta i Sverige rymde under 1700-talet till Norge för att undkomma lagen; förhulpit – hjälpt.

4 sain et sauf – (fra.) helskinnad, lyckligt och väl.

5 dädan – därifrån.

6 attendera – giva akt på.

7 en abime – ett fördärv.

8 persuaderar – tillråder.

9 malheur – (fra.) olycka.

10 avantures – (fra., aventures) äventyr.

11 particuliera rencontres – privata dueller.

12 badinerie – (fra.) gyckel.

13 afaire – (fra., affaire) ärende.

14 hardiessen – djärvheten.

15 gracieust – vänligt.

16 éloge – (fra.) beröm.

17 à tout possible – (fra.) i möjligaste mån.

18 particulierement – (fra.) enkom.

19 apparenser – utsikter.

20 horreur – (fra.) fasa.

21 recompense – belöning.

22 desespoir – (fra.) förtvivlan.

23 differeras – uppskjutas.

24 inquietude – oro, ängslan.

25 conduite – (fra.) uppförande.

26 éducation – (fra.) uppfostran.

27 intraitable – (fra.) omedgörligt.

28 ferme charactére – (fra.) fast karaktär.

29 soulagement – (fra.) tröst.

30 inquieterar – oroar.

31 melerad – inblandad.

32 protectrice – (fra.) beskyddarinna.

33 persuadera – övertala.

34 singuliére hasard vis à vis – (fra.) besynnerlig slump med tanke på.

35 incroyable – (fra.) otrolig, löjlig.

36 malicen – det elaka skvallret, förtalet.

37 escamotage – (fra.) smusslande.

38 embellerat – blivit vackrare.

39 aimable – ämabel, älskvärd.

40 omtalat med mer distinction – här: gjort större rättvisa.

41 égard – (fra.) aktning.

42 embarras – bryderi.

43 någon tid – någonsin.

44 en toute hâte – (fra.) i all hast.

33. En afton på Falkby.

En dag i början af Februari uppstod ett häftigt yrväder, som betäckte slätter, vägar och isar i Östergöthland med manshöga drifvor. Den lilla bivägen till Falkby var fullkomligt igenyrad, så att endast topparna af spolplanket1 vid gården stodo upp öfver drifvorna, och flaggan på den höga stången, som Carl Victor Bertelsköld en gång hade rest mot gafveln af det rödmålade huset, gnisslade oroligt af och an2, likasom en utkik, hvilken på afstånd varsnar en fiendes annalkande.

Skymningen hade inbrutit, och grefvinnan på Falkby satt med stickstrumpan i den vackra, med saffian3 beklädda hvilstolen, som hennes son en gång skickat henne från Stockholm och som utgjorde enda lyxartikeln i den annars tarfliga salen. Ett stycke från henne, närmare dörren, satt Ester Larsson, kardande ull, och midtpå golfvet stod trädgårdsmästaren Bergflykt, som hade blifvit inkallad för att rådgöra om inrättandet af nya drifbänkar i trädgården. Han var en man af vidpass 30 års ålder, med slätkammadt ljust hår, af mycket ordentligt, ärligt och redbart utseende, nitisk i tjensten, det kunde man höra, men hvad deröfver gick, det tycktes också gå öfver hans horizont.

När man var i ordning med drifbänkarna, öfvergick grefvinnan skickligt till ett annat samtalsämne. Trädgårdsbyggningen, sade hon, behöfde en reparation till våren; det kunde nu ske på samma gång. Det vore ej mer än billigt, att Bergflykt ändtligen finge ordentliga, varma rum. Han kunde ej dömas till ständig ensamhet. Den vackra årstiden hade han sina blommor; men en sådan qväll som denna kände hvar menniska behofvet att äga någon, som man kunde med vänskap och förtroende trygga sig till ...

– Man får då sköta om sina fönsterkrukor, genmälde trädgårdsmästaren oskyldigt.

– Det kan intet upptaga lång stund att sköta dem, återtog grefvinnan. – Och sedan känner Bergflykt sig åter ensam ...

– Jag ber om förlåtelse, men det tar sin goda tid att ansa krukorna, isynnerhet om de taga mossa och der visar sig mask på bladen, fortfor den unge mannen, utan att låta bringa sig en hårsmån på sidan om hufvudsaken.

– Ester, mitt barn, säg till om thévatten; det är ett Herrans väder ute, och vi behöfva något att värma oss med.

Ester gick. Då fann grefvinnan för godt att gå rakt på saken och lät utan omsvep förstå, att en förståndig och bergad man som Bergflykt borde söka sig en bra hustru.

Detta var tydligt. Den ärlige unge mannen rodnade något litet och menade att det kunde intet vara ur vägen, ty medan han var ute i trädgården, gick hushållet på slarf4, och medan han såg efter bönorna, åto sparfvarna upp hans ärtor.

– Nå, hvad hindrar honom, min vän, att gifta sig, när han behagar?

– Jo, jo men, det är allt ett litet hinder, menade trädgårdsmästaren. Detta hinder ville han icke rätt ro ut med, men så mycket förstod man, att han funderade på saken och hyste vissa farhågor för möjligheten af en korg.

– Men han kunde ju misstaga sig, invände grefvinnan. – Hvilken hederlig flicka skulle försmå en så bra karls hand?

– Det kunde allt hända, svarade Bergflykt, med en suck. – Den jag vill ha, säges vara mycket rik.

– Det tror jag knappt han behöfver befara, anmärkte grefvinnan leende. – Ville Bergflykt hellre att hon vore en fattig flicka?

– Det ville jag visst, svarade blomstermannen med ett komiskt uttryck af desperat resignation.

– Nåväl. Rent ut, min kära Bergflykt: vill han hafva Ester Larsson till hustru?

Trädgårdsmästaren tummade sin skälskinnsmössa och svarade derpå manhaftigt ja.

Grefvinnan fortfor: – det tillkommer icke mig, utan Esters far, att dertill samtycka eller refusera. Jag kan allenast säga honom, min vän, att jag gillar hans val och önskar dertill Guds välsignelse. Han vet redan orsaken, hvarföre Ester kommit hit, och hvad man sagt om henne i Stockholm; en ringa del sanning, det mesta förtal. Således, min kära Bergflykt, må han aldrig förebrå henne det eller säga sig, i det eller något annat, hafva blifvit förd bakom ljuset. Han vet också huru Ester för hvar dag blifvit undergifnare, förståndigare och mera aktsam uppå sig sjelf; ja, jag kan säga honom, att hon har blifvit mig för hvar dag kärare, och jag vill tro att Gud skickat henne denna pröfning för att ödmjuka och böja hennes förut nog halsstarriga hjerta. Hvad säger han om att genast i morgondag resa till Stockholm, för att personligen begära hennes fars samtycke? Det är billigt att en far lär känna den man, åt hvilken han skänker sitt barn. Jag skall sörja för att han tillika genom andra får veta att ni är en bra och hederlig karl.

– Jag tackar allraödmjukast att hennes nåd är så nådig och inlägger ett godt ord, annars torde väl den rika mannen, som säges vara snarlik en kung, kunna svara mig, att porsris5 och lavendel intet trifvas tillhopa i samma kruka. Och resa, ja, se dertill vore jag flink och redobogen6 ännu i denna qväll ...

– Det är omöjligt. I ett sådant vargaväder ville jag intet jaga min katt på dörren.

– Intet för vädret, ers nåd, om det kommer an på att förtjena en sådan rar törnros, som jungfru Ester; men jag får vara så uppriktig och säga, att jag vet sannerligen intet hvad hon sjelf har att säga om en sådan bonde som mig.

Anmärkningen var riktig och grefvinnan dröjde att svara, tilldess Ester kort derefter inkom med théet. Då vinkade hon flickan till sig, tog hennes hand och tilltalade henne med ömhet. – Ester – sade hon, – du har aldrig, så långt du minnes tillbaka, egt någon mor. Föreställ dig, att jag är din mor!

Flickan kysste hennes hand.

– Ja, barn, fortfor grefvinnan, – du har i detta ögonblick icke heller en far att fråga till råds, och likväl är det för dig ett vigtigt ögonblick, ty det gäller att upprätta din heder och förena dig med en rättskaffens man, som begär din hand och med hvilken du, om Gud vill, skall blifva en lycklig, aktad och älskad maka. Svara mig nu som du skulle svara din mor: hvad säger du härom? Vill du räcka Bergflykt din hand och blifva hans hustru?

Ester smalt i tårar, men svarade intet. Grefvinnan återtog under det att äfven hennes mörka ögon småningom fingo den fuktiga glans, som fordom gjorde dem så förtjusande:

– Tro icke att jag vill öfvertala dig, barn; långt mindre tvinga dig till ett samtycke, som du en dag kunde ångra, ifall det icke gåfves fullkomligt frivilligt. Jag läser i ditt hjerta: jag vet hvad der föregår. Jag har varit ung som du; jag känner de drömmar, som gyckla för våra ögon i denna ålder af lifvet. Ack, mitt barn, det kommer en vinter, när allt förfryser, som icke eger en varaktig rot, och denna rot är, näst tron på Gud, aktningen för sig sjelf och känslan af uppfyllda pligter. Du är skyldig dig sjelf en upprättelse för din ungdoms felsteg. Du har en gammal far, som du djupt bedröfvat och förorättat: äfven honom är du skyldig den upprättelsen att kunna träda inför honom med öppen panna och säga: min far, här har ni er dotter tillbaka utan fläck uti verldens ögon; skänk henne er förlåtelse, och allt är åter godt, och edert ärevördiga hvita hufvud skall icke läggas med sorg i grafven!

Ester var bruten. Hon kastade sig på knä för grefvinnan och hviskade: – ers nåd ... min välgörarinna ... gör med mig som ni vill ... ni vet det bättre ... jag är färdig att lyda er!

Grefvinnan kysste henne på pannan och upplyftade henne med godhet. – Gråt icke mera! sade hon. – Jag begär en försakelse, men jag fordrar ingen lydnad. Bevare mig Gud, att vilja binda dig med ett förhastadt löfte. Bestäm sjelf den tid du behöfver för att med lugn kunna öfverlägga det beslut du bör fatta.

– Nej, ers nåd, nej, ingen öfverläggning! Jag lyder genast! utropade Ester med en skymt af sin fordna häftighet.

Grefvinnan skakade missnöjd på hufvudet. – Mins, varnade hon, – att det löfte man en gång gifver bör vara oryggeligt! Jag tillstår, det vore mig kärt, om ditt beslut ej dröjer länge, emedan händelser kunna inträffa, som ... med ett ord, din far kan komma, när vi minst förmoda det. Men jag ber dig, mitt barn, betänk dig åtminstone till i morgon!

– Nej, nej, fortfor Ester i samma ton; – hvem säger mig att jag i morgon är densamma som i dag?

Derpå lutade hon sig till grefvinnans öra och hviskade: – jag fruktar mig sjelf!

Grefvinnan fixerade henne strängt, nästan med häpnad7; der uppstod en lång, pinsam paus. Den dittills försagde friaren begynte mista tålamodet och framstammade något om att han ingalunda ville tvinga den dygdeädla jungfrun emot hennes vilja; hon skulle säga rent ut ja eller nej.

– Nåväl, sade grefvinnan, än strängare, ja hårdt, och allt ännu med den mörka, forskande blicken; – handla så som du kan försvara det inför Gud och ditt samvete!

Ester såg henne rakt i ögat; hennes kinder färgades af en hög rodnad. Hon reste sig med en värdighet, som icke eftergaf grefvinnans egen och som påminte om fadren i hans ståtliga ögonblick. – Ers nåd, sade hon, – jag förlåter att ni i ert hjerta ökat bördan af mina fel med ett, hvartill jag aldrig har gjort mig skyldig. Om jag räcker denne man min hand, så gör jag det utan att blygas för Gud eller mitt samvete. Hvad jag brutit, det vet Han, och jag har intet att tillägga, emedan jag är hvarken bättre eller sämre, än jag tror mig vara. Jag är, liksom han, af ringa, borgerlig härkomst: vi torde derföre anstå hvarandra. Men hvarken er börd och er rang, ers nåd, eller edra välgerningar, som jag aldrig skall glömma så länge jag lefver, kunna tillåta er att skymfa mig utöfver hvad jag med rätta förtjent. Ni tror kanhända icke, att vi folk af borgerligt stånd också hafva ett hjerta, som känner, när det förtrampas och såras; men ni misstager er, ers nåd; vi kunna vara lika stolta som ni!

Det var borgarekungens dotter som talade. Men innan grefvinnan hann svara, hördes oförmodadt klangen af bjellror ute på gården.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 spolplanket – spjälplanket; förekommer i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

2 flaggan på den höga stången, […] gnisslade oroligt af och an – Jfr kommentar till 365, 8 om anakronistisk flaggkultur.

3 saffian – fint, mjukt get- eller fårskinn.

4 gick hushållet på slarf – sköttes hushållet på ett slarvigt sätt; SAOB har detta belägg av Topelius.

5 porsris – porsbuske eller dess ovanjordiska risiga delar.

6 redobogen – beredd.

7 häpnad – bestörtning.

34. En gäst på Falkby.

Det är en känd erfarenhet, att just de ädlaste personligheter, som annars fatta lifvet ur upphöjda synpunkter, ofta äro lättare än andra åtkomliga för sin tids fördomar. Vid tiden för denna berättelse hade man ännu ett halft sekel till det märkvärdiga året 17891. Hvem undrar, att ännu år 1739, då aristokratien regerade Sverige i frihetens namn, en hög dame, som grefvinnan Bertelsköld, trodde sig göra en god gerning, när hon beredde åt den af förtalet skymfade borgaredottren ett passande parti? Denna lyckliga tillfällighet var i hennes ögon så tydligt en himlens skickelse för Esters eget bästa, att hon troligen icke varseblef, huru nära hennes egna moderliga planer för sonen stodo i samband med denna förening. De hårda pröfningar grefvinnan genomgått hade icke blifvit utan allt inflytande på hennes lifliga, kraftfulla själ, som deraf hårdnat uti sitt yttre skal, och det var derföre med lika mycken förvåning som vrede hon hörde Ester Larsson tala i sin faders anda med en stolthet, som grefvinnan icke väntat af en ung person, hvilken hos henne var ett mellanting mellan kammarjungfru och fosterdotter.

Hon fann derföre i bjellerklangen på gården en önskad anledning att utskicka Bergflykt, för att se åt, hvem som kunde ha vågat sig hit i detta grufliga oväder. Derpå vände hon sig till Ester, som ännu stod framför henne högröd och oböjd med de djerfva orden på läpparne, och tilltalade henne med en matmoders befallande ton. – Hvad vill det säga? frågade hon. – Har min möda med dig varit så förgäfves, att du glömmer till hvem du talar?

Men Ester var nu engång åter uti sitt vilda lynne och svarade, utan att sänka blicken: – det är icke jag som har glömt det. Det är ers nåd, som har glömt att också masken kröker sig, när han trampas under fötterna. Jag är evigt tacksam för ert beskydd, men det ger ej ers nåd rätt att förolämpa mig med ovärdiga misstankar. Ers nåd fruktar att jag eger något anspråk på grefve Carl. Men jag säger ers nåd, och det borde icke ännu vara glömdt, att förr än jag skulle förnedra mig nog lågt att vilja tränga mig in i er höga familj, förr ville jag ensam dö i en drifva vid landsvägen.

Medan hon ännu talade, inträdde, ledsagad af trädgårdsmästaren, en högrest, hvithårig, pelsklädd gubbe, alldeles betäckt af snö, som han icke ens brydde sig om att afskaka, stannade några sekunder vid dörren och besvarade Esters sista ord med en djup suck, i det han halfhögt yttrade: – jag tackar dig, Jakobs Gud, att jag hafver återfunnit min sistfödda uti Egypti land2 och att hon ännu är värdig att kallas mitt barn!

Ester hajade till och vände sig om. – Min fader! utropade hon och gömde ansigtet i sina händer.

Grefvinnan, som aldrig hade sett borgarekungen, förstod i ögonblicket hvem hon hade framför sig. Men hon beherrskade sig och gick med värdighet honom till möte.

– Jag förmodar, sade hon, – att det är riksdagsmannen Larsson, som hedrar mig med ett besök. Jag beder eder vara välkommen uti mitt hus, och jag skattar mig lycklig att kunna återgifva eder ert förlorade barn. Ester, – omfamna din far, och bed honom tillgifva dig all den sorg du samlat öfver hans grå hår!

Ester stod orörlig och vågade icke upplyfta sina ögon. Måhända rann henne just då i hågen huru hennes kusin Marie Larsson engång blifvit emottagen vid ett tillfälle som detta. Men vare sig att åren, sorgen, eller de ord han nyss hörde sin dotter uttala, hade brutit fadrens jernhårda sinne, – alltnog, den gamle utbredde sina armar och sade med darrande stämma: – Ester! Mitt barn! Mitt älskade barn!

Och Ester flög i hans armar. Hon hade icke ord att bedja med, hon hade blott tårar, så barnsliga, så häftigt flödande tårar ur hjertats innersta djup, att de förqväfde hennes röst, och med denna vältaliga bön låg hon snyftande vid sin faders bröst.

Det var som hade en hemsk förtrollning i ett ögonblick blifvit upplöst. Den gamle Larsson glömde med ens all den bitterhet, alla de hotande straffdomar, på hvilka han rufvat under den långa besvärliga resan i snö och yrväder för att uppsöka sin dotter. För Ester försvann det framfarna som en elak dröm i den öfverlyckliga känslan att ega sin faders kärlek, och grefvinnans förnäma vrede smälte bort som en drifva i vårsolen vid anblicken af denna så oförväntadt hastiga försoning mellan ett felande barn och en hård, en djupt sårad fader. Den ädla frun förstod det väl: hon var sjelf en moder.

Endast trädgårdsmästaren Bergflykt, som alltid varit van att med den djupaste respekt beträda sin stränga matmoders rum, kunde icke fatta den främmandes obelefvenhet att inträda i denna helgedom klädd i en snöig pels, och han betraktade med oförställd häpnad uppträdet mellan far och dotter, hvilket för hans ögon hade den märkvärdiga följden, att snön begynte smälta och rinna ned ifrån pelsen på Esters hår och skuldror. När derföre en tystnad uppstod efter återseendets första ögonblick, fann sig den beskedlige mannen förpligtad att bedja jungfru Larsson taga sig till vara; hon skulle visst annars snart blifva genomvåt.

Denna oskyldiga anmärkning verkade på de öfrigas upprörda känslor som en hälsosam kall dusch. Ester lösgjorde sig med ett solsken af småleende ur sin fars armar, upplöste hans bälte och hjelpte honom af med den våta pelsen. Grefvinnan lät tillsäga om en varm måltid och bjöd sin gäst taga plats i den förnäma hvilstolen; en ära, hvilken hon annars icke brukade slösa på hvem som helst. Larsson krusade icke heller emot3: det var just icke hans vana att krusa för de förnäma. Men man såg att han gjorde så mycket hans sträfva natur tillät, för att icke fela i skyldig aktning mot husets värdinna. Kanhända fruktade han sjelf att framkalla nya stormar, som kunde störa hans dyrköpta fadersglädje.

Ester, intagen af samma fruktan, delade sig med den ömmaste uppmärksamhet mellan båda de gamla. Än sökte hon i grefvinnans blickar läsa hennes minsta önskan och förekomma den, i det att hennes bedjande blickar gjorde en tyst afbön för hennes hejdlösa häftighet kort förut. Än återvände hon till sin far med en smekning, som tycktes vilja på förhand besvärja hvarje hotande fara från detta håll. Och när hon förstulet betraktade honom, under det att hon tycktes syssla med att duka qvällsvarden, skymdes hennes ögon ånyo af hemliga tårar. Hon fann sin fader mycket åldrad, sedan hon sist hade sett honom. Den oböjliga nacken hade fått en lutning, den höga pannan hade fårats af djupa rynkor, och det förekom henne som hade herrskareblicken mattats i dessa genomträngande ögon. Men hon sökte öfvertyga sig sjelf, att det var af trötthet efter resan. Han hade ju hela den sista milen nödgats vada till fots genom drifvorna, emedan hästarne sjönko så djupt in, att de knappt förmådde draga den tomma slädan4.

Grefvinnan, å sin sida lika mån om att icke väcka stormarne innan allt var förberedt, ledde samtalet från resan och yrvädret till jordbruket på Falkby och förstod så oförmärkt att låta sin trädgårdsmästares förtjenster framstå i den gynsammaste dager. Hon beskref bland annat huru Bergflykt enkom införskrifvit en kappe5 potäter från Tyskland och lyckats förträffligt att odla denna nya, i Sverige ännu mycket sällsynta, i Finland nästan okända växt6, som borde kunna blifva af mycken nytta. Bergflykt, som fått en vink att stanna qvar och härtills hållit sig blygsamt vid dörren, tillsades nu att beskrifva sina försök för riksdagsmannen, hvilket han ock gjorde redigt och klart, såsom allt der han var på sitt rätta område. Till grefvinnans hemliga glädje, tycktes Larsson med mycken uppmärksamhet fästa sig vid denna beskrifning. Hans fyndiga hufvud uppgjorde genast en plan att införa den nya växten på Bertila i Storkyro; han ville derföre noga veta metoden. Hvarpå grefvinnan icke allenast erbjöd honom en half kappe deraf till utsäde, utan äfven drog försorg om att han vid qvällsvarden sjelf fick pröfva den amerikanska rotfruktens förträffliga egenskaper.

Så långt var allt väl, och de tre närmast intresserade personerna tycktes hafva slutit ett tyst förbund att icke i afton vidröra ömtåliga ämnen, då olyckligtvis Bergflykt, som fann sig i hög grad uppmuntrad och smickrad af den ovanliga äran att sitta vid grefvinnans eget bord, begynte i sin oskuld att tala om äpleträden, som skadades senaste höst af frost, och huru han täckte rötterna med halm »just samma dag, som unga grefven kom hit med jungfru Ester».

Om Falkby remnat i stycken, hade en sådan händelse knappt kunnat framkalla större häpnad, än denna menlösa erinran väckte hos två af de närvarande. Grefvinnan sände sin tjenare en af dessa blixtrande blickar, hvilka döda ordet på djerfvare läppar än hans, och den ärlige trädgårdsmästaren förstummades ögonblickligen, utan att sjelf veta hvarföre. Ester rodnade ända upp till örsnibbarne och betraktade så noga de blå rosetterna på den engelska tallriken framför henne, liksom hade hon velat se tvärtigenom den. Knappt vågade värdinnan kasta en förstulen blick på sin grånade gäst.

Men Larsson var denna afton icke mera sig sjelf. Hans panna rynkades en enda gång i de välbekanta bistra vecken; derefter vände han sig till trädgårdsmästaren och sade helt lugnt:

– När ni har unga trän bör ni sköta dem bättre. Taga de skada, så är det oftast dens fel som dragit dem upp. Torde ock hända, om Gud ger vår och solsken, att de åter komma till lifs och bära välsignade frukter.

– Ja, sade grefvinnan rörd, – jag känner ett sådant ungt träd. Stormen hade afbrutit en gren, och frosten hade kommit dess löf att blekna; men rot och kärna voro, gudilof, friska. Ni har sagt sannt: detta träd behöfver skötsel och varmt solsken, och vill Gud, skall det ännu bära en rik frukt.

Man uppstod från bordet. Larsson kysste sin dotter på pannan, tackade värdinnan och yttrade, i det han gick till sitt rum:

– I morgon tackar jag för min dotter.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 det märkvärdiga året 1789 – syftar på franska revolutionen och det tredje ståndets väg till makten.

2 Jakobs Gud, […] Egypti land – Anspelar på Bibelns berättelse om Josef, den näst yngste av patriarken Jakobs söner, som blir såld som slav till Egypten (1 Mos. 37).

3 krusade icke heller emot – krusa emot: göra invändningar av överdriven artighet eller (falsk) blygsamhet; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 slädan – formvariant av släden.

5 kappe – måttenhet för torrvaror, motsvarar ca 4,6 liter.

6 potäter […] i Finland nästan okända växt – Potatis odlades i slutet av 1720-talet på Fagervik bruk i Nyland. På herrgårdar blev potatisodling vanligare från 1740-talet, på landsbygden i västra och södra Finland odlade bönder potatis först från 1760- och 1770-talet (Teppo Korhonen, »Peruna tulee tutuksi» 2004).

35. Seklernas arf.

Morgonen derpå hade yrvädret öfvergått till blida1. Klockan 8 inträdde Larsson, styf och ståtelig, i salen på Falkby, der grefvinnan var honom till mötes vid det bastanta frukostbordet. Ester hade tidigare på morgonen haft ett långt samtal i enrum med sin far.

Man helsade med en viss högtidlighet, vexlade några likgiltiga ord om nattro och väderlek och satte sig derpå till bords. Den gamle lät sig väl smaka, men Esters tallrik förblef orörd, och hennes ögon voro förgråtna.

När måltiden var slutad uppstod Larsson, bugade sig prudentligt för värdinnan och tackade för sig och sin dotter. De skulle nu resa, hästarne voro beställda.

Allt detta förekom grefvinnan något kallt. Hon slösade inga tomma invändningar, men hennes hjerta veknade vid tanken på Esters blifvande öde. Först nu, när de skulle skiljas för alltid, blef hon varse att detta olycksbarn blifvit henne kärare än hon sjelf anat. Det var mellan dem båda en själsfrändskap, som nu först blef klar för henne: samma eldiga själ, samma energiska vilja, samma bestämda, stolta, sjelfständiga karakter. Skilnaden låg i olika ålder, olika uppfostran, olika samhällsställning; grunden var lika, resten berodde på lifvets öden.

Grefvinnan öfverlade med sig sjelf om hon borde tiga eller tala. Men när afskedets stund var inne och Ester hvilade vid hennes barm, då förekom det henne som hade hennes ord i går blifvit en sanning och som vore hon en mor, hvilken utsände sitt barn till okända öden uti den kalla vinterfrosten. Hon beslöt att tala och anhöll om ett samtal utan vittnen med sin ärade gäst.

Larsson följde henne till sidorummet. Grefvinnan yttrade då, med den varsamhet hon ansåg sig böra iakttaga, att hon vore honom skyldig räkenskap för hans dotters vistelse på Falkby. Hon hade mottagit Ester som ett felande barn, hvars öfverilade flykt hade sin ursäkt i den skymf hon lidit och de smädelser hon fruktade uti Stockholm. Ester var det unga träd, som kanske icke blifvit med nog försigtighet vårdadt och som skadats af frosten, men åter skulle grönska och bära frukt under en öm vård. Hennes fader kunde vara lugn; grefvinnan återlemnade hans dotter förbättrad och renad af den hårda pröfningen. Hon hoppades derföre att alla felsteg voro glömda och att förlåtelsen vore fullkomlig.

Larsson svarade enstafvigt, att han vore tacksam för grefvinnans beskydd och icke vidare ville ihågkomma sin dotters fel, allenast hon hädanefter visade honom den obrottsliga lydnad, som vore hennes barnsliga pligt.

– Nåväl, fortfor grefvinnan, värmd af den tanken, att hon ännu kunde göra något för Esters lycka, – om ni nu egde ett bevis, att er dotters rykte ingenting lidit – om till exempel en hederlig man, som är henne värdig, skulle begära af er hennes hand – hvad skulle ni svara derpå?

Larsson teg några ögonblick; en misstanke for genom hans stolta själ, och han frågade med rynkad panna hvad hennes nåd ville säga härmed.

– Endast det, svarade grefvinnan oförskräckt, – att i mitt hus finnes en ung rättskaffens man, som skulle skatta sig lycklig om ni ville gifva honom Ester till hustru. Det fattas endast ert samtycke, och Ester skall blifva en aktad, en ärad, en lycklig maka.

Larsson tydde dessa ord som en bekräftelse på sin misstanke. Han stod upp, hans blick mörknade fruktansvärdt.

– Mitt samtycke! utropade han. – Det är nog; jag genomskådar nu allt. Jag vet nu hvarföre ni sände er son till Finland, hvarföre han smög sig in i min slägtings hus i Stockholm, hvarföre Ester skulle skymfas, lockas till flykt och finna en fristad hos er. Vill ni att jag skall säga er hvarföre? För det att er son var fattig och behöfde mina penningar! Ja, ers nåd, så var det! Mina penningar vägde till slut ändock mer än allt edert adeliga högmod, och ni blygdes icke att nedlåta er så djupt, som att kalla en borgerlig flicka er dotter, på det att er son skulle få frossa i öfverflöd och förgylla sin murkna vapensköld med en simpel köpmans mödosamt sparade egodelar. Sådana ären J, högförnäma herrar och fruar, som nu för tiden råden i Sveriges rike. J skåden oss stormodigt öfver axeln och akten oss nätt och jemnt värdiga att borsta edra skor och uppbära släpen af edra klädningsfållar; men när J behöfven vårt guld, då ären J så nådiga och hållen det till godo och våra barn på köpet. Mitt samtycke! Hvartill skulle det behöfvas? Jag är icke mera rik; jag är fattig, ers nåd, fattigare än ni sjelf. Tag derföre ert ord tillbaka. Hvad bryr ni er om min dotter, när hon icke mera kan uppvägas med guld?

– Ni missförstår fullkomligt min mening, genmälde grefvinnan, förvånad och retad, äfven hon, öfver en så oväntad tolkning af hennes välmenta förslag.

Men Larsson fortfor utan att höra henne:

– Jag skall säga er något som ni kanhända icke vet, eller redan har glömt. Min slägt har också anor: de gå jemnt lika långt tillbaka som slägten Bertelskölds. Och mellan våra slägter har varit en fiendskap alltfrån begynnelsen, för det att den ena stått på förtryckarnes och den andra på de förtrycktas sida. Jag mins ännu den tid, när eder mans far tiggde som en nåd att få köpa några tunnor spanmål af min far, emedan allt hans folk höll på att svälta ihjäl. Jag mins också den dagen, när sex Larssöner, alla unga, ståtliga karlar, ställde sig under er mans befäl och ingen af dem vände tillbaka, ty den äran kostade dem deras hjerteblod. Slutligen mins jag eder svåger, den eländige ränksmidaren, som nu satt sig upp att styra riket: det är han som förderfvat fred och endrägt i landet, som två gånger skymfat döttrarne af min slägt och snart skall bringa mig sjelf till tiggarstafven. Och ni begär mitt samtycke för er son att äkta min dotter!

Grefvinnan, ehuru sjelf sårad i sin svagaste sida, hade fått tid att återvinna sin fattning.

– Riksdagsman Larsson, yttrade hon med förnäm värdighet, – ni kan vara öfvertygad om att jag fullkomligt delar er tanke angående en förbindelse mellan min son och er dotter. Derom har också aldrig varit fråga. Min afsigt var att begära Esters hand för min trädgårdsmästare; ett parti, hvilket jag anser å båda sidor passande. Och när ni nu känner min mening, förmodar jag att ni sjelf anser edra öfriga suppositioner åtminstone ganska förhastade.

Larsson återtog: – Ers nåd har rätt att förklara sin mening; jag har kanske för mycket tänkt på gamla minnen. Men då jag nu, som sagdt, är fattig, kan jag icke stå till tjenst ens med att försörja ers nåds trädgårdsmästare, och det torde således vara bäst att vi sluta detta samtal. Dock – ännu ett ord! Efter jag hör att vi äro af samma mening om våra barn, och det möjligen kunde hända att de sjelfva hade sin mening för sig – ja, hvem vet? en grefve kan också ibland falla på dårskaper – så låt oss här inför den allseende Guden lofva, ni mig och jag er, att aldrig med ord eller gerning samtycka till våra barns förening med hvarandra! Må ingen af oss vika från sitt bestämda mål. Må våra slägter i all framtid fortfara att stå i två skilda läger, hand emot hand och hjerta emot hjerta, så att ingen feg försoning mellan oss eger rum, innan tiderna nått sin fullbordan, och efterverldens dom har fallit öfver den sak, om hvilken vi hvardera strida!

Grefvinnan Bertelskölds högstämda själ fattade fullkomligt storheten af den tanke, som gömde sig i den gamle borgarekungens ärftliga hat. Till börd och lynne aristokrat i detta ords bättre betydelse, var hon lika öfvertygad om adelns berättigande, som Larsson om folkets, och hennes enskilda önskningar sammanföllo här med hvad hon ansåg för sitt fäderneslands väl. Hon stod derföre i begrepp att obetingadt afgifva det löfte man fordrade af henne, då hon hejdades af en för båda mycket oväntad syn.

Genom den öppna dörren till salen såg hon sin egen son, hvilken hon trodde vara långt borta i Norge, stående vid sidan af Ester Larsson, hvars hand han fattat, under det att han med ohörbara ord tycktes intala henne mod och hopp.

– Du här! utropade grefvinnan, glömmande allt för denna syn, som liknade ett bländverk af hennes upprörda fantasi.

– Ja, min mor, och i grefvens tid, tack vare er berättelse om en viss rival! utropade Carl Victor Bertelsköld gladt, i det han inträdde i sidorummet. – Först när Norges fjällar2 reste sina höga murar emellan oss, och jag stod der på min faders okända, snöiga graf; först då blef det mig klart, att lifvet icke eger något värde för mig utan Esters kärlek. Riksdagsman Larsson! jag anhåller ödmjukt och i all ära om eder dotters hand. Min mor! jag beder att ni vill kalla Ester Larsson er dotter!

Larsson och grefvinnan vexlade blickar. Der reste sig högre murar än Norges fjällar emellan de båda unga nu, – dubbla, kopparfasta murar af seklers hat och ärftliga fördomar. Grefvinnan teg; hon visste svaret från andra handen, och det uteblef icke.

Den styfve, stränge, hvithårige gubben trädde fram, tog sin dotter hårdt i armen och ryckte henne med sig.

– Kom! sade han. – Jag tackar grefven för anbudet; det torde kanske icke vara så illa ment. Men eld och vatten kunna aldrig förlikas. En Larsson och en Bertelsköld kunna aldrig tillhöra hvarandra. Herr grefven vet nu mitt svar; jag behöfver ej säga att det är mitt sista. Farväl, fru grefvinna. Kom, Ester; hästarna äro förspända.

Ester lydde. Hon gret icke. Hon bad icke. Hon visste väl att seklernas arf hade skiljt dem åt. Men der brann i hennes ögon en dunkel eld, och hon hviskade till den bestörte ynglingen, som förgäfves sökte att hindra henne: – Följ mig icke! Min far har rätt. Vi kunna icke tillhöra hvarandra. Men älska hvarandra, Carl, – det kunna vi, om än haf och fjällar skilja oss åt för hela vårt lif.

Och hon slet sig lös från sin far, slog sin arm om ynglingens hals och kysste honom. – Farväl! sade hon. – Och nu, min far, tillhör jag er. Befall öfver mig!

Några ögonblick derefter ilade släden bort ifrån Falkby gård, och grefvinnan Bertelsköld stod ensam qvar med sin återvände son.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 blida – töväder.

2 fjällar – parallell pluralisform till fjäll.

36. Konungens ring.

Ännu engång inträda vi i presidenten grefve Torsten Bertelskölds kabinett. Förmaket utanföre är uppfyldt af utländske diplomater, hofmän, militärer och högre tjenstemän, som vänta på företräde. Alla vända sig mot den uppgående solen. Alla täfla om att tigga en nådeblick af den man, som nu skall taga rikets tyglar och, lyftad på segrande Hattekullar, länka Sveriges öden mot nya banor i ständernas och frihetens namn.

Det är ju midt i Sveriges såkallade frihetstid.

Derinne sitter den snart allrådande mannen, Sveriges verklige konung, fastän en annan bär namnet. Han har kanhända åldrats och vissnat under bördan af alla de intriger som fört honom till makten; men det märker ingen. Den broderade sammetsrocken döljer skickligt hans magerhet; den ytterst väl friserade peruken gömmer de grå håren; ett fint anbragt, nästan omärkligt smink ger helsans och ungdomens färg åt den fårade pannan och de förtorkade kinderna. Endast en grön skärm öfver ögonen skymmer något den förr så hvassa blicken, som genomskådar alla, men sjelf kan genomskådas af ganska få. Det betyder dock föga: en tillfällig svaghet i synen, ådragen under strängt nattarbete. Grefven sitter rak och vigilant som en yngling i den med elfenben och perlemor inlagda fåtöljen och solar sig i glansen af sin förestående makt. Han står vid målet för hela sin lefnads äflan1; hvilka otroliga mödor, hvilken mångårig själsspänning har det icke kostat honom att hinna så långt! Men nu är spelet vunnet, nu skall han intaga den plats, från hvilken han störtat sin store mästare grefve Horn. Hvad bekymrar det honom, efterträdaren, att denna thron är byggd på folkgunstens och partiernas böljande våg. Han har ju grånat i konsten att styra dessa ostadiga elementer; han skall nu mer än någonsin förstå att beherrska dem.

Handsekreteraren hade ännu icke slutat föredragningen af morgonens många och vigtiga ärender, då kammartjenaren anmälde, en efter annan, de nybakade riksråden grefve Posse, baron Löven, hofrättsrådet Ehrenpreuss och statssekreteraren Cederström samt ambassadören grefve de Lynar.

– Bed deras excellenser hafva godheten stiga in i lilla salongen, var svaret.

– Kammarherren monsieur de Broman ...

– Säg att han väntar i antichambren2.

– Fiskal Spolin ...

– Kör den oförskämda slyngeln på dörren.

Handsekreteraren fortfor: »ödmjukt memorial från kronans befallningshafvande i Storkyro socken, Finland: arfsmålet rörande Bertila gård uppskjutet, i anseende till svarandens uteblifvande under laga förfall som riksdagsman.»

– Går dock derhän. Fortfar.

»Nådeansökan rörande dråp och blodvite3 i tvekamp: hans majestät har, af förekommen anledning, funnit godt i nåder förmildra krigsdomstolens utslag rörande löjtnanten högvälborne grefve Carl Victor ...»

– Tig. Jag vet redan: ett års suspension från tjensten och halft års förvisning ... Något måste man göra för sina odågor till brorsöner. Vidare!

»Kanslikollegium besättes enligt ers excellens förslag. Hofkansleren baron von Kochen, kansliråden Nerés och Bahr insinuera om4 afsked ...»

– Tillägg grefve Bonde med flera. Fortfar.

»Grefve Tessin supplicerar5 om ambassadörsplatsen i Paris.»

– Så? Han supplicerar? Nåväl, när man spelt ut sin farce i Stockholm, är det tid att börja en komedi i Paris. Han får platsen. Vidare!

»Hans majestät låter genom monsieur de Broman insinuera6 förhöjd pension för riksrådet grefve Taube ...»

– Refuseras. Hans majestät har icke alltid behagat conformera7 sig efter rikets behof och patrioternes önskningar. Och som hennes majestät lärer vara af annan mening, skulle förhöjningen vara en indiscretion.

»Hennes majestät hemställer genom kammarjunkaren baron Höök angående tyska kammarfruarna. Kunde som öfverflödiga supprimeras8 och depensen9 inbesparas, öfriga hoffruentimbrets10 appointement11 till att dermed öka.»

– Hennes majestät pretenderar en berömvärd sparsamhet för kammarfruarna. Men som hans majestät torde preferera en annan mening, så annotera att tyska damernas gage förhöjes. Är det något vidare?

– Ingenting vidare, än förnyad ansökan om understöd för soldatenkan Flinta. Hon säger att ers excellens dertill med ed förbundit sig, när hennes man i tiden fört ers excellens helbregda12 fram och åter till salig kung Carl vid Stralsunds belägring.

– Flinta? Bosatt på Falkby, är det ej så?

– På Falkby gård.

– Refuseras. Ni kan nu sluta.

– Jag får då svara, att ers excellens den eden intet kommer ihåg ...

– Ni svarar ingenting. Har jag tid att mig befatta med käringars påfund och eder, som jag aldrig har svurit? Nog. Ni kan gå.

Sekreteraren gick med en djup bugning.

Grefven blef ett ögonblick ensam. Han hade rätt: hvem kunde i detta ögonblick begära af honom en tanke på fattiga enkor och länge förgätna eder? Han frossade i triumfen att se Sveriges konung och drottning, bland svärmen af andra supplikanter, bönfalla hos honom, och bönfalla förgäfves om åtgärder som stodo i närmaste samband med deras personliga sympathier och antipathier. Med hvilken vällust skulle han icke nu se detta kungapar, som engång så djupt hånat och förödmjukat honom*, i dess tur hånadt och förödmjukadt, kröka sig under hans öfvermäktiga inflytande! Och icke blott de, utan alla hans fiender, höga och låga, de skulle känna tyngden af hans arm, de skulle nödgas sjelfve bära honom på deras skuldror till makten. Hattarne sjelfve, som trodde sig i honom finna ett verktyg för deras planer, de skulle finna sitt misstag; han skulle hålla dem i tygel med Mössornas parti, liksom Mössorna med dem; han skulle, trogen sin vana, grunda sitt oåtkomliga välde just på den tvedrägt som söndrade riket. Och under allt detta ville han nu, nu först, genomföra den idé, som han mottagit i fädernearf, men föra den vida längre än hans fader ens vågat drömma: han ville ställa adeln högt öfver både konung och folk, och när det väl hade lyckats honom, då skulle han omskapa Sverige till en republik efter polskt mönster med allrådande herrar och lifegna bönder; stiftaren af all denna lycka likväl förbehållet att sjelf vara den mäktigaste, för hvilken de andra mäktige skulle ödmjukt buga.

Vid dessa stolta, sjelfviska, högtflygande tankar, som kommo honom att förgäta hela mängden af de derute väntande, utsträckte grefven mekaniskt sin knutna hand, likasom för att på engång famna och krossa Sverige. Då kände han på sitt finger tryckningen af den ring, som han så sällsamt återfått och från hvilken han sedan aldrig mer velat skilja sig. Det var konungens ring.

En demonisk tanke for genom hans själ. – Hvilket ömkligt slägte äro icke menniskorna, sade han till sig sjelf. – De tala om en Gud, en försyn, och denna usla kopparbit är nog att förhåna dem. Hvad har Gud, hvad har försynen gjort för mig? Intet! Men denna ring – det är löjligt, men det är likväl så – denna ring bär den oemotståndliga lyckan med sig. När jag förlorat honom, gick mig allt emot: arbete, klokhet, list, allt var förgäfves. Men sedan jag återfått honom, lyckas mig allt. Ja, allt! För mig finnes ingen omöjlighet mera. Jag kunde begära en krona, om icke kronorna nuförtiden stodo här i landet i vanpris ... Men om jag återgåfve dem deras värde? ...

Bertelsköld smålog, i det han tankfullt vred på den hårdt slutande ringen. – Hvarföre icke en krona? mumlade han.

Utan att veta huru, hade han ringen lös uti handen, ringen som under 18 år nästan vuxit fast kring hans finger. En underlig känsla, hälften hån, hälften bäfvan, fick makt öfver honom. Han höll ringen mot dagen, för att se om han ännu kunde urskilja dess hemlighetsfulla R. R. R. – Rex Regi Rebellis. – Säg mig, sade han, – säg mig du: skall jag begära en krona?

Kanske darrade hans hand, när han utsade dessa ord, ty ringen halkade bort ur hans fingrar och klang, när den föll emot golfvet, med ett eget främmande ljud; – åtminstone ljöd det i grefvens öron som när man afklipper strängen af en luta med sax.

Grefve Bertelsköld sprang upp från fåtöljen, för att upptaga ringen. Det blef så besynnerligt mörkt för hans ögon. Med möda fann han ringklockan. – Ljus! ropade han till kammartjenaren – hämta in ljus! Det är ju mörka natten.

Tjenaren såg bestört på sin herre, ty klockan var 10 på förmiddagen och rummet belyst af full dager.

Men grefven fortfor att famla på golfvet liksom i djupaste mörker och ropade ständigt på ljus, ty han hade tappat något, sade han, men hvad, det kunde han ej förmå sig att utsäga. Han fruktade troligen att man än engång skulle bestjäla honom på hans dyrbaraste klenod.

Kammartjenaren efterkom hans befallning och hämtade tvenne tända vaxljus. Onyttig omsorg; grefven beklagade sig i uppretad ton att man lemnade honom ensam i mörkret. Betjeningen kom ut i villervalla, och hviskningarne nådde snart till de många uppvaktande, hvilkas tålamod höll på att taga slut i förmaket och lilla salongen. Ryktet spridde sig, att grefve Bertelsköld med ens blifvit vansinnig.

Hans läkare efterskickades; de besökande trängde sig nyfiket i dörren. De ville se den man, som nyss skulle styra ett rike och nu icke ens förmådde styra sig sjelf.

Läkaren kom och fann grefven sittande i fåtöljen. En kall svett hade öfversköljt panna och kinder, bortryckt sminket och blottat för allas ögon ett blekt, förvissnadt och afmagradt ansigte. Men man hade misstagit sig: han var icke vansinnig, – icke ännu.

– Är det ni, min kära doktor? sade han med en qvarlefva af den förra förnäma tonen. – Säg mig, hvad betyda dessa infama hviskningar omkring mig, och hvad betyder det tjocka mörker, som omgifver mig?

Läkaren betraktade honom forskande, undersökte hans ögon och svarade allvarsamt: – det betyder, herr grefve, att ni är blind!

– Hvad? Blind? Är ni galen, herre? Det är sannt att mina ögon ha varit svaga, men jag såg likväl för en stund sedan temligen bra.

– Det är ingen vanlig svaghet, herr grefve; det är svarta starren14. Den har småningom utvecklat sig, och jag har länge befarat något sådant. Men ni måste nyss hafva varit utsatt för någon häftig sinnesrörelse, hvilken påskyndat det ondas utbrott.

– Ja – så är det, fortfor grefven förvirrad och afbrutet. – Ser ni, min kära doktor, – jag råkade tappa något – en bagatell – icke värd en kopparvitten15 – souvenir af min aflidne far. Man tappar icke sådant, förstår ni, utan chagrin16, och – men säg mig: det dröjer väl ej länge, innan jag återfår min syn? – Hör ni det, doktor: jag måste hafva min syn tillbaka, och det snart, snart, säger jag er. Liksom jag hade tid att vänta! Tror ni att mina fiender vänta på mig!

– Herr grefve, jag skulle bedraga er, om jag gåfve er ett hopp, som konsten ej förmår uppfylla. Allt antyder, att ni tyvärr är för hela er återstående lifstid ohjelpligt blind.

– Hvad, miserabla qvacksalfvare! Och ni vågar säga mig det och vet icke att ni sätter ert hufvud på spel! Doktor – ni måste återgifva mig synen, hör ni det? Bästa doktor – ni vet att jag kan kungligt belöna er. Säg, hvad önskar ni? Äreställen? Titlar? Guld? Allt tillhör er, ni äger att välja, ty ni vet att Sverige väntar på mig. Men då måste ni också lofva att återgifva mig mina ögons bruk. Grand ciel!17 Styra riken och vara blind, det är ju ridikylt18, icke sannt? Men så skratta då, doktor; medgif att det vore en bétise19, en sottise20!

– Än en gång, ers excellens, befall öfver mig; men er syn kan jag icke återställa.

Grefven sprang upp från fåtöljen. – Ah, utropade han, – jag är bedragen, jag är bedragen! Dessa eländiga våga att trotsa mig, och jag förmår icke att straffa dem. Hvar är min ring? Gif mig tillbaka min ring! ... Nej, bort, alla, bort! Ni vore i stånd att stjäla min lycka. Malheur! Quel malheur!21 Min sämsta betjent kan hitta en krona! Min argaste fiende kan eröfra verlden! Och jag är blind, vanmäktig och blind! – Nu mins jag, så var det: konungens ring tappas aldrig utan en mened! Och en sådan usel ed! Har jag ej brutit dyrare eder! Hören, mina vänner, har jag ännu en enda vän, så gå till enkan Flinta på Falkby och lofva henne all min förmögenhet, om hon skaffar mig ringen tillbaka! Men hon måste göra det snart, annars är jag förlorad, ty för mig finnes ingen lycka i himmelen och på jorden utan konungens ring!

Och så fortfor den olycklige att famla och rasa, medan de närvarande drogo sig skygga tillbaka och Hattarnes hufvudmän redan hviskade sinsemellan, att här vore intet att göra, man måste skynda att erbjuda makten åt Gyllenborg.

Då inträdde en svartklädd gestalt med en engels mildhet, närmade sig den fallne statsmannen, drog honom med sakta våld till hvilstolen och hviskade: – Torsten, känner du mig?

– Ebba! utropade han och tryckte hårdt hennes hand. – Kan du än en gång gifva mig åter min ring?

– Nej, sade hon. – Men låt oss bedja att jag kan återgifva dig din Gud! Hvad båtar22 det menniskan, om hon förvärfvar hela verlden och tager skada till sin själ?23

Fotnoter till detta avsnitt

* År 1721. Se »Ödemarkernas vår.»13

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 äflan – strävan.

2 antichambren – anmälningsrummet, väntrummet.

3 blodvite – blödande sår som resultat av våldshandling.

4 insinuera om – inlämnar anhållan om.

5 supplicerar – anhåller.

6 insinuera – framställa om.

7 conformera – anpassa.

8 supprimeras – här: avskedas.

9 depensen – utgiften.

10 hoffruentimbrets – hovfruntimrets, den kvinnliga hovstatens.

11 appointement – (fra., pro appointements) löner.

12 helbregda – oskadd.

13 »Ödemarkernas vår.» – tionde berättelsen, kap. 16 »Junos hämnd» (s. 785–789).

14 svarta starren – beteckning för de ögonsjukdomar som medför blindhet utan någon synlig förändring i pupillens färg.

15 kopparvitten – tyskt mynt; här i betydelsen något värdelöst.

16 chagrin – grämelse, harm.

17 Grand ciel! – (fra.) Himmel!

18 ridikylt – löjligt, löjeväckande.

19 bétise – dumhet; SAOB har detta belägg av Topelius.

20 sottise – dumhet.

21 Malheur! Quel malheur! – (fra.) Olycka! En sådan olycka!

22 båtar – hjälper, gagnar.

23 Hvad båtar det menniskan, […] skada till sin själ? – Matt. 16:26.

37. Halftannat år sednare.

En dag i September år 1740 hade höstens första frostnatt efterföljts af en vacker solskensmorgon, då en ung flicka med snabba steg återvände till staden från kryddgårdarna utanför Wasa. Hon bar i hvardera handen en korg, den ena fylld med rofvor, den andra med kål, och på hufvudet bar hon en rutig ylleduk, något framdragen öfver pannan, likasom för att med flit dölja ett par vackra mörka ögon och ett svart hår. När hon passerade förbi Korsholm, kastade hon liksom af gammal vana en flyktig blick uppåt vallarna, men fortsatte vandringen och vek ifrån hufvudgatan in i en oansenlig gränd, der hon ingick uti ett gammalt, lågt och oansenligt hus. Der nedsatte hon sina korgar i stugan, som tillika var kök, och yttrade till en äldre qvinna, hvilken ställde en gryta på spiseln:

– I dag må du veta att jag haft lycka. Hvar köper du skönare rofvor, och hvar finner du präktigare kålhufvuden, Veronica? Magistraten sjelf kan intet uppvisa bättre. Säg, tror du att jag kan få tala vid far?

– Han sitter med Grenman derinne i kammaren och uppgör affärer. Jag tror att han ämnar slå upp en bod här i gränden. Ack, Ester, Ester, att intet far hellre flyttar till svåger Blom, som köpte hans stora gård i våras, när vi måste sälja nästan allt hvad vi ägde och flytta hit i den gamla stugan! I stället att bråka med fattigdom och bekymmer, skulle far ännu kunna lefva i välstånd på gamla dagar, och du, min stackars Ester, skulle slippa att gå en mil om dagen för uppköp i byarna.

– Lefva på nåder, menar du? svarade Ester Larsson litet spanskt1. – Nej, syster, förrän vi skulle tigga vårt bröd af vår giriga svåger, som ropat in fars bästa egodelar för en spottpenning, förr kunde vi vandra till Storkyro och begära tak öfver hufvudet hos vår ungerska kusin, som tog den betan ifrån oss. Det kunde gå lätt nog det, tillade Ester godmodigt; – han har ju friat till mig.

– Men du tänker väl aldrig taga en menniska, som är till hälften turk? invände Veronica med oförställd häpnad.

– Jo, när jag väl glömt den andra, men som det intet lär ske i min tid, så får Istvan – eller Penna, som de nu kalla honom, – söka sig hvar han behagar en värdinna på Bertila gård. Låt se, jag gläntar litet på dörren till fars kammare.

Vid dessa ord öppnade Ester helt sakta dörren till husets enda sidorum och tittade in. I kammaren satt på en omålad bänk och vid ett likaså tarfligt bord den gamle, nu från sin välmakt och väldighet störtade borgarekungen, sysselsatt att med sin oskiljaktige trotjenare, gamle Grenman, som blifvit honom trogen i nödens dagar, uppgöra planer att åter komma till nytt välstånd. Larsson hade åldrats, och hans styfva nacke var böjd af olyckan; men under det att hans skarpa grå ögon tycktes genomskåda tiderna, fortfor hans fyndiga hufvud att, likasom förr, utspana bästa medlen att draga fördel af konjunkturerna.

– Jag säger dig, Grenman, yttrade han, – att den som vill vara med när det regnar gröt, måste hafva slefven i god tid färdig. Att vi få krig, innan nästa års skylar bergas, det är så säkert som morgonrodnad slaskig hatt2 och hatteväsen3 hund och katt. Men Blommen och de andra ställa sin marknad på vackert väder. Jag säger dig, Grenman, att det blir vargaväder; inom två år kostar salt-tunnan två tunnor råg, och rysk hampa finns blott i galgarna. Vi måste hafva penningar och lägga på nederlag4.

Bokhållaren skakade med en suck sitt grå hufvud. Han ville ej ut med sanningen, att krediten var slut.

Larsson fortfor, lifvad af sin spekulation: – jag skrifver till Stockholm: holländarne måste dock engång ut med skadeståndet för våra röfvade skepp. Mina gamla bönder skola lemna mig tjäran på kredit, och Wasaråg till export. Lyckas ej det, så bandar jag såar, du klyfver pertor, mina söner hugga ved, och mina döttrar sticka strumpor. Pengar, Grenman, pengar måste vi hafva till salt och hampa. Nästa sommar hugga vi ut kammarfönstret till dörr och göra oss en bod.

– Jo, det skulle se ut, nickade Ester i dörren: – ni banda såar! Nej, far, jag skall säga er en bättre spekulation. I morgon är ni riksdagsman, och en riksdagsman har kredit.

– Det kommer an på, sade den gamle småleende. Oaktadt alla skiften och öden, var det ännu en skymt qvar af den svage fadren och den bortskämda favoriten.

– Lita derpå, fortfor Ester. – Jag hörde sägas att här finnes ett stort parti, som voterar på far för det att de andra votera på svåger Blom.

– Gå din väg! Nej – kom först, att jag må omfamna dig, du mitt sorgebarn, som dock blef min sista glädje här i verlden! – Så, nu kan du gå. Och derföre är min mening, Grenman, att vi trassera tretusen daler på Merlades & Söner i Cadiz och införskrifva saltet genom Friberg & Winkelman i Stockholm.

– Men det går intet, det går intet, jemrade bokhållarn uti ett slags desperation, ty det var troligen första gången i sitt lif han vågade motsäga sin patron och mästare.

– Går intet? Hvarför går det intet?

– För det att, stammade Grenman, som nu engång drefs till det yttersta, ... för det att vi ha ingen kredit! Tjära, spanmål, allt går till Blommen, vår port förbi, och frågar jag hvad tunnan kostar, se de sturska ut och svara mig: pengar! – Tretusen daler! Och vi ha intet trettio!

Larsson teg och försjönk i en dyster begrundning. Utan penningar måste köpmannen ofta reda sig: utan kredit är han såld.

– Kanske vore det intet omöjligt att finna en utväg, återtog Grenman, spetsfundigt knäppande på en obeskriflig tingest af näfver, föreställande en snusdosa.

– Hvad menar du karl? Understå dig ännu engång att tala om kompaniskap med Blom.

– Jag menar, återtog bokhållaren oskyldigt, – att sedan nu presidenten Bertelsköld blifvit tokig och hans brorson ärfver hela förmögenheten, som lärer uppgå till fem eller sex tunnor guld, så beror det bara på kära far att ...

Larsson gaf honom ett par ögon som tretums spikar. Men Grenman observerade sin gudotter Ester i dörren, fick ett nytt raptus5 af oerhördt kurage och fortsatte dristigt: – ... så beror det bara af kära far att ställa alla tillfreds och på samma gång stärka husets kredit. Merlades & Söner remittera6 i Maj en saltlast på Friberg & Winkelman; Friberg & Winkelman remittera lasten i Juni på Larsson & Komp.; Larsson & Komp. acceptera påföljande Januari en vexel på Merlades & Söner; netto-behållning 100 procent.

Den gamle köpmannen knäppte med fingrarna och gick några slag fram och åter i rummet. Frestelsen var stark, men icke nog stark att bryta hans jernvilja. – Bertelsköld & Larsson! mumlade han. – Nej, det är en firma, på hvilken vår Herre ej har några affärer att göra.

– Men patron har sjelf sagt att här stundar ett vargaväder, fortfor Grenman, hvilken lik trögkörda hästar lunkade på, sedan han engång kommit i farten. Hvem skall blifva er dotters stöd, när ni en dag faller undan?

– Ester har bröder.

– Och skall hon i all sin lefnad äta deras bröd? Nej, patron, der sitter i henne en god del af ert eget sinnelag. Ni går ej in på kompaniskap med er egen svärson; Ester går ej in på kompaniskap med sina bröder och svägerskor; det är allt garn af samma härfva, fader Larsson, och derföre kunde ni göra härfvan klar.

– Det är någon sanning i hvad du säger, genmälde Larsson, träffad af anmärkningens rigtighet. – Jag hoppas ännu lefva den dag, när ovädret bryter löst. Jag får då se på hvilken sida den unga mannen har ställt sig. Ester, skrifver han ännu till dig, som han gjorde det första året?

– Ja, min far. Du har tillåtit det.

– Skrif honom då, att han antager sig folkets sak, och jag vill tänka på er förening.

– Min far, svarade Ester, – Carl Bertelsköld är en man som ni sjelf och säljer ej sina principer. Jag kan ej skrifva till honom hvad ni begär.

– Nåväl, låt oss ej mera tala derom. – Hvad kunna Grönberg och Salovius vilja mig?

De tvenne hedervärde Wasaborgarne inträdde något förlägne, tycktes det, öfver det armod, som rådde i huset, och kommo efter många omsvep fram med sitt ärende, som bestod deri, att Blommens motparti ämnade återvälja stadens förre högt aktade riksdagsman, hvilket besvär de hoppades han icke skulle undandraga sig; men dertill ville de dock foga ett litet förbehåll, nemligen att deras ombud skulle votera med Hattepartiet, för att icke förverka för staden de maktegandes gunst.

Borgarekungen reste sig styf i nacken och pekade ut genom det öppna fönstret, der man hade en utsigt öfver Korsholms vallar. – Gå, sade han, – gå till vallarna derborta och befall dem att blifva gräsbänkar, på det att de höge och mäktige må kunna sitta beqvämt på dem. Hvad tro ni vallarna svara? De skola säga er: vi mättes icke ut efter denna dagens mått, och vi gjordes icke till ryggstöd för denna stundens öfvermod. Vi mättes sådana att vi kunde bestå genom tiderna, och vi restes här till att försvara fosterlandet. Det är också mitt svar på edert vilkor. En hattebroder fån J aldrig af mig, om jag än hölle ut i tjugu riksdagar. Och är Wasa så angeläget om de maktegandes gunst, så må det skicka mjukare män än jag. Men då må ock Wasa se till hvad det sedan eger qvar af sig sjelf.

Grenman och de två borgarne vexlade ögonkast. Den ena förstod ej huru man kunde vara fattig, utan vänner, utan kredit, utan möjlighet att åter begynna ett verksamt lif, och ändock försmå förbindelsen med ett rikt och förnämt hus, som kunde bereda utväg till allt. De andra förstodo ej, huru man kunde vara en fallen storhet, förödmjukad, förbisedd, ja hånad af nära slägtingar, och likväl skjuta ifrån sig en lysande upprättelse, blott för att envist hålla fast vid gamla fördomar. Alla tre tego likväl; den höga, hvithåriga gubben med sitt forntids-allvar och sin orubbliga hållning skrämde dem till tystnad.

Men Ester Larsson förstod sin fader. Hon närmade sig honom, slog armarna omkring hans hals och hviskade: – fader, du är en man, och jag är stolt att vara din dotter!7

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 spanskt – stolt.

2 morgonrodnad slaskig hatt – Ur ordspråket »Aftonrodnad vacker natt, morgonrodnad slaskig hatt», en variant på en väderspådom i Bondepraktikan; SAOB har detta belägg på ’slaskig’ av Topelius.

3 hatteväsen – jfr partiväsen: om allt som har med partier att göra, även nedsättande med tanke på partipolitikens avigsidor, såsom split mellan partierna; hattpartiet kom till makten 1739.

4 nederlag – lager och lagrade varor.

5 raptus – utbrott.

6 remittera – översänder, använt om pengar eller växlar (Ekbohrn, Förklaringar över 100,000 främmande ord och namn 1936).

7 Men Ester Larsson […] vara din dotter! – I följetongen (HT 31/12 1861) följs det sista stycket av anmärkningen: »Nästföljande tolfte berättelse, som afslutar fjerde cykeln af Fältskärns Berättelser, är ämnad att ingå i nästa årgång af detta blad.»

Fältskärns tolfte berättelse.

– Anne Charlotte!

– Mormor!

– Säg till om thé1, och låt föra det upp i fältskärns kammare klockan half sju. Glöm ej de färska skorporna, som nyss kommit ur ugnen, och lägg några sockerbröd2 med; de der som han mest tycker om.

– Det var skönt, mormor. Vi få då en berättelse åter i gång?

– Ja. Och lägg på brickan en asiette tjärnfärskt3 smör; skolmästarn tycker om sådant, han.

– Det skall ske, mormor.

– Kom ihåg att vindstrappan är skurad, och säg till att de ej släppa in postmästarns stora hund med hans våta tassar. Se åt att barnen aftorka sina skor, när de komma från kälkbacken. Hvad är klockan?

– Tre qvart på fem.

– Det är tid att vi gå upp. När gufar kommer in på sina historier, kan han hålla oss qvar till klockan elfva, och det vänder upp och ned på vår ärliga4 ordning. Dagen derpå gå barnen i sömnen, så att ingen får händer med dem.

Anne Charlotte gick, och klockan strax efter fem voro alla församlade i den välkända vindskammaren. Gamla mormor framtog sin stickstrumpa, magister Svenonius sin snusdosa, Anne Charlotte fållade näsdukar, postmästaren, kapten Svanholm strök rimmet5 ur sina mustacher, fältskärn stoppade sin korta pipa och satte sig invid kakelugnen, för att icke genera med röken, men kälkåkarne stufvades, vederbörligen afskrapade, hvar på sin pall, under det att lilla Jonathan hade den djerfheten placera sig på fältlasarettet, d. v. s. den gamla apothekskistan, som troget följt med trossen under 1788 och 1808 års krig6.7

Den nya brasan tändes med näfver, som barnen brukade rifva för sex styfver8 i veckan, och mormor tog, som ålderspresident, först till ordet.

– Det förekommer mig, sade hon, – som skulle vi sitta här och vänta på bröllop. Om jag mins rätt, är det nu det, som bör följa i laga ordning. Hvarföre skulle vi annars fått veta så mycket om en hel lång kärlekshistoria mellan den unga Carl Victor Bertelsköld och borgarekungens dotter, Ester Larsson? Jag har visst intet emot den unga förnäma herrn, fastän jag medger det var okristligt att taga lifvet af en menniska på spanska värdshuset utanför Horns tull i Stockholm. För resten tycks han vara en beskedlig ung man, som visar sin mor en skyldig aktning, och det gör honom heder. Men så mycket mer har jag emot den öfverdådiga unga flickan. Jag kan sannerligen intet förstå, huru kusin Bäck, som är en förståndig och rättskaffens menniska, kan framställa sådana exempel för ungdomen, som Ester Larsson. Är det passande för en ung flicka att först rida på skengalna hästar, så att hon bryter nacken af sig – nära var det – och sedan löpa som en tattarunge9 midti natten genom Lillkyro skog med »dimmdrottningens strumpeband»? Dimmdrottningen! Jo jag tackar, det låter mycket poetiskt, men betyder ingenting annat än en slarfkärra10, som flyger kring skogen med kippade skor och håret kring öronen. Sen få vi höra huru hon illfänas11 att få se kungen i Stockholm, hoppar ut genom ett fönster i fjerde våningen, går objuden på en maskrad på hofvet och klär ut sig till någon sorts Flora eller Freja12 som ett spektakel för folk! Det säger jag, hade Ester Larsson varit min flicka, så vet jag hvad jag gjort; jo, en risbastu hade jag gifvit henne, om hon också varit fjorton år gammal, och sedan, – ja, hvad var det jag ville säga?

– Sedan skulle mormor ha satt henne i kloster, inföll Anne Charlotte småleende.

– Sedan hon fått bättre förstånd, skulle jag ha sagt till henne: min söta vän, så och så är det, och nu är det min vilja, efter du har så många friare, att du gifter dig med en bra och förståndig karl af den sorten som kan hålla dig i spatsergången13, om du tager dig före att än engång skena till skogs. Och jag skulle icke ha rådt henne att den gången säga nej.

– Jag är alldeles af kusins tanke, att karbasen14 är oumbärlig för den tanklösa ungdomen, anmärkte skolmästarn gravitetiskt.

– Stackars Ester! suckade Anne Charlotte. – Hon är likväl ett godt barn med sitt häftiga lynne, och har hon felat, så har hon fått plikta derför. Aldrig kan jag tro, att mormor derföre velat gifta bort henne mot hennes vilja.

– Det är något som du lyckligtvis intet förstår att bedöma, min kära Anne Charlotte, fortfor mormor. – Vill en bra karl vara så god och taga en flicka, som med rätt eller orätt har vidlyftiga rykten på sitt kapitel15, så anser jag att vederbörande göra bäst i att niga och tacka ödmjukast för äran. Jag undrar hvad det annars blir af den stackarn, sedan far hennes lagt ögonen till.

– Javäl, sade fältskärn. – Kusin resonnerar som en förståndig person, och så resonnerade äfven grefvinnan på Falkby, unga Carl Victor Bertelskölds mor. Men om nio öfverdrifna och tanklösa unga flickor ha skäl att tacka för rådet och taga en strofil16 till man, allenast han är en hederlig karl, så kunde det hända att den tionde gåfve honom korgen, och jag kan ej döma henne värre för det, ty sådant beror af hvad virke menskan är byggd. En är af vide och låter böja sig till en golfmatta. En annan är utaf björk och ger sin tuktomästare ris. En tredje är utaf asp och brytes, när hon skall böjas. Var Ester Larsson ej asp, så var hon åtminstone björk; jag fruktar der blifvit hårdt mot hårdt. Hennes mor dog bort, när flickan låg uti linda; fadren var på engång despot och ytterligt svag mot sitt yngsta barn samt ännu dertill fåfäng och stolt öfver den qvicka ungen. Med sådana principer blir uppfostran alltid förvänd, och deraf blifva öfverlägsna, regellösa, häftiga lynnen ungefär sådana som Ester Larsson blef. Men se, då kommer lifvet med sitt skarpa ris och tuktar barnen för föräldrarnas fel och föräldrarna genom barnen; så gick det med Ester och borgarekungen. Sådant upplefver man alla dagar; den som vis är, han tage ad notam17.

Mormor log. – Förlåt mig, sade hon; – när jag hör gamla ungkarlar tala om barnauppfostran, tänker jag alltid på skeppar Nyström, som byggde sig en bagarstuga och nödvändigt ville tackla henne till fregatt. Det kan vara någon sanning i hvad kusin säger, men som lifvet är en hård förmyndare, är det bäst att ej lemna vantarna från sig, utan hålla i med18, sålänge man kan. Derför tycker jag att Ester Larsson intet bör få en släpphändt man med romangriller19 och kärlekspjunk, som den unga grefven tycks vara. Apropos af grefven, hur gick det med gamla presidenten20 Torsten Bertelsköld, stackars karl; blef han verkligen tokig?

– Först blind och sedan vansinnig, mormor; det var förskräckligt, suckade Anne Charlotte.

– Jag påminner mig det. Och om jag ej misstager mig, var konungens ring der åter i spelet?

– Det var så, inföll Jonathan ifrigt, – att presidenten skulle bli kung i Sverige, men så hade han svurit att skaffa en gammal soldatenka pension, och när han nekade att han det gjort, så tappade han ringen, och så blef han blind, och så blef han tokig.

– Hör bara – sade mormor till fältskärn – hör bara på de små grytornas öron! Jag kan intet gilla att kusin inbillar ungdomen skrock. Man skall lära dem tro på Gud och intet på gamla kopparbitar.

– Och så skall man lära dem grammatikan21, sade skolmästarn, – och intet blanda bort dem med kökslatin, såsom Rex Regi Rebellis. Att ringen var ett otyg, det kom sig deraf att der var en bock22. Ja ursäkta, bror har varit student och afhört Porthan23, men sjelfva Porthan sade engång hominorum24, och derför kan bror intet neka att det bör heta in regem, och intet dativus25.

Kapten Svanholm, som dittills varit försjunken i betraktande af silfverknoppen på sitt spanska rö26, vred vid dessa ord sina röda mustacher till ett storartadt löje27 och kunde ej motstå den gamla frestelsen att hugga in med sitt lätta kavalleri. – Jag hade engång – sade han – en postiljon, som var en ytterelementskad turk28 att köra ihjäl hästar, och när jag fann mig befogad att plantera med käppen förnuft i den f–n, så skrek han: jag rår inte för det, kapten, för piskan var utaf bockskinn! Jo-jo. Och nu påstår bror Svenonius att der var en bock i ringen. Om den bocken står i nominatus eller dasitivus, det kan komma på ett ut; jag tycker bror gör orätt i att skylla på gamla bekanta.

– Nominatus och dasitivus! utropade skolmästaren, i sin tur med ett ofantligt öfverlägset smålöje.29 Den gången körde brors postiljon omkull på släta landsvägen. Man kan ha tagit till fötter vid Karstula30, utan att derföre springa fatt en andra klassist i latinet.

– Hjeltemod! började postmästarn, som allt ännu blef pionröd i synen, hvargång Karstula nämndes; men han afbröts af fältskärn.

– Jag trodde – sade denne – att jag redan tillräckligt förklarat hvad ringen betyder; man må nu förstå honom hur man behagar. Mig har han alltid förekommit som sjelfviskhetens onda genius31, hvilken är lika odödlig som menniskoslägtet. Ringens största fara låg icke deri att han väckte en ärelystnad utan gräns och medförde en lycka utan mått, ända till ett brådstupande fall; den låg deri, att konungens ring förhärdade hjertat. Alla, som buro denna ring, blefvo mäktiga, rika och hvad menniskor kalla lyckliga, men blott på bekostnad af andra menniskors, ja, af sina närmastes lycka. Så hade äfven Torsten Bertelsköld svingat sig upp på förtrampade likar. Medan han blef allt rikare, blef hans slägt bragt nära tiggarstafven; när han slingrade sig fram till den största makt, var det genom att störta sin mästare, den store Arvid Horn, som han hade att tacka för sin lysande bana. Men det finns en moralisk tyngdlag, som, ju högre man når, gör fallet desto oemotståndligare. I det ögonblick Torsten Bertelsköld uppnått det så länge och ihärdigt efterfikade32 målet för hela sin lefnads obändiga ärelystnad; i det ögonblick Sveriges konung, Sveriges drottning och alla den tidens mäktigaste partichefer trängdes kring honom för att tigga hans gunst och hans förord, ja när han tyckte sig blott behöfva utsträcka sin hand för att nå sjelfva kronan; i detta ögonblick var han ganska säkert, utan all ringens medverkan, nära sitt fall. Deri ligger alldeles ingenting öfvernaturligt; det är rätt och slätt menskligt; ingenting mer, ingenting mindre. Men det blir åskådligare, det fattas klarare, genom att likasom förkroppsliga denna hemska, demoniska makt, denna menskliga sjelfviskhet, som beständigt uppställer sitt jag uti verldens medelpunkt och derifrån utan medlidande trampar andra i stoftet. Innebor nu denna makt i konungens ring, så förstå vi dess mening, och så förstå vi hvarföre den alltid förloras genom en mened. Ty en mened rycker fötterna undan säkerhetens thron; en mened gör samvetet, som är hjertats konung, rebelliskt och uppreser menniskan mot sig sjelf: Rex regi rebellis. Men vare sig att en amulet har eller icke har en symbolisk betydelse, så har den alltid en stor makt, när man tror derpå. Lägg en spindel i en påse, häng påsen på ditt bröst och tro att du blir frisk deraf, så blir du frisk, det slår icke fel.

– Hvit kalf och rö’, vill han ej lefva, så får han dö33; – nickade Anne Charlotte.

– Just så. Jag vet flera som sluppit frossans besök derigenom att de skrifvit med krita på utsidan af sin dörr: N. N. är icke hemma. Men för att återkomma till Torsten Bertelsköld, bör man ej förgäta, att tron på konungens ring var redan ett fädernearf i fjerde led och hade sin rot i tidens vidskepelse. Med den orubbliga tron på sin lycka, måste en medfödd energi bryta sig väg genom alla hinder. Deri låg den store Napoleons hemlighet.34 Men med tron faller äfven makten, och verldens beherrskare är en handfull stoft.

Mormor skakade sitt grå hufvud. – Det der, sade hon, – förekommer mig, som om någon toge sig före att salta Uleå sjö med en göpne35 koksalt. Men hvad blef det af borgarkungen? En oförnuftig far var den gamle Larsson, det kan jag ej neka, men en duglig karl var han, som stod fast i alla frestelser för hvad han ansåg för rätt. Det skulle göra mig ondt, om han måste cedera36 och mista allt hvad han egde för den orimliga processen; hur hängde det egentligen ihop med den saken?

– Dermed hängde så ihop, sade fältskärn, – att Lars Larsson hade en äldre bror Thomas, som egde ätten Bertelskölds fordna stamgods Bertila gård med många andra hemman i det bördiga Storkyro. Denne Thomas hade åtta söner och tre döttrar. Sju af sönerne stupade och den åttonde, som ännu var barn, blef bortröfvad af fienden. Många år förgingo, Thomas Larsson dog, döttrarna blefvo gifta, och då tillöste sig Lars Larsson all den stora jordegendomen för rampris37. Sedan hände – såsom det ofta hände strax efter stora ofreden – att en ung man vid namn Istvan, ridknekt hos grefve Carl Victor Bertelsköld och som haft många besynnerliga öden, följde sin herre till Finland och kom till Bertila gård. Der vaknade plötsligt hans barndomsminnen, han igenkände brunnen på gården, åstranden och annat mer. Derom fingo Lars Larssons politiska fiender spaning och intalade Istvan att återbörda38 sitt fädernearf, alldenstund det befanns att han var Thomas Larssons enda qvarlefvande son, som af fienden blifvit bortröfvad. Vid samma tid förlorade Lars Larsson en hel spanmålsflotta, som togs af holländarne, och allt detta knäckte hans affärer, men ej honom sjelf. Vid slutet af förra berättelsen stod han ännu rak och oböjd, kämpande mot sin olycka.

– Nå, hur gick det sedan?

– Sedan inbröto ånyo svåra tider för landet med 1741 års usla krig39. Svenska och finska hären kapitulerade vid Helsingfors, och medan hela Finland öfversvämmades af fienden, fortsatte partierna i Sverige sin hejdlösa kamp, tilldess att de för en kort stund räckte hvarandra handen öfver generalerne Lewenhaupts och Buddenbrocks blodiga schavott40.

– Hjeltemod! utbrast postmästaren. – Det syntes att skolfuxarne kommit till regementet.

– Ja, när storskrytarne lupo41 som brackor för fienden, inföll skolmästaren.

– På kommando från bläckhornet! återtog kapten Svanholm förgrymmad. – Bror skulle berätta oss något om slaget vid Willmanstrand42.

– Hör hur korparna skria! genmälde skolmästaren.

– Säg hellre örnarna43, bror Svenonius; korparna äro svarta af bläck! utropade kapten Svanholm.

– Jag menar att vi haft nog af blod, svarade fältskärn allvarsamt, och jag känner ingen lust att vidare stöka i soporna från 1741. De få guldkorn der ligga kringströdda i smutsen ha dessutom redan plockats till »Hertiginnans af Finland»44 krona*. Men väl kan det förtjena att kasta ännu en blick på insidan af vår mormorsmors ungdomstid – medlet af45 18:de seklet med hela den porlande gryta, der en ny tids idéer kokades mjuka, för att sedan ätas skållheta af 1789 års revolution, – Adolf Fredriks, Lovisa Ulrikas, Tessins, Linnés tid, Gustaf III:s barndom och styfkjortlarnas46 tidehvarf. Skola vi tala derom?

– Ja, gör det! svarade alla med en mun, utom kapten Svanholm, som teg och tänkte på vingskjutna örnar.

Fältskärn såg en stund tankfull in i den flammande brasan. – Ringa, sade han, – kan jag åtaga mig att måla denna sjudande härd. Framför mig ligger en stad af palatser, men jag målar endast trappan af en konungaborg och förstugan af en borgareboning. I nyttans tidehvarf sitter borgarekungen på thronen. All hans kalla beräkning kan icke döda hjertats lif. Vid hans fötter knäböjer en ung qvinna, kämpande sina tysta strider, och kring henne spinner sig nu berättelsens tråd. Säg, Anne Charlotte, hvad skall jag kalla denna aftonsaga om ett menniskohjerta?

– Är borgarekungens dotter värdig sin rang, svarade Anne Charlotte raskt, – så gif denna berättelse hennes namn.

– Hvilket namn?

– Prinsessan af Wasa.

– Har jag icke sagt, smålog fältskärn, – att Anne Charlotte nöjer sig aldrig med mindre än kunglig värdighet!47

Fotnoter till detta avsnitt

* Romantiserad berättelse, utgifven 1850.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 thé – te.

2 sockerbröd – småbröd av socker, ägg och mjöl, eller sött bakverk av annat slag.

3 tjärnfärskt – nykärnat och osaltat.

4 ärliga – riktiga, ordentliga.

5 rimmet – rimfrosten.

6 1788 och 1808 års krig – Gustav III:s ryska krig 1788–1790 respektive 1808–1809 års krig eller finska kriget. Se »Företalet, som handlar om Fältskärns person och lefverne» s. 7 och 11 f.

7 – Anne Charlotte! […] 1808 års krig. – Denna inledning på berättelsen ingår i följetongen (HT 4/1 1864), men inte i förstaupplagan eller senare textvittnen.

8 sex styfver – Svenska mynt och sedlar var i omlopp i Finland långt in på 1800-talet; sedlar inlöstes i och med myntrealisationen 1840 (Tuukka Talvio, Suomen rahat 2003, s. 24 f.).

9 tattarunge – använt om barn av resandefolk.

10 slarfkärra – slarva; förekommer i svenskan i Finland.

11 illfänas – ivrigt strävar efter.

12 Flora eller Freja – romersk blomstergudinna resp. fornnordisk skönhetsgudinna.

13 i spatsergången – i styr; SAOB har detta belägg av Topelius.

14 karbasen – piskan.

15 på sitt kapitel – på sitt konto; SAOB har detta belägg av Topelius.

16 strofil – formvariant av stofil.

17 han tage ad notam – han må lägga det på minnet.

18 hålla i med – framhärda, hålla ut.

19 romangriller – verklighetsfrämmande, romantiska idéer som brukar förekomma hos romanfigurer eller som man anses ha fått genom att läsa romaner; som litteraturform har romanen sina rötter i antika kärlekshistorier och medeltida riddarepos.

20 presidenten – chefen för ett ämbetsverk.

21 grammatikan – parallellform till grammatiken.

22 bock – språkfel.

23 varit student och afhört Porthan – Henrik Gabriel Porthan (1739–1804) var professor i romersk vältalighet i Åbo från 1777.

24 hominorum – (lat.) människornas (en variant av genitiv pluralisformen hominum).

25 dativus – (lat.) dativform.

26 spanska rö – promenadkäpp av rotting.

27 löje – leende.

28 ytterelementskad turk – förbaskad vilde.

29 Nominatus och dasitivus! […] öfverlägset smålöje. – Skolmästaren roar sig här åt postmästarens latin, de korrekta formerna lyder nominativus (nominativ) resp. dativus (dativ).

30 Karstula – drabbning vid Karstula kyrkby i Saarijärvi 1808 där en numerärt överlägsen rysk styrka avgick med segern.

31 genius – ande.

32 efterfikade – eftertraktade.

33 Hvit kalf och rö’, vill han ej lefva, så får han dö – Variant av det både i Sverige och i Finland förekommande ordstävet »Kalven vit och röd – vill han ej leva, så får han dö» (Finlands svenska folkdiktning III, utg. Väinö Solstrand, 1923, s. 130).

34 Deri låg den store Napoleons hemlighet. – I följetongen (HT 4/1 1864) försett med fotnoten: »Månne icke, i en senare tid, äfven Napoleon den lilles? Sättarens anm.» Epitetet »den lille» gavs till Napoleon I:s brorson Napoleon III av Victor Hugo i pamfletten Napoléon le Petit (1852).

35 göpne – handfull.

36 cedera – göra konkurs.

37 rampris – mycket lågt pris.

38 återbörda – börda: göra anspråk på.

39 1741 års usla krig – Kriget mellan Sverige och Ryssland 1741–1743, hattarnas krig, resulterade i rysk ockupation av Finland och vid fredsslutet nya landavträdelser för Sverige.

40 generalerne Lewenhaupts och Buddenbrocks blodiga schavott – Charles Emil Lewenhaupt (1691–1743) och Henrik Magnus von Buddenbrock (1685–1743) var överbefälhavare resp. tillförordnad överbefälhavare för de svenska trupperna i Finland och avrättades efter det misslyckade kriget mot Ryssland 1741–1742.

41 lupo – löpte.

42 slaget vid Willmanstrand – Trots svenskt motstånd segrade den ryska armén vid Villmanstrand i augusti 1741. Under resten av kriget retirerade de svenska trupperna för det mesta.

43 örnarna – Örnen har starka militära konnotationer, både romarna och i deras efterföljd Napoleon använde örnar som fälttecken.

44 »Hertiginnans af Finland» – ZTS V, s. 3–168.

45 medlet af – mitten av.

46 styfkjortlarnas – styvkjortel eller styvkjol: vid och utstående styv kjol, ofta i fråga om underkjol.

47 – Ringa, sade han, […] Prinsessan af Wasa. […] kunglig värdighet! – I följetongen (HT 8/1 1864) heter berättelsen »Hattar och Mössor», och slutet av ramberättelsen lyder: »Jag har kallat min berättelse Hattar och Mössor, sade han, emedan dessa partinamn då voro på allas läppar och inneburo lösen för dagen. Vi skola se huru de klädde sina herrar och damer, innan tidens vindar röko af med dem båda».

Prinsessan af Wasa.

1. Blommorna i Hammarby.

Vid medlet af förra seklet låg en mil från Upsala, i Danmarks socken, om jag ej misstager mig, en gård vid namn Hammarby som blifvit ryktbar ända till våra dagar. I sig sjelf hade stället intet märkvärdigt: det var hvarken fulare eller vackrare än mången annan mindre herrgård i Upland; det hade sol, grönska och vatten som andra, kanhända något bördigare jord, men ingenting annat ovanligt, skulle man tycka. Det låga envånings boningshuset var af träd och liknade ett anspråkslöst kapellansboställe; de öfriga byggnaderna voro hållna i samma tarfliga1 stil; men det låg ett solsken af trefnad deröfver, tillochmed när himlen var mulen, och allt var så väl vårdadt, från det målade planket kring trädgården ända till det lilla dufslaget, hvars fjädrade invånare voro hemmastadda öfverallt uppå gården. Dessa dufvor voro för öfrigt icke de enda vingade bebyggare i Hammarby gård; de gnabbades ofta om kornen med en flock rara2, utländska perlhöns, som trippade på gården i sällskap med gäss, ankor, kalkoner, tama änder, ett par långbenta tranor och en förnäm brasiliansk papegoja, som stundom nedlät sig att från den öppna buren i förstuguqvisten göra en lunsig promenad bredvid den enris-strödda trappan. En halfvuxen räf med en messingskedja om halsen sneglade från sin enkom byggda koja begärligt på det flaxande och kacklande sällskapet. Ett par harungar och några kaniner tittade fram genom jerntrådsgallret af en liten, för dem inhägnad täppa. I ladugården framskymtade bland den öfriga boskapen, som hemförts från betet, hornen af en tam ren bredvid ett par vackra råbockar och andra fyrfota gäster från sydligare länder. Alla dessa kräk hade ett förnöjdt och frodigt utseende; endast en björn och en filfras3, instängda i deras burar vid ett aflägset hörn utaf gården, gåfvo då och då med ett brummande läte tillkänna deras obelåtenhet att icke få med sin närvaro hedra det öfriga sällskapets muntra konklav4.

Skulle vi vågat kasta en blick i det inre af boningshuset, så hade vi varit säkra att der finna tusen rara saker, som i en högre grad skulle fäst vår uppmärksamhet, än menageriet5 på gården. Men trädgårdsgrinden stod der så inbjudande, fastän för tillfället stängd för objudna gäster från gården, och hvem kunde den tiden tala om Hammarby, utan att främst ihågkomma dess trädgård, som obestridt intog första rummet bland alla ställets märkvärdigheter? Stor var den icke, och många unga planteringar af ek, lind, bok, lönn och en mängd utländska trädslag vittnade om att anläggningen icke var många år gammal. Men der funnos likväl många och sällsynta saker att se i denna lilla trädgård på Hammarby.

Att börja med, ett par täcka drifhus, ytterst väl vårdade och uppfyllda med rara, praktfulla vexter från alla delar af jorden. Dernäst drifbänkar med halföppna fönster, enkom beräknade att uppsuga så mycken värme som nordens svala sommarluft hade råd att bestå. Icke långt derifrån en liten fiskdamm med rinnande vatten, uppfylld af sprittande invånare. Sedan långa rader af häckar med olika vexter, bland hvilka man såg väl tjugu arter törnrosor i alla färger. Vidare mellan dessa häckar blomster af alla tänkbara slag och från alla kalla och tempererade zoner, än prunkande med de holländska tulpanernas ståt, än blygsamt doftande med den nordiska löfkojans blida vällukt, – så tallösa, brokiga, älskvärda blommor, så omsorgsfullt ordnade, så troget skötta, att de tycktes andas, lefva och trifvas i kärlekens luft, som på alla sidor omfläktade dem. Här – sade vandraren till sig sjelf – här har en god fé gått fram med sin vattenkanna, för att släcka de älskades törst; här har himmelens sol slösat sin ljufvaste värme, aftonens dagg sin mest uppfriskande svalka. Dock icke de allena; mer än féer, mer än sol, mer än dagg; blomsterverldens egen doftande genius har här gått fram och manat sina sköna skapelser att glädjas af jordens korta vår, och blommorna ha förstått honom; de ha sträckt sina smärta stänglar ur mullen för att höra hans röst och glädja hans öga med deras rikaste fägring.

Om denna genius ännu är en hemlighet, så låt honom vara det. Tänk endast att blommornas konung lemnat sitt storfurstendöme i Upsala botaniska trädgård och flyktat till detta lilla lydland, detta hans eget käraste friherreskap, der han, fri från mödor och bekymmer, förunnades att framlefva några korta, lyckliga månader hvarje år, omgifven af sina skönaste, mest älskade undersåter. Låt oss i stället kasta en blick på två unga personer, som ifrigt syssla i trädgården, pratande och skrattande med all deras ålders behag, men icke högljudt eller bullersamt, utan med en glädtighet, som har ett tycke af trädgårdens egen fromma frid: sjelfva två vackra knoppande blommor i menniskohamn.

Den ena af dem är en gosse eller yngling – ovisst hvad man bör kalla honom – 17, högst 18 år, smärt till vexten, icke lång, med ljust hår, blå ögon och fina, mindre solbrynta kinder, än man vid hans år skulle väntat. Han är klädd i randig yllevest, underkläder6 af grått bomullstyg, hvilket är en ovanlig lyx på den tiden, när djeknarne7 antingen gingo i vadmal eller buro svarta benkläder af skinn. Rocken har han hängt på planket och går i skjortärmarna samt barhufvad, men på fötterna ett par bastanta becksömsstöflar. Hela hans sätt är blygt och likväl hurtigt; han saknar icke beslutsamhet, när det gäller att insticka bara handen i en törnbuske och afskära de torra grenarna med risk att draga den blödande tillbaka. Emedan just detta var hans arbete, der han gick från häck till häck med sin korta finska puukko8, hvars toma slida hängde i bältet vid sidan, begynte hans händer se ut som hade han varit föremål för minst ett dussin kattungars smekningar.

Detta väckte både missnöje och medlidande hos hans unga följeslagarinna, en täck, barhufvad, brunögd och liflig flicka om 14 eller 15 år, klädd i en hemväfd blå yllekjol med koketta röda ränder i inslaget, deröfver ett lifstycke9 af svart kamlott10, ur hvilket ett par snöhvita lintygsärmar framstucko, och öfver halsen en rödrandig bomullsduk af den sorten, som just då begynte införas från Holland. – Nej, så dina händer se ut! sade hon, i det att hon för ett ögonblick lemnade narcisserna, dem hon höll på att vattna, och jasminerna, dem hon med vingspetsen af en dufva omsorgsfullt rengjorde från mask. – Du skulle ha lydt mig och tagit skinnvantarna på, fortfor hon; – så gör morbror, och derföre har han alltid fina händer.

– Nog duga mina grofva händer åt mig, svarade gossen muntert, i det han afskar en hel näfve med torra qvistar; – och det är roligt att blöda en liten droppe blod för din skull Rika! Du kan låtsa som vore jag för din skull i krig.

– Det bryr jag mig intet om, fnurrade11 flickan, i det hon lät en stråle från sprutkannan falla öfver den blödande handen. – Jag skall säga dig, Erik, att du är så envis, ja så okristligt envis är du, att morbror borde sätta dig i ett glasskåp och skrifva en etikett på dörren: Herchepæus Obstinatus, habitat in Finlandia frequenter12. Jag har hört att Herchepæus på ert barbariska språk betyder tjurhufvud13.

– Ja hvarför intet? skrattade gossen. – Det kan väl duga lika bra, som ert Svinhufvud och Oxehufvud och Oxenstjerna. Men aldrig har jag vetat, Rika, att du, som kan så perfekt latin, också har lärt dig finska på köpet.

– Nej, hör hur han skryter! För det han varit min informator i tre somrar, inbillar han sig att jag kan taga graden14 i dag eller i morgon!

– Jo, vackert! När arkiatern15 läst med dig hela vintern och jag repeterar dina lexor om somrarna, vill du inbilla mig att det är jag, som har lärt dig Plinius16 utantill! Nå-nå, jungfru Rika, visst har hon ett godt hufvud, det hör till slägten, men en sådan filfras är hon intet, att hon äter latin, som man äter ölsupa17, matskedtals, med en lexa om dagen. Vill du kanske inbilla mig, att det också är jag, som har lärt dig Species plantarum och Corollarium Generum18? Är det jag, som lärt dig hvar vext i hela trädgården, och här finnas, tror jag, närmare tusen arter? Och kanske det är jag, som satt i ditt hufvud häromdagen att disputera med din store, välsignade morbror om de naturliga vextfamiljerna, när du påstod att orchidéerna utgöra en egen ordning för sig och icke borde sammanblandas med andra monogynia19? Passar det sig, hvad, att skylla sådant på mig?

– Det är för det att du tråkat ut mig med dina monogynia och monandria20 och engifte och tvågifte och månggifte och hela sexualsystemet, som gjort morbror odödlig, men som gör mig bara förtret. Ser du, jag har hittat på att gifva akt på när fröet gror, om der framkomma ett eller två hjertblad, eller inga hjertblad alls, och deröfver fick sjelfva morbror stora ögon och sade: det der är något att tänka på, Rika, men vi känna ännu bara sjutusen arter, vi måste känna femtio eller sjuttiotusen, innan vi kunna säga något säkert derom. Och det är allt för det att jag ej kan tåla edra månggifta blommor. Se här t. ex. en Bellis. Är det intet afskyvärdt, att ni räkna den stackars tusenskönan till polygamia superflua! Fy, säger jag. Hvad ondt har hon gjort er, att ni skulle gifva henne en så ful ordning? Men ser du, jag har upptäckt att hon gror ur fröet med två hjertblad – ena hjertat för henne sjelf, det andra för hennes vän, till exempel det lilla biet, som just nu surrar på hennes blomma, under det att Apollofjäriln förgäfves gör sina granna skärningar rundtomkring henne. Det är något vackert och något som man förstår, men polygamin är något som jag aldrig får i mitt hufvud, och vore intet morbror ännu mera god än han är stor, så skulle jag vara riktigt ond på hans afskyvärda sexualsystem.

– Men det är ändå grundadt på naturlagarna, och så måste det vara sannt.

– Bryr jag mig om edra naturlagar! Jag har hittat på bättre jag, och det är hjertbladen. Men ha icke kaninerna nu åter varit framme och gnagat barken af kastanieträdet? Det är också en naturlag, att äta och förstöra! Det är just edra naturlagar! Fy, sådana barbarer! ... Vet du hvad, Erik? Du borde också följa naturlagarna.

– Jag tror det nästan. Jag börjar bli hungrig.

– Nej, det hör till naturen, att när ett vildt fruktträd blir omplanteradt i trädgård, så blir det förädladt och bär mycket skönare frukt. Och tager jag nyponbusken från ängen och vårdar honom i god jord, så får han vackrare blommor.

– Det tror jag nog, när du vårdar honom.

– Derföre skall du taga dig bättre namn. Hvad var din far?

– Litet bonde, men mera sjöman. Under stora ofreden hörde han till Löfvings partigängare och gjorde fienden mera skada än finska armén under Lybecker21, men sedan fick han ett litet hemman i Munsala uti Österbotten och gifte sig med min mor, som var en borgaredotter, och kung Fredrik och drottning Ulrika Eleonora voro med på bröllopet. Men min far hade äfven sedan en liten skonert och gjorde resor på Stockholm, tilldess han förliste vid Ratan för sex år sedan och blef borta för alltid.

– Men huru kom du till Sverige?

– Min mor blef enka med många barn och hade en syster gift här i Sverige. En sommar kom min moster öfver till Österbotten att helsa på sin slägt, och som hon var förmögen och barnlös, tog hon mig till sig och kostade på mig i Strengnäs gymnasium.

– Och ändå sitter finnkole22 och envisheten uti dig! Men nu skall jag säga dig något. Du heter nu Erik Pehrson, som minst hundra andra bondgossar. Men du kan latin, du är gymnasist, du tänker i höst bli student, och sedan kan du bli prest eller arkiater, du också, hvem vet? Derför tycker jag, Erik, att du skulle göra som andra och taga dig ett bättre namn, ett grekiskt eller latinskt23.

– Tycker du det?

– Visst tror jag så. Det vill säga intet ett sådant löjligt namn, som studenten från Långhundra härad, hvilken ville vara förnäm och kallade sig Långhundriander, så att de andra studenterna sedan förbättrade det till Långhundundriander. Och icke heller som Wieselska slägten, hvilken var hemma från Almesås och kallade sig först Almesåsius, men när det blef för såsigt24, togo de namnet Almosius, tilldess att de skämdes för ett sådant tiggarenamn och kallade sig Wiesel, som intet heller är så qvickt uti slutet25. Utan ett sådant namn skulle du taga, som vi t. ex. Vår stamfar var en bonde vid namn Jöns i Linnegården och hade tre afkomlingar, som alla blefvo lärda män och togo sig namn efter den stora linden i Stenbrohult. Den ena kallade sig Tiliander af Tilia europæa26; den andra kallade sig Lindelius, som också ej är ett fult namn ...

– Erika Lindelia är det vackraste namn jag vet, inföll ynglingen, under det att i detsamma hans kinder öfvergjötos med en hög rodnad, likasom hade han i hastigheten förrådt sin djupaste hemlighet.

– Tycker du det? fortfor flickan med en lätt knyckning på nacken, men alldeles icke mankerad27. – Nå-ja den tredje kallade sig Linnæus, och det namnet, menar jag, uppväger ett dussin andra. Bruka de ej detsamma i Finland också?

– Det bruka alla, som bli prester hos oss, eller annars herremän, svarade ynglingen. – Jag har hört sägas, att Pakkanen heter ett hemman, som betyder frost, och derifrån härstamma Frostererna. Calamnierna härstamma från en fiskare, som på finska heter kalamies. Porthanerna ha sitt namn utaf Wiborgs stadsport, Cygnæernas stamfader hette Svan, slägten Lagus har öfversatt sin stamfader Hares namn till grekiskan, och hundrade andra ha gjort på samma sätt, både latinare på us och greker på ander.

– Der ha vi det! Sök då ett namn, som klingar något, också åt dig. Hvad säger du om Munsalius? Eller Munsander?

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 tarfliga – enkla.

2 rara – sällsynta.

3 filfras – järv.

4 konklav – här: överläggningar.

5 menageriet – samlingen av ovanliga djur.

6 underkläder – byxor.

7 djeknarne – eleverna i ett läroverk.

8 puukko – (fi.) kniv.

9 lifstycke – ärmlöst plagg för överkroppen.

10 kamlott – ett slags tjockt, glättat ylletyg eller ylle med blandning av gethår.

11 fnurrade – muttrade.

12 habitat in Finlandia frequenter – (lat.) förekommer ofta i Finland.

13 Herchepæus på ert barbariska språk betyder tjurhufvud – fi. härkäpää, tjurskalle.

14 taga graden – bli magister.

15 arkiatern – livläkaren.

16 Plinius – Plinius d.ä. (23/24–79 e.Kr.), romersk författare vars enda bevarade verk är den omfattande encyklopedin Naturalis historia.

17 ölsupa – välling gjord på öl.

18 Species plantarum och Corollarium Generum – två verk av naturforskaren Carl von Linné, förstaupplagorna utkom 1753 resp. 1737.

19 monogynia – den första ordningen inom varje klass i Linnés sexualsystem för växter med blommor; omfattar blommor med bara en pistill.

20 monandria – en av klasserna i Linnés sexualsystem; omfattar blommor med bara en ståndare.

21 finska armén under Lybecker – Georg Lybecker (d. 1718) var överbefälhavare för den finska hären i två omgångar, 1707–1710 och 1712–1713. Båda gångerna avsattes han efter att inte ha hejdat ryska anfall.

22 finnkole – nedsättande benämning på finländare.

23 taga dig ett bättre namn, ett grekiskt eller latinskt – Avser det allmänt förekommande bruket att allmogestudenter lade sig till med ett latiniserat eller grekiskt inspirerat tillnamn, jfr slutet av kapitlet, s. 968, r. 15–21.

24 såsigt – här förmodligen både i den bokstavliga bemärkelsen med avseende på sås (SAOB har detta belägg av Topelius) och i betydelsen oklart och virrigt (förekommer i svenskan i Finland).

25 Wiesel, som intet […] qvickt uti slutet – Wiesel: (ty.) vessla, jfr Esel: (ty.) åsna.

26 Tilia europæa – parklind.

27 mankerad – stött; förekom i svenskan i Finland.

2. Linné och hans disciplar.

– Munsalius! Munsander! upprepade ynglingen. – Tackar vördsamligen. Kallar du detta att omplantera mitt ärliga namn, så må det hellre vexa vildt uti skogen.

– Jag medger – fortfor den unga flickan skrattande, i det hon knöt stängeln af en persisk ros fastare vid stödet – jag medger att der är mera mun i de namnen, än den gifmilda naturen låtit falla på din lott. Men hvad kalla ni Munsala på er finska rotvälska?

– Om Munsala är rotvälska, så är det derföre att svenskarna vrängt det från Munisalo, som betyder äggholmen.

– Ägg? Hårdkokta ägg! Kära Erik, var då så mensklig och kalla dig Ovenius eller Onander.

– När du blir min ovän, skall jag kalla mig Ovenius, om det också vore blott att förarga dig.

– Är du icke odräglig? Nu ref du åter din hand; se der, törntaggen har gått in vid roten af långfingret. Vänta litet – se så! – Och Erika nöp med en fältskärs skicklighet bort det djupt inträngda törnet.

– Säg mig, sade hon med en skälmsk blick, – hvilken blomma tycker du mest om i trädgården?

Erik Pehrson var icke svår att blidka. Han kände sig mycket frestad att svara på frågan: – dig sjelf! men han aktade sig och svarade: – mest af alla tycker jag om dem, för hvilka jag blödt.

– Då vill jag söka ett namn åt dig. Låt mig se: Rosenius ... Malaspina ... Spinarosa ... Centifolius ... Lindros ... hur kom jag på det?

– Tack skall du ha. Jag skall tänka på Lindros. Det är ett vackert namn, och då har jag dig på köpet.

– Hvarför icke så gerna Rospigg eller Fingerros? Nej, latin skall det vara ... Roseus ... Spinosius ... men så hjelp mig då! ... Tærneus ... Rosenlind ... nu bar det åter åt fjälls ... Rosarius ... Om vi skulle taga till grekiskan ... Rhodius ... Rhododaktylus ...

– Håll, håll, hälften lärdom kan vara nog! – Vill du ändtligen kristna om mig, så begär jag ett namn, der du sjelf är med. Kalla mig Rosenlind.

– Det faller mig något in. Var icke din far sjöman?

– Ja.

– Och du är född och uppfödd vid hafvet. Kalla dig Rosmarin!

– Men det kommer ej utaf rosa, det kommer af rhos, dagg. Hafsdagg! Nej, du. Dagg har i svenskan två bemärkelser, och efter min far var sjöman, kan någon tro att jag fått smaka hans dagg1.

– Det är skada; jag tycker om rosmarin.

– Och jag tycker om allt på lind.

– Allvarsamt: Tänker du verkligen bli prest, Erik?

– Vill du intet det, du, Rika?

– Det är visst ett högt embete, ser du, men nuförtiden bli nästan alla studenter prester, så att intet gör en mer eller mindre mycket till saken. Jag har alltid tänkt, att det finns två biblar i verlden. Den ena har Gud skrifvit i lagens taflor och sitt helga evangelium; den andra har han skrifvit uti naturens stora bok. Visst är den första förmer, efter verlden är fallen och behöfver en frälsare. Men också den andra är ett stort Guds verk. Allt kommer an på huru man läser dem båda. Det sägs att många prester äro verldsligt sinnade; men jag vet en äkta Guds man, som hans föräldrar ville göra till prest och som sedan gick att uttyda naturens stora bibel så innerligt klart, som ingen gjort före honom. Har du märkt det, Erik, att han läser Guds namn på hvarje blad i naturens bok2?

– Skulle jag inte se och höra det alla dagar! Det finns ingen frommare menniska på den vida jorden, än din morbror, den store Linnæus3.

– Ja, ser du! En sådan prest skulle du också bli.

– Menar du? sade ynglingen med strålande ögon. – Ack nej, Rika, det är omöjligt. En sådan man, som din morbror, föds icke engång hvart hundrade år.

– Det tror jag med. Men det är en stor bok han uttyder, och en menniska kan intet hinna med allt. Se på mig till exempel. Hvad är jag för en?

– Du är din morbrors systerdotter, så mycket jag vet.

– Intet engång det, ser du, utan min mor var morbrors kusin, och så har han i sin godhet tagit mig till sig som ett fader- och moderlöst barn. Men förstår du det, att jag, som är ingenting, och knappt nog det, ändå disputerar ibland om hjertbladen med honom, som hela verlden beundrar?

– Det är sannt, att det kan jag intet begripa, smålog Erik.

– Jo ser du, den allra blindaste höna kan ibland hitta ett litet korn, och sådana korn äro de små hjertbladen, säger morbror. Derföre tänker jag, att om du än aldrig blir så stor och berömd som morbror, så kan också du hitta på att förklara ett eller annat ord, som morbror ej hunnit med i den stora boken. Du skall bli doktor i naturvetenskaperna, Erik.

Erik Pehrson teg en stund helt stilla och sade sedan betänksamt: – Hela min slägt vill se mig en dag med kappa och krage. Aldrig har jag heller drömt om något annat, förrän ...

– Förrän du kom till Hammarby. Ser du! Just som min morbror, förrän doktor Rothman i Wexiö sade till honom: du skall bli läkare! Det vill säga: du skall studera naturen!

– Du skulle då bli glad, om jag följde ditt råd? frågade Erik hjertligt.

– Glad? Jag skulle flyga dig om ... Ja, det vill säga – återtog den unga flickan förvirrad – jag menar att morbror skulle tycka mycket derom; han anser dig vara en af sina bästa disciplar.

Erik rodnade. Det var mer än han någonsin vågat hoppas. Men det var likväl ej allt. Han slog ned sina ögon, blygare än den unga flickan sjelf, och sökte förgäfves ett ord, som kunde utsäga hans mening. – Tror du det, Rika? sade han med hela tafattheten af en förälskad gymnasist, som ännu aldrig läst en roman. Ty sådant var ännu ej på modet hos den tidens gymnasister.

Om och hvad Erika velat svara, blef aldrig bekant, ty i detsamma bortryckte hon foten från en hög af torra qvistar vid planket och skrek: – en orm! en orm!

Erik sprang fram. En liten kopparfärgad orm, knappt åtta tum4 lång, hade slingrat sig om flickans fot och tycktes göra ett försök att inkrypa mellan strumpan och kängan.

Att slå honom, var omöjligt. Erik besinnade sig ej länge, grep honom öfver nacken och kastade honom på sandgången så hastigt, att odjuret icke hann bitas. Straxt derpå trampade han med sin tjocka stöfvel på ormens stjert och var i begrepp att halshugga honom med trädgårdskrattan.

– För all del, skada honom intet! ropade nu flickan, som hämtat sig från sin förskräckelse. – Se en så vacker huggorm! En så vacker vipera har morbror ej i hela sin samling!

– Det kan så vara, svarade Erik förbittrad, – men intet vill du att jag skall släppa honom lös här i trädgården, så att han en annan gång gör försöket om!

– Åhnej, tag hit din knif! – Och om några ögonblick hade Erika klufvit en käpp, i hvilken hon så skickligt inträdde ormens hals, att han med alla sina slingringar ej förmådde göra sig lös derur.

– Morbror! Morbror, vi ha fångat en vipera! utropade hon straxt derpå och höll ormen med käppen högt uti luften.

Långs dikesrenen af den närliggande ängen nalkades med hastiga steg en man af omkring 50 år, med en grön kaschett5 på hufvudet och en gul sommarrock hängande öfver venstra skjortärmen, under hvilken han dessutom bar en temligen stor portfölj. Han öppnade ledet i gärdesgården, lät ett par unga främlingar, som åtföljde honom, passera igenom och stängde sedan ledet med omsorg åter. Derefter stannade han på en liten kulle invid gården och tycktes med mycken liflighet utpeka något för främlingarne.

– Morbror hör oss intet, sade Erika. – Nu har han åter kommit på sitt favoritkapitel om det nya museum, som han ämnar bygga derborta på kullen, och då glömmer han allt annat. Men vänta, jag har något, som han ej kan emotstå; du skall få se.

Derpå sprang hon till en liten berså af rönnar i hörnet af trädgården och återkom med en korg nyss förut af henne plockade sköna, ljusröda smultron, icke vattiga6 jordgubbar, utan medelstora, välmogna bär af det söta slag, som vexer vildt på skogsbackarna. – Du skall få se! utropade hon åter och var med ett språng utom grinden.

Erik Pehrson, mindre dristig än sin unga följeslagarinna, närmade sig långsamt med ormkäppen i handen och blef vittne till flickans framgång i hennes oskyldiga list. Knappt hade arkiatern Linnæus – ty det var han – fått sigte på smultronen, innan han med ett godt smålöje afbröt samtalet, satte sig ned på en sten och begynte med välbehag hålla till godo korgens innehåll. Hemligheten af dessa smultron, som voro hans största delice7 och af hvilka han dagligen åt en liten bräddad korg, var ingen annan än den, att han år 1750 kurerat med dem sin första sjukdom8 och alltsedan brukade smultron som preservativ. Det berättades, att drottning Lovisa Ulrika, som fått höra deraf, straxt gaf befallning att smultron skulle odlas i alla de kungliga lustslottens orangerier, på det att den store naturforskaren aldrig, äfven om vintern, skulle sakna dessa hans älsklingsbär.

Erika förstod att köpa sin morbrors bevågenhet. Hennes smultron voro de första vildt vuxna och fullt mogna af årets skörd, och emedan arkiatern skyndat till Hammarby innan hans familj ännu flyttat ut ifrån staden, var hon den, som fått på sin lott att förekomma alla hans önskningar. Hennes belöning blef en hjertlig kyss på den öppna, solbrynta pannan. Arkiaterns små, men oändligen uttrycksfulla, klara och milda ögon lyste af tillfredsställelse. – Se, sade han på latin till de båda främlingarne, en fransman och en holländare, som enkom rest till Sverige för att lära känna den berömde mannen – se der min Hebe9 på Hammarby, nu så länge min kära gumma är borta i staden! En riktig liten trollpacka är hon, det får jag bekänna. Hon känner alla mina vexande plantor så bra som jag sjelf och understår sig till och med att kriticera systemet. Nå, tjufunge, fortfor han på latin till den rodnande flickan – har du nu åter hittat några hjertblad, för att göra din gamla morbror hufvudbry?

– Nej, svarade flickan förlägen på svenska; – men jag har hittat en orm.

– En orm? Så så, det är ingen passande leksak för barn. Men låt mig se; det är väl vår vanliga Coluber natrix, snoken, kan jag förmoda.

– En riktig vipera är det, morbror, och han ville just krypa in i min känga, när Erik tog honom öfver nacken och fångade honom i en klufven käpp.

– Så så, låt oss se; det vore då första gången jag funnit en sådan malificus10 här vid Hammarby.

Erik kom med sin fånge. – Mehercle11 – sade arkiatern – en ung Coluber – scutis abdominalibus 150, squamis caudalibus 3412. Nej, se bara, knappt större än en korfsticka13 och likväl den farligaste best vi ha här i Sverige! Den der, min pulla14, lägga vi in i spiritus; det är det vackraste exemplar jag har sett och captus in15 Hammarby. Det var kuriöst! – Ånyo tindrade de vackra bruna ögonen af en naturforskares förtjusning.

Från ormen vände sig arkiaterns välvilja till den tyste och blyge gymnasisten. – Den der, mina herrar, sade han åter på latin till främlingarne – blir heller ingen oäfven karl. Ingenium haud vulgare, peritia ac labore perficiendum.16 Hvad har du gjort med dina händer, gosse? Har du handskats med filfrasen eller nappat björnen i pelsen?

– Erik har envisats att med bara händer bortskära de torra qvistarna uti rosenhäcken – svarade flickan på hans vägnar – och derföre har jag föreslagit att morbror sätter honom i en burk med påskrift: Herchepæus obstinatus, habitat in Finlandia.

– Frequenter, frequenter – skrattade arkiatern. – Jag känner flere exemplar af den sorten från Finland: Kalm, Montin17 och andra dylika, herchepæer äro de alla, men duktiga gossar. Gå och tvätta dina händer med surmjölk, Erik, och tag en annan gång handskar på dig, annars kunde man tro att du fått dig på tassarne här på Hammarby, och det vore skam för en lång gymnasist.

Ynglingen gick, på en gång glädjedrucken öfver det intyg han fått från den man han på jorden vördade högst, men förödmjukad af löjet på främlingarnes läppar och öfver det skämt, för hvilket han var ett föremål, – kanske också med en ännu oklar känsla af svartsjuka öfver den uppmärksamhet fransmannen och holländaren visade Erika Lindelia, sedan de förnummit hennes botaniska snille och att hon kunde latin.

Arkiatern Linnæus förde derpå sina gäster i trädgården och tog sig det kära nöjet att der visa dem alla sina många rara plantor samt förklara för dem det beundransvärda system, enligt hvilket han rangerat detta vackra, lefvande herbarium enligt klasser och ordningar. Den vaksamma junisolen sänkte sig redan mot vester och kastade tjusta18 blickar öfver denna rika fägring af träd, buskar, blommor och grönska, som förenade söderns färgprakt med de blekare nyanserna af vårt nordiska vextrike. Alla dessa ljufva blomsterbarn, alla dessa blida, oskyldiga väsen, fostrade af ljus och vårluft, tycktes känna blomsterkonungens närhet och sola sig i glansen af hans kärleksfulla blickar. Hvar han framgick, som en monark i sitt rike, der tyckte man att ekar och lönnar helsade honom med ett sakta sus, att kastanjerna bugade sina kronor och lärkträden sina barrtäckta qvistar, att popplarnas löf darrade af beundran, rosenhäckarna doftade dubbelt skönare och alla lågvuxna blommor höjde sig högre på deras stänglar, för att bättre få se honom. Sjelf rördes han af sin fromma kärlek ända till tårar. Alla dessa väsenden, dem han framdragit ur jordens mull, syntes honom lefvande, älskande och lyckliga, liksom han, men tillika så ödmjuka, så fromt tillbedjande liksom han sjelf. Han såg i dem icke sitt, utan den store mästarens sköna verk, som i hvarje fiber vittnade om en oändlig allmakt, skönhet, kärlek och godhet. – Icke jag, sade han till sig sjelf, glömmande främlingarnes närvaro, hvilka vördnadsfullt aktade sig att störa hans djupa begrundning – icke jag, Herre, utan Du är det, som skapat all denna vårens skönhet omkring mig, låtit mig fröjdas af dess fägring och förunnat mig att lyfta slöjan af dess fördolda hemligheter. Du vet det, Herre, att icke för min ära har jag det gjort; till din ära är det allt skedt, såsom du bjudit mig att verka; mitt namn må gerna förgås uti glömskans natt, allenast ditt namn må lefva äradt och prisadt bland menniskorna från klarhet till klarhet intill verldenes ände.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 dagg – grov tågända som användes som straffredskap på fartyg.

2 två biblar i verlden. […] han läser Guds namn på hvarje blad i naturens bok – Föreställningen om att Gud uppenbarar sig dels i skriften, Bibeln, dels i naturen har rötter i den kristna antiken. Den är återkommande hos Linné och Topelius anknöt till den i läseboken Naturens Bok (1856; ZTS XVII), där han framställer djurvärlden enligt Linnés ordning i Systema naturae.

3 den store Linnæus – Carl von Linné (1707–1778), före adlandet 1757 Linnæus, fick världsrykte redan som ung för sina insatser inom den systematiska naturläran, inte minst den binära nomenklaturen: de tvådelade namnen för växter och djur.

4 knappt åtta tum – knappt 20 cm.

5 kaschett – kaskett: mössa med stor skärm.

6 vattiga – vattniga, SAOB har detta belägg av Topelius.

7 delice – njutning.

8 sin första sjukdom – Linné led av podager, gikt.

9 Hebe – ungdomens gudinna i grekisk mytologi; den ambrosia hon serverade vid gudarnas gästabud gjorde dem odödliga.

10 malificus – (lat.) skadegörare.

11 Mehercle – (lat.) Vid Herkules.

12 Coluber – scutis abdominalibus 150, squamis caudalibus 34 – Carl Linnæus klassificerade denna orm, en äsping (huggorm, vipera berus, med rödbrun färg, vanligen hona), som en egen art och gav den detta namn i Kongl. Svenska Vetenskaps Academiens Handlingar 10, 1749:4, innan han ett antal år senare införde den binära nomenklaturen och kallade ormen coluber chersea. Talen 150 och 34 syftar på antalet fjäll under ormens buk resp. stjärt (Richard Wahlgren, »Carl Linnaeus and the Amphibia» 2012, s. 22 f.).

13 korfsticka – pinne som används för att tillsluta korvskinnet vid ändarna efter stoppningen.

14 pulla – flicka (i smeksamt tilltal).

15 captus in – (lat.) fångad i.

16 Ingenium haud vulgare, peritia ac labore perficiendum. – (lat.) Begåvningen icke just vanlig och fulländas genom erfarenhet och arbete.

17 från Finland: […] Montin – Botanisten och läkaren Lars Montin (1723–1785) förefaller inte ha haft någon anknytning till Finland. Topelius har möjligen förväxlat denne med en annan Lars Montin som också härstammade från Västra Götaland, men blev student i Åbo 1701 (Helsingfors universitets studentmatrikel 1640–1852).

18 tjusta – betagna.

3. En afton på Hammarby.

Vid tiden för denna berättelse1 bar arkiatern Linnæus ännu sitt borgerliga namn (han adlades 1757), men detta namn begynte redan att öfverglänsa allt hvad Sverige då hade förnämst och lysande. Icke blott från hela riket tillströmmade yngre och äldre män för att höra hans föreläsningar och betrakta hans samlingar; äfven från andra länder kommo hvarje år lärde, vettgirige eller nyfikne främlingar för att lära känna den man, som »ordnat naturen»*. Den rastlöse forskaren hade tid för allt och alla. Afunden beskyllde honom orätt att hysa förkärlek för främlingarne: han gjorde les honneurs för4 den svenska vetenskapen. Snarare kan man förmoda, att dessa besök, helst när de föranleddes af blotta nyfikenheten, ofta måste ha varit den store mannen plågsamma. Folk, som sjelfva ha godt om tid, hafva merändels intet förbarmande med andra, för hvilka hvarje minut är dyrbar, och hvem räknar hvilka ovärderliga stunder dessa påflugna gäster hos Linné bortryckt för samtid och efterverld! Men äfven för Linnés enskilda lif blefvo dessa täta besök ofta störande. Godhjertad, vänsäll och glad att få meddela sig med hvem det vara månde, stängde han sällan eller aldrig sin dörr, och då beröfvade man honom, dag ut och dag in, de få ögonblick han hade att disponera för sin familj eller för husliga omsorger. Han var en sparsam man i sitt dagliga lif; men om han slösade på sina samlingar, var han tillika en alltför gästfri värd, för att icke, äfven med den tidens enkla seder, hans privatekonomi skulle haft en dryg känning af de många besöken. Derpå tänkte han aldrig sjelf; men hans maka, den raska, förträffliga Sara Lisa Moræa, åt hvilken han öfverlemnade hela butiken, hade vid allt detta icke så sällan sju jern i elden. Det är möjligt att värdinnan icke alltid kunde motsvara alla påflugna anspråk, ty några utlänningar voro nog oförskämde att utsprida rykten om hennes oginhet5, hennes husliga tyranni och att den store Linné stod under toffeln. Det var tacken för Sara Lisa Moræas gästfrihet och många bekymmer. Men hvad brydde hon sig derom! Hennes beundrade make ansåg henne för sin andra försyn, och hon har qvarlemnadt ett aktadt minne vid sidan af hans.

Nu hade, som sagdt, arkiatern Linnæus skyndat till landet före de sina, och när värdinnan var borta, stod hushållet klent på Hammarby. Sjelfva huset var gammalt och bofälligt6; ty det nya Hammarby byggde egaren vid slutet af sin lefnad7. Visthuset var icke beredt på främmande; uppassningen bestod af två ladugårdspigor och två drängar. Men detta bekymrade icke arkiatern det minsta. När det led emot aftonen, bjöd han utan krus8 sina franska och holländska gäster att stadna på qvällsvard.

Medan denna serverades9, blef tiden ej gästerna lång. De hade fullt upp med rariteter och kuriositeter att beundra på Hammarby, börjande med rara krukvexter från Surinam och sällsynta papegojor från Brasilien, ända till det upptorkade skinnet af en ostindisk fisk, kallad Ostracion, som hängde i taket och hade den egenskapen att inne i rummet vända sig efter vinden. Mer än af kuriositeterna förtjustes de dock af den gladlynte värdens samtal. För alla sina många naturalster hade han icke blott lärda förklaringar, utan tillika muntra historier. Linné var vältalig, qvick, ja i högsta grad intressant, när det gällde hans vetenskap. Hans ögon lyste, hans drag lifvades; han var hvad man kallar som »fisken i vattnet»; och likväl var der utbredt öfver hela hans personlighet något af hans älskade blommors oskuld, fromhet och frid.

Arkiatern hade låtit tillsäga om supérn10; med någon matsedel var han icke van att besvära sig. Hans egen aftonmåltid var enkel och lätt: gästerna skulle ha ansett för en heder att nöja sig med en dylik. Men den som icke nöjde sig dermed, var Erika Lindelia. Det var nu första gången hon fått det vigtiga uppdraget att under interregnum sköta sin morbrors hushåll, och hon beslöt att göra det värdigt, storartadt, pompöst!

Olyckligtvis hade unga Erika studerat latin, grekiska och botanik med en framgång, som icke lemnat henne någon tid öfrig för de husliga vetenskaperna. Detta generade henne icke alls, och då kokkonsten, i hennes tanke, var den lättaste sak i verlden, kommenderade hon genast tre stekar på en gång, nemligen kalf, gris och kyckling.

De två ladugårdspigorna, som ej heller kommit längre i konsten, än på sin höjd till ärter och fläsk, hörde förslaget med mycken förundran och frågade om de strax skulle slagta.

– Slagta? upprepade Erika häpen. – Nej, det må ingen understå sig att göra.

Pigorna understodo sig likväl att fråga hvarifrån de då skulle få stekar.

– Stekar? sade vice värdinnan. – Sådana måtte väl finnas färdiga uti boden.

Hon fick nu den upplysning, att man icke om sommaren brukar förvara färska stekar i boden och att hvad på Hammarby fanns af den sorten, det sprang och flög ännu lifslefvande omkring. Erika var likväl icke rådlös: hon förklarade att hon skulle nöja sig med gös, flundra och gädda – »stekta i smör», tillade hon med en vigtig mine.

Då det likväl befanns att dessa fiskar ännu summo i sjön, ville hon nöja sig med spenat och ärtskockor. Men då dessa nyss grott ur fröet – hon hade sjelf räknat hjertbladen – var hon tvungen att anlita husets äggförråd, hvilket till all lycka fanns ymnigt. Hon lät således ställa den stora grytan på elden och koka för säkerhets skull tre tjog ägg. Men emedan hon hört morbror visa mycken motvilja för allt som gjordes endast till hälften, följaktligen äfven halfkokt mat, var hon mån om att låta äggen koka i tjugu minuter, på det att de måtte bli rigtigt mjuka. Och för att bjuda på någonting bättre än simpel aftonmjölk, lät hon uppkoka mjölken samt tillsatte deri en blandning af sådana kryddor som arkiatern mest tyckte om, nemligen krasse, humle, senap och kardemumma. Stolt öfver denna läckerhet, som frambars med lyckligtvis okryddadt smör, bröd och ost, inträdde hon blygsamt nigande till herrarne och tillsade att bordet var serveradt.

Gästerna, bjudna på »husmanskost», intogo sina platser, och in buros två rågade fat med ägg, af hvilka likväl större delen voro spräckta vid upptagandet. Man skulle börja, men först måste reqvireras bröd, salt, knifvar, gafflar och skedar, hvilka små bisaker voro glömda vid dukningen.

Gästerna smålogo. Man angrep faten: deras innehåll var onjutbart; äggen kunde anses för en ny, härtills okänd beståndsdel af stenriket.

– Nej, pullula mea11, sade arkiatern, – tag bort de här flintorna och hämta oss något annat. Detta är tupp-ägg12.

Erika rodnade som en pion, men hviskade, säker på en desto mera lysande seger efter det första nederlaget: – Morbror skall få hetvägg13.

– Hetvägg om midsommar? menade arkiatern. – Nå, hemta då hetväggen; vi ha gjort en lång promenad och hålla i nödfall allt tillgodo, – utom äggen.

Erika inbar med hemlig triumf sin nya uppfinning i kokkonsten. Hon observerade nu först att kompositionen var till färgen brun, garnerad med grönt, hade en besynnerlig lukt och kändes betydligt vidbränd.

– Hvad skall det vara? frågade arkiatern, som gerna åt godt, ehuru alltid måttligt.

– Det är hetväggen, svarade Erika oskyldigt.

Arkiatern smakade en half matsked och spottade. En så faselig medicin hade han väl sällan som läkare trugat i en olycklig patient.

Så godsint han var, var han likväl till lynnet temligen het. Han sköt tallriken från sig och ropade: – Packa dig straxt din väg och hemta oss något annat! En sådan dekokt är i stånd att förgifta en eskimå!

Erika brast ut i tårar. – Jag har ingenting annat! snyftade hon. Alla hennes illusioner i kokkonsten voro förbi.

Holländaren såg djupsinnigt begrundande på sin toma tallrik, men den liflige fransmannen skrattade så hjertligt och vågade inlägga en så skämtsam förbön för den olyckliga kokerskan, att arkiatern slutligen skrattade med. Till all lycka fanns dessutom ost, kall kalfstek och okryddad mjölk, således allt som behöfdes. Det befanns till och med, att fru Sara Lisa Moræa lagt bland vägkosten från staden en flaska af den rara tokayern14, som arkiatern nyss fått till present från en af sina beundrare i Wien, och denna upptäckt förvandlade den lilla osämjan i huset till en fullständig harmoni. – Gråt icke mera, din lilla kycklingsmörderska! tröstade morbrodern godhjertadt – han som icke en gång ville se en mask lida. – Ingenting, utom tiden, är irreparabile. Du skall få lemna Plinius nu på en tid och taga lektioner hos Luculli lärjungar15.

Erika var likväl för djupt förödmjukad, för att så snart låta trösta sig. Hon skyndade ut, för att ännu i tysthet utgjuta bittra tårar, och kunde blott lugnas genom det beslut hon i tysthet fattade inom sig sjelf, att den dagen torde väl komma, när morbror skulle förundra sig öfver hennes talenter i köket icke mindre än i orangeriet.

Det goda lynnet var fullkomligt återstäldt vid ett glas förträfflig tokayer, när ett bud anlände från staden med bref och tidningar, som nyss kommit med posten till Upsala.

Arkiatern bröt paketerna med en vetenskapsmans hela intresse och nyfikenhet. Politiken, ganska mager för resten, sköt han åt sidan, för att i stället genomögna de många lärda journalerna och de ej mindre vigtiga brefven från alla delar af verlden. Än mulnade hans blick vid underrättelsen om någon ung naturforskare, som fallit ett offer för sin vettgirighet i Afrikas öknar eller Amerikas urskogar; än klarnade den åter vid en gladare nyhet om något fynd i botaniken. – Den otacksamme! utropade han vid läsningen af en bland hans lärjungars bref; – han har samlat så mycket och skickar mig ej en enda ört!

Straxt derpå bröt han ett paket, innehållande rara pressade vexter från Kanada, skickade af en annan bland hans lärjungar, Kalm16, med löfte att snart sända lefvande exemplar. Linnés lifliga ögon lyste af tillfredsställelse. Han glömde allt annat, för att ännu i den halfklara juniqvällen med mikroskopet undersöka rot, stjelk och blad, men isynnerhet blomman och fröredningen. – Hvilken skön skapelse af den allgode Guden! utropade han. – Se här en dodecandria! Här en högst sällsynt monandria! Här en polygamia!17 Här en ny gladiolus18! Här en aconitum19! Och se här en ny campanula; – hvilken praktfull syster till våra oskyldiga blåklockor!

Så skulle han ha fortfarit, hvem vet huru länge, om ej skymningen slutligen blifvit för stark och om ej hans gäster, för syns skull, gjort mine af att gå. Olyckligtvis för dem – ty de hade gerna stadnat ända till morgonen – fanns intet ljus af den lekamliga sorten, vax eller talg, nu i Juni på hela Hammarby. Och likväl voro ännu flera bref obrutna, deribland två med stora, pompösa sigiller. Linnés nyfikenhet väcktes ånyo. – Är jag icke naturforskare, skämtade han; – och likväl räcker ej allt mitt vetande till att framtrolla ett fattigt talgljus! Erika – låt tända en brasa; jag vill se hvad dessa bref innehålla.

– Erik har något annat att tillbjuda, invände flickan blygt och ännu med röda ögon efter sitt bedröfliga nederlag.

– Nå, låt se hvad Erik kan göra för upplysningen på Hammarby! svarade arkiatern.

Erik inträdde och medförde ett halft dussin de skönaste lysmaskar, hvilka han nyss plockat på den daggiga ängen. Arkiatern var förtjust öfver detta infall. Lysmaskarna placerades så att deras sken koncentrerades så starkt som möjligt, och se, det befanns, att man vid detta bleka, fosforescerande sken behjelpligen kunde läsa en redig stil.

Nu brötos de tvenne stora sigillen, och brefven befunnos innehålla tvenne i högst smickrande ordalag affattade samtidiga kallelser för den store Linnæus att vara hedersledamot af vetenskapsakademierna i Petersburg och Florens.

Fotnoter till detta avsnitt

* Botanisten Liljeblad fick af de lärde ett annat vitsord. När Linnés lärjunge, den berömde Daniel Thunberg2 sedan kriticerade Liljeblads svenska Flora, yttrade han, väl något för skarpt: »Deus creavit, Linnæus ordinavit & Liljeblad perturbavit» – Gud har skapat, Linné har ordnat och Liljeblad har hoprört (vextriket)3.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Vid tiden för denna berättelse – År 1752, den mantalsskrivne Linné köpte Hammarby först 1758.

2 den berömde Daniel Thunberg – pro Carl Peter Thunberg (1743–1828), som för sin utforskning av Japans växtrike har kallats »Japans Linné».

3 Liljeblads svenska Flora, […] hoprört (vextriket) – I Utkast till en svensk flora (1792) har Samuel Liljeblad uppställt arterna enligt ett reducerat linnéanskt sexualsystem.

4 gjorde les honneurs för – representerade.

5 oginhet – snålhet, brist på generositet.

6 bofälligt – förfallet.

7 det nya Hammarby byggde egaren vid slutet af sin lefnad – Huvudbyggnaden i två våningar lät den 1778 döde Linné bygga redan 1762.

8 utan krus – utan ceremonier och omständigheter.

9 serverades – ställdes i ordning.

10 supérn – supén.

11 pullula mea – min flicka.

12 tupp-ägg – eg. förkrympta ägg, i folktron förknippade med fabeldjuret basilisk.

13 hetvägg – (fyllda) vetebullar i varm mjölk; förr en vanlig rätt vissa dagar i fastan, jfr semla, fastlagsbulle, fettisdagsbulle.

14 tokayern – stavningsvariant av tokajer: ungerskt vin från trakten kring staden Tokaj, i synnerhet viss typ av sött och starkt vin.

15 Luculli lärjungar – kockar, gastronomer; den romerske fältherren och statsmannen Lucullus (ca 117–56 f.Kr.) övergav några år före sin död politiken för bl.a. gastronomiska njutningar.

16 rara pressade vexter från […] Kalm – På Linnés initiativ genomreste botanikern och professorn i Åbo Pehr Kalm de östliga delarna av Nordamerika 1748–1751, samlade in växter och andra naturalier, och skildrade därefter sina iakttagelser i En resa till Norra America 1−3 (1753−1761).

17 dodecandria! […] monandria! […] polygamia! – klasser i Linnés sexualsystem för växter.

18 gladiolus – det vetenskapliga namnet på växtsläktet gladioler, sabelliljor.

19 aconitum – det vetenskapliga namnet på växtsläktet stormhattar.

4. Ett bref, ett namn, ett valspråk.

En af 18:de seklets varaktigaste förtjenster – vida varaktigare än dess filosofiska spekulation – är dess arbete för naturvetenskaperna. Vår tid, som sett dessa vetenskaper årligen, nästan dagligen göra så glänsande framsteg och med så kolossala krafter ingripa i sjelfva hvardagslifvets mekanik, har längesedan hunnit förgäta den tid, när samma vetenskaper för hundra år tillbaka ännu voro uti sin ungdomsblomma och af sina idkare drefvos med ungdomskärlek, under det att de hos den okunniga mängden framkallade mera förvåning, än deltagande1. Knappt hade Linnés stora »ordning i naturen»2 blifvit känd, innan hans namn flög som en ljusblink kring hela Europa. Allt hvad vetenskapen på denna tid hade utmärkt och lysande skyndade att hembära honom sin hyllning eller anhålla om hans medverkan och råd, med en enthusiasm, som man nuförtiden endast slösar på politiska storheter. De lärda samfunden isynnerhet sletos om hans namn som hedersledamot, och akademierna i Florens och Petersburg voro hvarken de första eller de enda, som ansågo för en ära att ställa sig i närmare beröring med den nordiske forskaren.

Linné sjelf var icke känslolös för dessa hedersbetygelser och dolde icke sin glädje deröfver. Han talade ofta och gerna derom, utan högmod, utan afund, med barnslig uppriktighet, vanligen som man talar om tredje person. Den store forskaren hade i sjelfva verket ett barns själ under tänkarens fårade panna. Blommorna, som voro så djupsinniga föremål för hans lärda undersökningar, voro tillika kära leksaker för hans lifliga fantasi. Äfven de stora sigillen på kallelsebrefven gladde och roade honom. Hvarföre? Emedan de voro insegel på framgången af hans system; emedan de voro vetenskapens kungabref, som intygade sanningen af hans nya upptäckter.

Senare än vanligt gick Linné till hvila, den afton vi nyss beskrifvit på Hammarby, och sof så lätt, som hade aldrig Erika Lindelias kokkonst gjort ett försök att förgifta hans nattro. Blott en blyg och bortgömd reseda fick den afundsvärda äran att sprida sin fina doft kring blomsterkonungens bädd.

Knappt hade morgonsolen hunnit i jemnhöjd med lindarnas kronor, innan arkiatern redan var uppstigen och ute på sin vanliga promenad. Äfven hans båda disciplar och hela Hammarby var i rörelse klockan 4 på morgonen. Det var så mycket att stöka i trädgården, att vattna i drifhusen, att städa och syssla med gårdens vingade eller fyrfota invånare. Först klockan 6 intogs en lätt frukost. Då gaf sig arkiatern en qvart timmas tid att närmare genomögna gårdagens post, och se, då fanns der gömdt mellan de många paketten ett litet bref på groft papper, adresseradt till gymnasisten Erik Pehrson, Strengnäs, och derifrån af någon bekant vidare påskrifvet till arkiatern, doktor Linnæus, Upsala.

Brefvet var ifrån Eriks mor och skrifvet i Wasa. Det innehöll den stora summan af åtta plåtar3 samt en kärlig och moderlig helsning, att sonen skulle utan minsta dröjsmål begifva sig till Stockholm samt derifrån öfversegla med första lägenhet till Österbotten, emedan hans mors gamla farbror, välaktade riksdagsmannen Lars Larsson i Wasa, åstundade ännu engång se hela sin slägt, både unga och gamla, församlad omkring sig före sin död. Fader Lars, tillade brefvet, var mycket angelägen om att ingen finge blifva borta, han skickade sjelf skjutspengarna, och som han ännu på sin höga ålderdom var en styf man, borde Erik ihågkomma, att en fattig mor kunde hafva skada af sin myndige farbrors missnöje, men godt af hans ynnest. För öfrigt skulle Erik begära sin mosters tillstånd till resan och ingalunda göra någonting henne emot, efter hon af stor godhet upptagit honom till sin son och lofvat göra honom till sin arftagare, om han förhölle sig väl. Till slut berättades, att Eriks syskon och öfriga slägt befann sig efter omständigheterna »bergandes4 skapligt».

Arkiatern, som undertiden med ny förnöjelse fördjupat sig i sina kanadiska5 örter, märkte icke att hans lärjunge vid läsningen af detta bref blef allt mera bedröfvad till mods, intilldess att ett par stora tårar begynte droppa ned från Eriks ögonlock. Men en, som märkte det ganska väl, var Erika Lindelia. Hon lade sin hand på hans axel och frågade deltagande »om hans mamma var sjuk».

– Nej, sade gossen; – men hon vill att jag genast skall resa härifrån till hennes farbror i Österbotten.

– Det går aldrig an, det är rent af omöjligt, invände Erika mycket bestämdt.

– Men det gäller mors egen välfärd, suckade gossen.

– Hvad vill det säga? fortfor Erika harmset. – Skall hon intet tänka först på ditt bästa? Hela verlden afundas dig att få vara som barn i huset hos morbror och alla dagar se och höra en sådan man. – Morbror! Men så säg då, morbror, att det alldeles intet går an.

– Hvad är det? frågade arkiatern.

– Erik vill resa till Finland. Hans mor vill taga honom ifrån oss och skicka honom till en gammal tjärsudd6, jag vet intet hvar, för att lära honom trolla.

Arkiatern tog brefvet och genomläste det med mycken uppmärksamhet. – Jag är ledsen att mista dig, kära Erik, sade han; – men en mors önskningar äro heliga; du bör lyda henne utan dröjsmål och utan betänkande.

– Och hvem skall sedan hjelpa mig att bära vatten från brunnen, och skrifva namn på plantstickorna, och rensa häckarna, och plocka lergräset från blomstersängarna, och mata filfrasen, och välja lagom stora krukor för drifhuset, och pressa mina örter nog hårdt, och klistra dem på papper, och fånga ödlorna, som jag ej törs taga uti, och lägga grodorna i sprit, och sticka upp insekterna, som jag heller aldrig vill göra? utbrast flickan, förifrad och munvig. – Det vore just skönt att taga trädgårdsdrängen Tobias, han som i somras rödjade bort morbrors raraste unga silfverpopplar och svarade, när jag bannade honom: det är ju skam att låta asparna ogräsa hela trädgården!

Arkiatern smålog. – Carl skall hjelpa dig, när han kommer hit i öfvermorgon.

Carl var arkiaterns äldste son, vid den tiden af samma ålder som Erik.

– Men hvem skall förklara min Plinius? Carl gör bara narr af mig, jemrade Erika.

– Plinius får hvila på sina lagrar, tilldess att du lärt dig koka ägg, svarade morbrodern; – och Erik skall få min häst till Stockholm.

Mot detta afgörande utslag var intet att invända. Erik och hans unga väninna gingo modfällda att hoplägga och inpacka i hans rensel de få persedlar, som belupo sig på7 en den tidens gymnasist. När detta var undanstökadt på mindre än en half timma, tillbragte de en dubbelt så lång tid med att byta örtsamlingar. Erik utvalde de raraste och bästa han egde, för att gifva dem åt Erika, medan hon å sin sida var mån om att föröka hans samling med sina raraste vexter. Utbytet gjordes med det ömsesidiga löfte, att de allt framgent skulle skicka hvarandra sina botaniska dyrbarheter och dessutom skrifva till hvarandra så ofta som möjligt, medan de voro skilda.

De hade ännu engång tillsammans genomvandrat drifhusen och trädgården; de hade sagt farväl åt hvarje träd, hvarje buske, hvarje blomma, som uppspirat under deras gemensamma vård; de hade ej heller glömt att ännu engång efterse bikuporna, mata dufvorna, klappa renen på halsen, gifva honung åt björnen och kasta ett stycke hästkött åt filfrasen. De hade slutligen satt sig på den lilla bänken i rönnbersån, hvilken just nu stod alldeles hvit af doftande blommor, och der hade Erik tröstat den gråtande flickan med det bestämda löftet, att han icke skulle blifva prest, han skulle blifva naturforskare, och till en början läkare, liksom hans stora förebild. På detta löfte hade de »tummat», och det var tillräckligt. De förstodo hvarandra utan ett ord vidare; och hvartill skulle det tjenat? Det allra varmaste och heligaste uti ett ungt hjerta behöfver inga ord, det skyr dem fastmer, – det vill icke ens för lundens blommor bortlyfta den skära, genomskinliga, tjusande slöjan af sin käraste hemlighet.

Erik kände sig af sitt löfte helt manlig till mods och stod upp för att gå. Men dessförinnan fattade han flickans hand och sade:

– Jag har icke fått någon sömn i natt för det att jag beständigt låg och tänkte på det nya namnet du ville ge mig. Munsala tror jag aldrig ha varit skapadt till folknamn, och att kalla mig Loilaxius efter min fars hemman Lohilahti, det tänker jag vore lax på lax8. Att kalla mig Hortulan, Rosenius, Delphin eller Lilius, det vore visst trädgårds- och blomsternamn, men sådana finnas förut, och intet vill du att jag skall kalla mig Aquilegius, Digitalis, Helianthus eller Verbascus. Intet heller vill jag plundra min mästare på en enda bit af hans stora namn, och derföre, Erika, har jag tänkt att jag skulle kalla mig – gissa!

– Herchepæus; det är ju afgjordt.

– Inbilla dig intet det. Jag vill kalla mig efter dig.

– Efter mig? Erika vulgaris! Men du får ej bli någon vulgaris, som folket är mest. Du skall blifva en stor och berömd man, Erik!

– Jag skall försöka. Och derföre kallar jag mig rätt och slätt Ljung, så är det ändå ett blomsternamn och på köpet ditt namn.

– Men det är intet latin.

– Det blir min hemlighet. Ingen skall ana, att hvargång jag hör mitt namn, så öfversätter jag det i tankarna till Erika.

– Ljung ... Erik Ljung ... Ericus Ljungius ... stafvade flickan. – Fult är det intet, men det klingar ej stort. Tänk, Erik: Carolus Linnæus! Det klingar något.

– Om dygden består i klangen, så vore det bäst att heta Klingeliklangius eller Örn von Dunderblixt. Jag är nöjd med mindre, jag.

Erika besinnade sig ett ögonblick. Derefter gjorde hon ett hopp och ropade: – får du fatt mig, så får du behålla mitt namn!

Erik var ej sen att följa, men flickan var redan långt borta. Det bar af genom alla krokgångar i trädgården, hon före, han efter, som lekfulla barn, som vingade svalor, utan tanke på annat än den sekund, i hvilken de lefde. Häckarna böjdes åt sidan, plantorna öfverhoppades, rönnar, häggar och äppleträd, dem de vidrörde i språnget, skakade öfver dem sina hvita blommor, men gymnasisten blef efter. Slutligen begynte de springa kring en stor lind vid trädgårdsgrinden, och der kom Erika rusande i sin morbrors armar, just när han inträdde genom grinden. Men i detsamma var hon också fångad af sin förföljare.

– Barn, hvad taga ni er före? bannade arkiatern, i det hans blickar med välbehag hvilade på de ungas friska, af språnget blossande kinder.

– Erik ville i fyrsprång nappa tag i ett stort namn, skrattade flickan.

– Och nu har jag vunnit det, inföll gossen.

Arkiatern smålog. – Man springer ej till stora namn öfver blomsterbäddar i rosengård, yttrade han. – Det kostar förvisst månget långsamt, mödosamt fjät9 öfver tistlar och törnen; men gå bara, gå, Erik, gå fast, redligt och oförskräckt, med Gud i hjertat, med ett högt mål beständigt för ögonen, och du skall engång lyckas att tangere astra*. Af en stackota10 rot uppvexer stundom ett lummigt träd. Du går nu för första gången på egen hand ut i verlden; kanske vänder du engång tillbaka till våra blommor på Hammarby, kanske icke; der är ett haf mellan Sverige och Finland, och kan du mera gagna den andra stranden, vill jag ej afråda dig. För den händelse att dina anhöriga låta dig studera i Åbo, vill jag gifva dig ett rekommendationsbref till Åbo akademis kansler, grefve Tessin, som du bör uppsöka i Stockholm; och behöfver du framdeles ett råd, så vänd dig till mig. Din häst är förspänd.

Ynglingen tackade med rördt hjerta, men förklarade att han hellre ville gå till fots, för att botanisera på vägen.

– Gör det, sade arkiatern; – jag har också gått några fjät med renseln på ryggen. Se här några daler att förstärka din reskassa; du kan få vänta längre än du tror på fartyg i Stockholm. Här har du min capsula11 att lägga dina örter uti. Låt mig veta, om du finner något rart. För öfrigt, min kära gosse, har jag blott ett råd att gifva dig, och det läser du ofvanför min dörr.

Vid dessa ord följde Linné sin lärjunge till trappan af huset och pekade på den bekanta vackra inskriften öfver dörren:

INNOCUE VIVITO. NUMEN ADEST.

– Ja, fortfor han, öfversättande det vackra språket: – vare det all din lefnadsvishet, såsom det varit min:

»Lef oförviteligt! Gud är när dig.»

Och några minuter derefter var Erik Pehrson, eller Erik Ljung, som han numera kallade sig, på vägen till Stockholm, vandrande till fots med renseln på ryggen.

Fotnoter till detta avsnitt

* Vidröra stjernorna – nå odödligheten.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 deltagande – intresse.

2 »ordning i naturen» – Anspelar på Systema naturae (1735).

3 plåtar – ursprungligen plåtmynt värda två daler silver, eller 16 skilling, senare också om sedlar av samma värde.

4 bergandes – ekonomiskt.

5 kanadiska – kanadensiska.

6 tjärsudd – någon som suddar/målar med tjära.

7 belupo sig på – här: tillhörde.

8 Loilaxius […] Lohilahti, […] lax på lax – fi. Lohilahti, Loilax, betyder ordagrant laxviken.

9 fjät – steg.

10 stackota – formvariant av stackig: liten; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 capsula – (lat.) kapsel, portör.

5. Fjäriljägaren.

– Vet Bjelke, det blir en bra idé. Den 7 Juli är Fredriks födelsedag. Drottningen och hofmästarinnan gå att promenera i parken och kammartjenaren Åberg drager Fredrik i korgvagnen. Då kostymerar Carl sig till ett skogsrå, springer fram bakom häcken och enleverar prinsen. Stor scen, man låts svimma, men det är intet så farligt. Jag är gömd bakom en ek och kostymerad till – hvad bör jag vara, Bjelke? En genius, en dryad1, eller kanske en chevalier sans peur et sans reproche2? Vänta – jag vill föreställa en prins af de Azoriska öarna – båge och pilar, spjut och sköld – jag får låna en grön tunique3 af Düben – sandaler klippa vi af salig kungens jagthandskar, som skräpa på vinden – och så bör jag ha en barett af grön sammet med en praktfull fjäril, fästad ofvanför pannan. De vackraste papillonerna4 i drottningens kabinett äro från de Azoriska öarna.

Dessa ord yttrades under lifliga gester af en vacker gosse om sex år, med stora uttrycksfulla ögon, fina och qvicka drag, klädd i en åtsittande lifrock af blått kläde med underkläder af gult siden, jemte silkesstrumpor och skor, medan han promenerade med en kavaljer af hofvet i Ulriksdals park.

– Men hvad skall hennes majestät säga derom? frågade ledsagaren.

– Det skall Bjelke få höra. Det är inte drottningen som dånar, det är Fredriks bonne5. Tror Bjelke att hon dånar?

– Det skulle jag intet tro.

– Men jag tror det. Enfin6, hon faller i vanmakt, och drottningen ropar au secours! aux armes!7 Mitt barn! – eller hvad det i hast kan konvenera hennes majestät8 att säga – med utslaget hår och den stora gesten, så här, som mademoiselle Duroche9 gör i Zenaide10. Nu springer jag fram bakom eken – men tror Bjelke att Åberg kan förekomma mig?

– Han kan ju dåna, han med, ifall det nödvändigt skall höra till pjesen.

– Nej, han bör endast gifva tillkänna en stum förtviflan – så här! Nu skall Bjelke få höra. Jag springer fram bakom eken, – jag störtar mig efter skogsrået – jag frånrycker honom hans byte – det skall se ut som en verklig combat11 ...

– Likväl intet med spjutet, vill jag förmoda?

– Bara med skaftet; men att segra utan combat, det vore ingen heder för mig. Jag rycker Fredrik ur röfvarens klor – han gallskriker, det är naturligt – drottningen störtar som en furie – nej, som en madonna emot mig – jag nedlägger det räddade offret för hennes fötter – böjer ett knä, som monsieur Lafleur gör i komedin, och utropar:

Madame, till dygdens skydd, förföljd af våldets pilar,

Ett himlens sändebud på fjärilns vingar ilar!

– Ser Bjelke, derföre måste jag fästa en fjäril uti baretten.

– Altesse12 har glömt en sjunde person i pjesen – grefve Tessin.

Prins Gustaf spände sina stora ögon i frågaren, likasom ville han utforska, om det var skämt eller allvar. – Läsaren har redan gissat, att gossen var prins Gustaf, sedermera Gustaf III, åtföljd af sin underguvernör, grefve Nils Bjelke, på den vanliga morgonpromenaden i Ulriksdals park. Förste guvernör var då ännu riksrådet grefve Carl Gustaf Tessin.

– Om drottningen applåderar, bör grefve Tessin ropa dacapo13, återtog prinsen med en liten höghetsknyck på det vackra hufvudet. – Dessutom är det han, som först lärt mig att spela komedi. Kanske vill han ännu berätta sagor för mig gudslånga morgonen om landtråttan och stadsråttan14. Det var fasligt moraliskt, vet Bjelke; on s’endorme15. Men se, när landtråttan slapp16 in i hoffröknarnas kammare och åt upp deras bonbons och marmelades17; min Gud, hvad jag kunde skratta deråt när jag var liten!

– Altesse är ej liten numera; man bör tänka på allvarsammare saker.

– Just det, ser Bjelke. Och derföre har jag en rol åt grefve Tessin, om han vill spela med i min pjes. Gissar inte Bjelke det redan?

– Han skall vara den som utdelar dygdens belöning.

– Nej, förlåt, han skall vara en hattmakare, som är beställd att göra hattar åt Ulriksdals park, men faller i förundran öfver att den gode Guden gifvit ekarna kronor. Förstår Bjelke? Han skall vara kung Midas, med en ofantlig chapeau-bas öfver ...18 öfver peruken.

– Altesse bör ej tala så lättsinnigt om en utmärkt person. Man bör visa aktning för sin guvernör, äfven när han är frånvarande.

Prinsen teg. Om han ej älskade sin förste guvernör, bar han likväl fruktan för honom och hade nog förstånd att ej drifva längre ett gyckel, som kanske hade varit i säck, innan det kom i påse. Han fortsatte halfdansande sin promenad och roade sig med att med sitt lilla ridspö slå topparna af några millefolier19 och stormhattar, som växte på gräsparterren.

Grefve Bjelke föreslog att botanisera; ett nöje som nu, genom Linné, kommit mycket på modet. Prins Gustaf kände redan en mängd örter, och dem han ej kände skulle han plocka och examinera dem hemma.

Förslaget behagade den liflige gossen, men blott för en stund. När han uppryckt en mängd örter, dem han ej kände, begynte han åter bortkasta dem som ej hade vackra blommor och förklarade att Linnæus sjelf hade ej reda på allt ogräs. Då uppflög en vacker fjäril, en Machaon, bakom acaciehäcken, och prinsen ihågkom att han behöfde en sådan för sin kostym från de Azoriska öarna. Genast var han i fullt språng, med hatten i handen, för att fånga sitt byte.

Fjäriln var honom likväl för snabb, flög allt längre inåt parken, och prinsen förföljde honom. Så kom han slutligen ända till parkens gräns och var just i sin största ifver att ändtligen fånga flyktingen, då han snafvade öfver ett föremål, som låg doldt i det höga gräset, föll raklång på marken och rispade en tapper skråma i kinden mot stubben af ett träd.

Förbittrad stod han upp, varseblef i gräset en person, som han tog för en af trädgårdsmästarens drängar, och rappade honom straxt i första hettan med ridspöet kring öronen. Den förmodade trädgårdsdrängen, en tarfligt klädd yngling om 17 eller 18 år, uppstod mera förundrad, än häpen, och nöjde sig först att afvärja slagen med armen, men när ridspöet fortfor att hvina honom kring öronen, miste han tålamodet, vred spöet ur prinsens hand, bröt sönder det och kastade bitarna långt in i hagtornshäcken, som på denna sida begränsade parken.

Allt detta gick så hastigt, att när grefve Bjelke, som med möda följde sin kunglige elev uti hälarna, hann till stället, fann han prinsen afväpnad, röd af språnget och harmen, samt färdig att med egen hög hand rusa den oförskämde drängen i lufven20, för att lära honom tillbörlig respekt för det kungliga blodet.

Det var likväl något på en gång saktmodigt och trottsigt i ynglingens hållning, som höll prinsen tillbaka. Men hans unga vrede fortfor att koka, han begynte gråta af harm och förmådde endast framstamma: – han ... bröt sönder ... mitt ridspö!

Grefve Bjelke – het också han – såg prinsen blöda om kinden och tog för afgjordt att denne blifvit personligt misshandlad. Ursinnig, grep han en närliggande torr trädgren och trädde hotande mot förbrytaren. – Hur vågar du, slyngel, att förgripa dig mot hans kunglig höghet? utropade han. Och utan att vänta på svar, måttade han ett rapp, som kunnat blifva kännbart nog, derest ej den, åt hvilken det var ämnadt, undvikit slaget genom en hastig vändning åt sidan. Strax derpå hade förbrytaren hoppat öfver hagtornshäcken och stod tillsvidare i säkerhet.

– Förlåt mig, ers kunglig höghet, sade den främmande ynglingen, utan att taga till flykten längre än nätt och jemt var nödigt för hans rygg – jag visste ej att jag kommit inom den kungliga parken.

– Hvad är du för en, och hvad gör du här? frågade grefven, under det att han med sin fina holländska näsduk aftorkade blodet från prinsens kind.

– Jag är gymnasist i Strengnäs och heter Erik Ljung, svarade ynglingen frimodigt. – Jag gick ut att botanisera här i nejden och visste ej att jag derunder kom in uti parken. Medan jag satt mig ned för att undersöka en rar convolvulus sepium21, kom hans kunglig höghet springande och råkade olyckligtvis snafva öfver mig, och efter jag är för gammal för att få stryk, så ...

– Så understod du dig att slå tillbaka, din landsförrädare! utbrast grefven, ånyo förbittrad.

– Bevare mig Gud! svarade Erik trohjertadt. – Jag visste ej att det var prinsen; men aldrig skulle jag slå ett barn.

– Är jag ett barn, jag, för dig! inföll prinsen, djupt sårad i sin manliga ambition.

– Du ljuger, din inpiskade skälm! – Bekänn att du är lejd af någon erkeförrädare! utbrast grefven ånyo, ty hofvet hade den tiden många hemliga fiender.

– Förrän jag lärde mig något annat, svarade Erik, utan att blinka – lärde jag af min mor att tala sanning för Gud och menniskor. Och efter jag är säker att hans kunglig höghet har lärt detsamma, så skall han intyga att jag sagt sannt.

– Ja, sade prins Gustaf, kämpande med sin förtrytelse på ett sätt som gjorde hans hjerta heder, – det är sannt att han slog mig intet, utan jag stötte mig emot stubben. Men han bröt sönder mitt spö.

– Det gjorde jag först sedan jag fått några duktiga rapp, genmälde Erik, pekande på sin venstra kind, som bar en röd strimma af den kungliga agan.

Detta smickrade prinsen. Han hade gifvit en så lång gosse stryk, och det var troligen hans första hjeltebragd. Han var icke långsint och kände sig strax försonligare stämd. – Jag kan få mig ett annat ridspö, sade han.

– Kom, altesse, grefve Tessin väntar oss. Emellertid följer han mig till slottet, munsjör22! tillade Bjelke, som ännu hade starka misstankar om gymnasistens afsigter.

– Är grefve Tessin på Ulriksdal? frågade Erik.

– Ja, svarade Bjelke, fixerande honom.

Med ett nytt hopp var Erik tillbaka öfver häcken. – Om ers nåd tillåter, så ber jag att få träffa hans excellens. Jag har ett bref till honom och har länge förgäfves sökt honom i Stockholm.

Förvissad om grefve Tessins beskydd, drog Erik numera ej i betänkande att följa till slottet. Han hade ingen aning om att detta hans uppdrag till hattpartiets mäktige chef och hofvets hatade förmyndare den tiden ingalunda bidrog att höja hans aktier hos de båda mäktiga personer, han nyss hade förolämpat. Grefve Bjelke gick bister framför honom, och prins Gustaf beredde sig motvilligt på en moralkaka af sin fruktade mentor.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 En genius, en dryad – en personlig skyddsande, en trädnymf.

2 chevalier sans peur et sans reproche – (fra.) riddare utan fruktan och tadel.

3 tunique – fransk stavning av tunika.

4 papillonerna – fjärilarna.

5 bonne – barnsköterska (ofta fransktalande).

6 Enfin – (fra.) nåväl.

7 au secours! aux armes! – (fra.) hjälp! till vapen!

8 konvenera hennes majestät – falla hennes majestät in.

9 mademoiselle Duroche – Namnet möjligen kombinerat av (madame) Desroches och (mademoiselle) Duclos, skådespelerskor i den franska teatertrupp som var verksam i Stockholm 1753–1771 (F. A. Dahlgren, Förteckning öfver svenska skådespel uppförda på Stockholms theatrar 1737–1863 och Kongl. theatrarnes personal 1773–1863 med flera anteckningar 1866, s. 38, 571).

10 Zenaide – Zénéïde, komedi av Louis de Cahusac från 1743.

11 combat – (fra.) kamp, strid.

12 Altesse – (fra.) [ers] höghet.

13 dacapo – (ita.) på nytt, en gång till.

14 berätta sagor […] om landtråttan och stadsråttan – Fabler användes i undervisningen, men av Tessins anteckningar framgår att prinsen inte tog intryck av djursagorna förrän Tessin återgav dem i bekant miljö med bekanta personer, då »fägnade honom sådant hiärteligen». Som exempel på bearbetningen använder Tessin de La Fontaines fabel om lantråttan som först blir imponerad, sedan skrämd av staden och återvänder till det lugna livet på landet. Dagboksanteckningarna ingår i Tessin och Tessiniana. Biographie med anecdoter och reflexioner, samlade utur Framledne Riks-Rådet m. m. Grefve C. G. Tessins Egenhändiga Manuscripter 1819, s. 161 ff.

15 on s’endorme – (fra.) så man somnar.

16 slapp – kom (finlandism).

17 bonbons och marmelades – karameller och marmelad.

18 hattmakare, […] en ofantlig chapeau-bas öfver ... – Talet om hattar och kronor ska ses mot bakgrunden av att Tessin var en av hattpartiets ledande politiker. Han hade hört till kronprinsparets närmaste krets men föll i onåd efter att ha tagit avstånd från planerna på utökad kungamakt 1751. Anspelningen på Midas har inte med guld att göra, utan med åsneöronen som han fick av Apollon. chapeau-bas – (fra.) eg. av med hatten eller med hatten i handen; här: hatt.

19 millefolier – röllekor.

20 rusa den oförskämde drängen i lufven – överfalla den oförskämde drängen; SAOB har detta belägg av Topelius.

21 convolvulus sepium – snårvinda, numera med det latinska namnet calystegia sepium.

22 munsjör – tilltalsord för män i lägre samhällsställning eller yngre män; efter fra. monsieur, min herre.

6. Erik Ljung får inträde vid hofvet.

Vid tiden för denna berättelse hade ett ungt konungapar, och med detta en ny dynasti, bestigit Sveriges thron. Utlefvad, skröplig till kropp och själ, hade den gamle galante kung Fredrik år 1751 lemnat verlden och riksdagsbråket, hvarmed han på slutet befattat sig så litet som möjligt. Hans 1743 utkorade efterträdare, Adolf Fredrik af huset Holstein-Gottorp, mottog i arf, jemte riket, en högförnäm, högmyndig rådkammare, allrådande ständer och hela det nu fullvuxna partiväsendet, med Hattarne och grefve Tessin i spetsen. Som kronprins hade Adolf Fredrik tröstat sig i sin husliga krets, hos sin snillrika gemål, Lovisa Ulrika, prinsessa af Preussen, och med att göra leksaker åt sina tre prinsar, Gustaf, Carl och Fredrik. Partierna hade då redan varit måne om att låta honom känna sin makt; de hade, med en oförskämdhet som kunnat reta sjelfva saktmodet, trängt sig ända till kronprinsens vagga och åtta dagar efter hans födelse tvungit föräldrarna att ombyta amma. Adolf Fredrik lät sig detta behaga, men icke så hans gemål. Häftig, herrsklysten och uppfostrad i ett enväldigt hof, dolde hon icke sitt hjertas bitterhet och lät redan blott alltför tydligt förstå, att om riket finge en eftergifven konung, skulle det få en desto sadelfastare1 drottning. Detta slog icke heller felt2; Adolf Fredrik bar konungamanteln, – utantill purpur och höghet, innantill armod och förödmjukelse, – men Lovisa Ulrika bar kronan. Konungen var den svaga handen, drottningen var det förslagna hufvudet. Olyckligtvis för hennes många och djerfva planer, var denna drottning alltför häftig för att välja sin rätta tid, och alltför uppriktig för att vara politiskt klok. Också3 blef hela hennes lif en högtsträfvande andes regellösa, aldrig tillfredsställda suck efter makt och ära. Hade hon varit en man, skulle hon kufvat svenskarne, som äro i stånd att blöda till döds för stora konungar, medan de prata omkull de små. Men hon var qvinna, och Christinas tider4 voro förbi. Fredrik II:s syster kunde strida, men förstod ej att segra. Örninnan blef intrasslad och, fången i tidens snaror, lemnade hon slutligen, vanmäktig, framtiden i arf åt sina vexande ungar.

Så stod det unga hofvet redan i början af sin regering uti den skefva och spända ställning, som alltid åtföljer anspråk utan makt och medgifvanden utan uppriktighet. Omkring detsamma stod misstroendet på lur, partiväldet svartsjukt om makten och ränkerna spinnande nya snaror. Det var en bedröflig makt, men han skimrade ännu på ytan. Aldrig har ett suveränt folk mera underdånigt bugat sig för en krona af papper. Aldrig har man mera fjäsat5 den konungsliga högheten, än just denna tid, när man var så mån om att beröfva henne all verklig betydelse. Man afhögg näbben, man klippte klorna, men aktade sig att afplocka örnens fjädrar. Någon ögonfägnad måste man lemna åt hopen. Och den beskedlige Adolf Fredrik var nöjd till en början. Han var dock glad att åtminstone vara kung – i China6.

Vi återgå till berättelsen.

Den moderliga naturen hade begåfvat gymnasisten Erik Ljung med ett ganska godt kurage, som väl hade sin förnämsta grund i ett godt samvete. Han kunde ej finna det så särdeles farligt att hafva afbrutit en pojkes ridspö, äfven om pojken var en prins, och följde derföre i början helt obesväradt sina förnäma ledsagare genom Ulriksdals park. Men ju närmare han nalkades slottet, ju präktigare och stelare det blef omkring honom, desto mera begynte hans hjerta att klappa, han visste ej hvarföre. Slutligen när han stod framför slottets höga façad uti all dess prakt och följde prinsen med hans guvernör in genom trädgårdsporten, kände han sig mycket frestad att vända om och springa sin väg. Hvad skulle han här, han som aldrig ens drömt om ett hof! Men just som frestelsen höll på att blifva honom för stark, såg grefve Bjelke sig om, – och Erik klef in genom porten.

Jag har lust att se hvad de ämna göra mig, tänkte han vid sig sjelf.

Inkommen på borggården, sade Bjelke: – Du har ett bref till grefve Tessin?

– Ja.

– Gif hit. Jag skall lemna det åt grefven.

– Jag skulle helst lemna det sjelf, menade Erik.

– Hvad nu, slyngel; hör du ej hvad jag säger? återtog grefven.7

Erik såg på de höga slottsfönstren, såg på vaktposten vid trappan och de många livréklädda kammartjenarne, som sysslade i den stora vestibulen. Icke desto mindre svarade han: – Jag vill ej besvära hans nåd, jag frambär nog brefvet sjelf.

Troligen hade denna envishet bekommit Erik värre än han kunde förmoda, derest icke i samma stund en vagn kört in på gården. Så snart Bjelke igenkände den granna kusken och de präktiga spanska hästarna, skyndade han genast upp i slottet med sin kunglige elev, på det att denne icke skulle nedsätta sin värdighet genom att mottaga en undersåte vid trappan.

Lemnad åt sig sjelf, stod Erik med nyfikenhet betraktande den ståtliga vagnen, ur hvilken en ännu ståtligare herre steg ur. Det var en man mellan 50 och 60 år, ytterst fin och elegant i drägt och hållning, men tillika så förnäm utan all styfhet och så vördnadsbjudande utan all pretention derpå, att Erik strax beslöt i sitt sinne: det kan icke vara någon mindre person än kungen sjelf!

Utan att tänka derpå, hade Erik ställt sig vid slottstrappan och stod der, betagen af respekt med mössan i handen, när den förnäme herrn passerade tätt förbi, observerade ynglingen, som måtte ha förekommit honom något ovan på Ulriksdal, och frågade vänligt:

– Vill du något, min vän?

Hans vän! tänkte Erik och det klack ordentligt uti honom. Likväl grep han sig an och svarade: – Jo, ers majestät; jag har ett bref till grefve Tessin.

Den höge herrn smålog, men tycktes alldeles icke mankerad öfver misstaget.

– Lemna mig brefvet, sade han.

Erik hade icke lust. Kungen sjelf skulle ej taga hans bref ifrån honom. Han bad att få lemna det åt grefve Tessin.

– Jag är grefve Tessin, fortfor den nedlåtande herrn med en lätt skymt af otålighet.

Nu ändtligen kom det vigtiga brefvet i dagen. Erik berättade till sin ursäkt, att grefve Bjelke nyss befallt honom lemna brefvet ifrån sig, men han hade ej funnit för godt att lyda.

– Bjelke? upprepade det mägtiga riksrådet med en hastig, skarp blick åt slottsfönsterna. Och han ögnade flygtigt på utanskriften.

– Det är från min käre arkiater, sade han. – Vänta derborta, tills jag låter kalla dig. Rydin, släpp in gossen och gif honom frukost.

Riksrådet grefve Tessin befallte som vore han hemma på Ulriksdal. Det är sannt, att han var kronprinsens förste guvernör, följaktligen hörande på sätt och vis till familjen, men detta slott var likväl en fristad, dit konungaparet dragit sig undan, för att åtminstone under den vackraste årstiden slippa riksens råds odrägliga förmynderskap.

Grefven begaf sig direkt till kronprinsens rum, men fann honom icke der. Jourhafvande kavaljern8 underrättade, att hans kunglig höghet var inne hos drottningen.

Grefven begaf sig till hennes majestäts rum och lät anmäla sig. Ingen svarade. Hofbetjeningen syntes bestört. Någon olycka hade inträffat.

Grefven gick in; det var hans pligt som guvernör.

Han fann en familjescen – drottningen i tårar, biträdd af sina kammarfruar att badda prins Gustafs blödande kind med kallt vatten och eau de Cologne.

Lovisa Ulrika, häftig utan mått och alltid färdig att skylla prins Gustafs fel på hans guvernör, vände sig till grefven, innan han ännu hann göra en fråga, och utropade på fransyska:

– Se der, herr grefve, följderna af er uppfostran. Kronprinsen inlåter sig i batalj med tjufpojkar och hemkommer blödande, med en skråma, som för alltid skall vanställa honom.

Grefven repliquerade med en värdighet, som klädde honom förträffligt, men som drottningen ej kunde förlåta honom: – Om hans kunglig höghet förglömt sig så långt, då har han också glömt de förmaningar jag aldrig tröttnat att gifva honom.

Tonvigten på detta jag uppretade drottningen ännu mera. Hon var i begrepp att svara, och det hade ofelbart ledt till skandal i hoffolkets närvaro, derest icke grefven, att förekomma detta, begärt enskild audiens.

Drottningen insåg att hon gått för långt och samtyckte, sedan hon öfverlemnat prinsen i grefvinnan Wrangels vård, med förmaning att för all del badda blessyren så, att der ej blefve något ärr.

Under tiden hade Erik Ljung blifvit visad till en sidotrappa i ena slottsflygeln, och ingen brydde sig vidare om honom. Ett obestämdt rykte hade spridt sig ibland betjeningen, att kronprinsen blifvit öfverfallen och illa slagen i parken af någon okänd missgerningsman. Alla skyndade till stora vestibulen att närmare få höra den märkvärdiga nyheten, och ingen anade, att den oskyldige upphofsmannen till hela denna kalabalik trafvade ensam och obehindrad i trappan af sidoflygeln.

Erik fann ingen, som han kunde fråga hvar han borde gå in. Han öppnade dörr efter dörr, men der förekom honom allt för grannt, för att han kunde våga sig dit, och så kom han slutligen till ett temligen ostädadt rum, der allehanda spånor och verktyg lågo kringströdda på golfvet. Här kände han sig mera hemmastadd och klef dristeligen in.

I detta rum fanns lika litet som i de öfriga någon lefvande varelse, men i rummet nästintill hördes något buller, likasom af ett surrande hjul. Erik klef in.

Der stod ett slags vaktmästare eller snickare, hvad han kunde vara, och höll på att svarfva. Han bar visserligen en blå sidennattrock, men den hade han förmodligen fått på köpet för något arbete, ty den var urblekt och mycket fläckig. Sin peruk hade mannen hängt på en knagg9, bar öfver det ganska vackra kastanjebruna håret en gammal nattmössa och framför sig ett långt skinnförkläde, som skymde underkläderna. Mannen hade för öfrigt ett vänligt och godmodigt utseende, och öfver den visserligen något förnäma krökta näsan framblickade ett par högst borgerliga ögon, som knappast gåfvo sig tid att se på den inträdande, så upptagen var mannen af sitt arbete, som bestod i att svarfva små dosor.

– Är det du, Feif? sade han, brytande på tyska, när Erik trädde in; men utan att afvakta svar, tillade han: – jaså – kom hit du, och trampa hjulet; de slynglarna ha alla sprungit sin väg, och jag har ingen som hjelper mig.

Svarfvarens svettiga panna utvisade i sjelfva verket att han behöfde biträde, och Erik, som förr varit en liten mästare på sin fars svarfstol der hemma i Munsala, var icke sen att hörsamma uppmaningen. Hjulet snurrade med fördubblad fart, och mannen i nattmössan tycktes vara synnerligen belåten med sin nye medhjelpare.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sadelfastare – orubbligare.

2 felt – fram till mitten av 1800-talet vanlig och av ordböcker förordad form av ’fel’.

3 Också – följaktligen.

4 Christinas tider – Kristina (1626–1689), Gustav II Adolfs dotter, fick samma utbildning som en manlig tronföljare och var regerande drottning 1644–1654.

5 fjäsat – fjäskat för, krusat för.

6 China – Kina slott, kungligt lustslott vid Drottningholm utanför Stockholm. Adolf Fredrik lät uppföra den ursprungliga slottsbyggnaden, en paviljong i trä, som en födelsedagspresent till drottning Lovisa Ulrika 1753. Anläggningen förnyades 1769. Kineserier var på modet i Europa vid denna tid.

7 – Hvad nu, slyngel; […] återtog grefven. – Repliken är införd i förstaupplagans erratalista. Den ingår i följetongen (HT 20/1 1864), men saknas i senare textvittnen.

8 kavaljern – kavaljer: adelsman som tjänstgjorde vid hovet.

9 knagg – pinne i vägg att hänga något på; SAOB har detta belägg av Topelius.

7. Vid svarfstolen och i förmaket.

Mannen vid svarfstolen hade mycket besvär med ett stycke qvistigt träd, som oupphörligt sprack vid qvisthålen. Förtretad kastade han det ifrån sig och gick att söka ett annat på hyllan, der flera rara utländska trädsorter voro uppradade i passande bitar. Undertiden företog sig Erik att svarfva några tag på det bortkastade stycket och gjorde deraf en präktig knapp, stor som ett litet théfat.

Hans okände vän betraktade knappen med välbehag och frågade: – kan du svarfva, du?

– Något litet, svarade gossen, – och med detsamma gjorde han ett prydligt munstycke.

Mannen blef allt mera belåten och frågade: – kan du tiga?

– Något, svarade Erik. – I allt som ej är kunglig majestät och riket emot. – Der låg politik i luften och smittade tillochmed en gymnasist.

– Godt, sade mannen. – Jag har en idé. Du skall svarfva åt mig trettiotvå dussin stora knappar, som skulle duga åt en mandarin1. Vet du hvad en mandarin vill säga?

– Nej.

– Så mycket bättre. Aber das Maul halten.2 Begriper du det?

– Nej.

– Du skall tiga dermed. Mausestill.3 Ingen annan än jag och Feif får veta deraf. Det är en hemlighet. Du kan börja nu genast.

Erik förklarade sig villig dertill, men lät tillika förstå att han var hungrig och att man bjudit honom på frukost. Mannen såg beskedlig ut; hvarför skulle han, – en gymnasist, som snart skulle bli student, – genera sig för en svarfvare?

– Hvad? sade denne. – Hör du icke till trädgårdsmästarens folk?

Till svar berättade Erik uppriktigt huru han kommit till slottet och dolde icke äfventyret med prinsen i parken.

Svarfvaren i den blå nattrocken syntes i början brydd och orolig, men när han hörde att allt aflupit utan värre påföljd, klappade han gossen vänligt på axeln och sade med mera värdighet, än den gamla nattmössan låtit förmoda: – det är bra, sehr gut4. Du är en ärlig själ. Men jag råder dig icke att en annan gång röra vid prinsarnes ridspön, om du vill komma för drottningens ögon.

– Är hennes majestät så argsint utaf sig? frågade Erik.

Den blå rocken smålog, skakade på hufvudet och gick, utan att svara, till ett lönnskåp i väggen, ur hvilket han framtog och lade på svarfstolen en kaka hvetebröd, färskt smör, delikat ost och lybsk skinka5. Ett par buteljer vin framskymtade dessutom i mörkret af skåpet.

– Se här, – ät! sade han.

– Tackar, som bjuder, svarade Erik och höll utan krus till godo med välfägnaden. Medan han grep sig an, föll det honom in att han här kunde få veta något om hofvet, der han så oförmodadt blifvit bjuden på frukost.

– Herrn är kanske hofsvarfvare? började han, för att säga någonting artigt till tack för sin välfägnad.

– Något ditåt, svarade mannen, som fortfor att med mycken konstkännedom granska sina dosor och sortera dem efter deras mer eller mindre lyckade arbete.

– Då kan herrn säga mig, hurudan karl är kungen?

– Åh ja; – hvad säger folket om honom?

– Folket säger, att han skall vara en hjertans god menniska och landsens fader, bara han får råda sig sjelf.

– Jag tror att han menar godt med landet, svarade svarfvaren.

– Men så påstå de att han skall, som man brukar säga, stå under toffeln.

En lång, forskande blick var den andres svar, men han tycktes belåten med det ärliga ansigtet.

Erik märkte det icke, utan fortfor, med munnen full utaf hvetebröd: – Hennes majestät säges vara ...

Lyckligtvis märkte han något i svarfvarens min, som gjorde att han i rättan tid ändrade kurs och tillade: – en riktig Minerva6.

– Det är en sak, som han icke förstår, min vän, sade mannen i nattrocken – och jag råder honom att icke bita tungan af sig, när han äter sin frukost.

Det der lät tydligen som en skrapa. Erik, som sällan kännt sig så pratsam till mods, drog öronen åt sig och beslöt att lemna drottningen i sitt värde.

– Men hvad säger folket om riksens råd? frågade mannen, som tycktes finna behag i ynglingens uppriktighet.

– Folket säger, att de äro höga herrar, svarade Erik – som han sjelf tyckte, högst diplomatiskt.

– Kanske högre än kungen sjelf? smålog svarfvaren.

Erik nickade: – Ja när de stå och kungen sitter. Gud bevare landsens fader.

– Amen, svarade svarfvaren.

Erik hade nu slutat sin måltid och räckte sin värd handen, som han var van att göra. Denne uppdrog ett tjockt ur från vestfickan och sade med en suck: – redan tio.

Vesten var broderad och uret af guld.

Nu afkastade svarfvaren den urblekta nattrocken och det långa skinnförklädet. Erik fick stora ögon. En fin spetshalsduk med krås7, manchetter af spetsar, svarta silkesstrumpor och stora skospännen af silfver blefvo synliga.

Någon kom uti yttre rummet. Det var en af hofkavaliererne.

– Bleib er da! Nicht von der Stelle!8 befallte svarfvaren och sköt ifrigt en regel för inre dörren. – Räck mig rocken! hviskade han, visande Erik till en alkov.

Erik framtog en fin morgonrock af blå sammet med guldknappar och hjelpte att träda den uti ärmarna.

– Min peruk! fortfor svarfvaren.

Erik nedtog peruken från knaggen på väggen och hjelpte, så godt han förstod, med dess påsättande. Svarfvaren var som förvandlad, hans hållning var ståtlig, hans röst befallande. En förnäm herre stod framför den förvånade ynglingen.

– Märk nu hvad jag säger dig, fortfor den förnäme svarfvaren i samma hviskande ton. – Du blir här, tills jag låter afhemta dig. Gif akt och rör dig icke vid ditt lif, om du hör någon gå i trappan. Men när allt är tyst, kan du svarfva på knapparna. Trettiotvå dussin. Der är virke. Maul halten!

Dörren stängdes, steg aflägsnade sig, och snart var Erik Ljung allena med sitt hjul, sina trädbitar och sin svarfvares hemlighet.

I stället att hålla honom sällskap, förflytta vi oss till drottning Lovisa Ulrikas förmak.

Denna ryktbara och snillrika furstinna beskrifves af en samtida på följande sätt:

»Hon var liten, välvext, starkt cendrée, hade stora mörkblå ögon, oftast bistra, ibland milda, alltid tolkande hennes själs brinnande och oroliga rörelse. Vid äldre år blef hyn brouillerad9, tänderna skämda;10 men munnen var vacker, löjet behagligt, näsan liten, väl proportionerad, merändels alltid förd i vädret. För häftig för att ej vara uppriktig, uppdagade hon dymedelst11 ofta de förslag hon bordt dölja. Stortänkt, frikostig, älskande prakt, anständig, höflig, qvick, vän af sina vänner, var hennes umgänge angenämt, hennes kunskaper vidsträckta, men ej städade12, hennes ärelystnad utan gränser.»13 – Till denna målning lägger sonen, Gustaf III, i sina memoirer följande drag: »Hon hade smak för vetenskaper och konster; en stark karakter, ett medlidsamt hjerta, ett sinnelag upphöjdt öfver alla vidrigheter hafva gjort henne i sitt tidehvarf till den första af sitt kön. Hon är en öm maka och moder, en pålitlig vän. Alltför mycken liflighet och någon oförsigtighet äro de enda fel man kan förebrå henne.»14 – Och grefve Tessin säger i sina memoirer: »Det synes otvifvelaktigt, att om drottningen varit född till undersåte, hade hon varit den bestämdaste och oryggligaste af alla republikaner; men Gud har låtit henne födas i en rang, der man är svartsjuk om sin makt.»15

Drottningen satt i en liten fåtölj med hög sits och låg karm, liksom beräknad att låta hennes figur synas högre än den verkligen var. Framför denne stod den tidens mäktigaste partikämpe och finaste hofman, riksrådet grefve Carl Gustaf Tessin.

Viss om ett nytt anfall, hade han, som skicklig fältherre, börjat drabbningen med att sjelf taga offensiven och med skicklighet fortsatt det redan af drottningen sjelf inledda ämnet om kronprinsens uppfostran. Han hade beklagat sig öfver de lismare, som sökte beröfva honom deras majestäters förtroende, och de oförståndige ledare, hvilka sökte att från honom afvända den kunglige elevens barnsliga hjerta. Derefter sade han sig med smärta ha funnit, att man blott alltför väl lyckats deri; att prinsen begynt visa sig alltmera ouppmärksam för hans lärdomar och kallsinnig för hans förmaningar; – att en guvernörs bästa afsigter måste förfelas, om man fortfor att sålunda contrecarrera16 hans bemödanden, och att om prinsen valde nöjen, som icke passade hans ålder, eller umgänge, som icke anstod hans rang, – med ett ord, om han, som hennes majestät behagat uttrycka sig, slogs med tjufpojkar – så måste detta helt och hållet tillskrifvas dessa förderfliga inflytanden, hvilka trängt sig emellan eleven och hans af deras majestäter samt rikets ständer tillsatte ledare.

Drottningen hade all möda att utan afbrott höra det långa talet till slut. Hon hatade nu denne man, som hon engång varit så högt tillgifven och på hvilken hon slösat allt sitt förtroende: hon trodde honom om allt tänkbart ondt och visste att han var den barrière, som mer än någon annan stängde henne från makten; men hon kände tillika för honom den med fruktan blandade aktning, som jemnlikhet i snille, förmåga och ärelystnad ingifver. Kring dessa två, kring denna drottning och denne undersåte, hvälfde sig det dåvarande Sveriges öden. De stodo nu mot hvarandra som fiender och medtäflare: skulle de sönderslita hvarandra och derigenom bringa allt i förvirring, eller skulle de räcka hvarandra handen och gemensamt beherrska alla partier, som då skulle tvingas att förenade tjena dem båda? Lovisa Ulrika visste det icke sjelf; blott ett var henne klart, och det var att herrska ville hon, – med eller mot denne fruktade, denne hatade man.

Hon beslöt vara lugn, för att segra, – om det blef henne möjligt. Hon hade, med lika utsigt att lyckas, kunnat befalla forsen att stadna i sitt lopp eller eqvatorn upphöra att glöda.

– Jag tviflar ej, sade hon, – att herr grefven egnar sin elev all den tid och omsorg rikets vård och konsternas uppmuntran lemnar till disposition. Jag befarar blott, att den republikanska jemnlikhet, man vill inplanta hos kronprinsen, slutligen leder till sitt naturliga mål, – l’égalité des gamins17.

– Hans kunglig höghet kommer engång att styra ett fritt folk, icke ett folk af tjufpojkar.

– Jag känner det der. Låt oss ej spela komedi, min grefve. Republiken, det är rådsstyrelsen. Frihet, det är er frihet att befalla, messieurs18.

– Rådet är ständernas fullmäktige, och ständerne representera ett suveränt folk.

– Folk! Ständer! Laissons les phrases et parlons des réalités.19 Ett folk är skapadt att lyda, herr grefve, och ständer äro till för att bevilja penningar.

– Tillåt mig erinra ers majestät om den oförgätliga tid, när jag hade den nåden att ledsaga den snillrikaste prinsessa i Europa till detta aflägsna land20. Jag sade då till ers majestät: – det är ett fattigt land, men stolt af sin urgamla frihet. Det skall blifva ers majestäts lycka och ära att beherrska detta land med sina dygder, att pryda det med sitt föredöme.

– Encore de la rhetorique!21 Förskona mig, herr grefve, för dessa vältalighetsblomster, med hvilka ni utan tvifvel skall vinna priset i de fria konsternas akademi,* men som äro förspillda på en så oläraktig åhörarinna som jag. Får man döma af ert beteende vid salig konungens död, så måtte ni anse att dygderna behöfva black om foten, för att bevara sin modestie.

– Det är sannt, att jag vågade hysa en annan mening, än hans majestät, om tolkningen af vår konungaförsäkran. Det var icke blott för rikets bästa, utan af ömhet för kunglig majestäts eget lugn, som skulle blottställts af vådliga missförstånd.

– O de vise herrar diplomater, som aldrig sakna ett grannt ord att förgylla en dålig handling, hur ömma äro de icke om vårt lugn, hur måne om våra stackars samveten, hvilka de göra sig den mödan att föra på rätta vägen! Olyckligtvis är mitt samvete utaf koppar och oförmöget att fatta den stora tjenst ni bevisat majestätet och oss. Jag vill göra er ett förslag, herr grefve. Kasta bort masken, – ty mig lyckas ni ej ändå bedraga – och låt oss engång tala öppet språk!

Fotnoter till detta avsnitt

* Stiftad af grefve Tessin m. fl. år 1735.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 mandarin – västerländsk benämning på ämbetsman i kejsartidens Kina.

2 Aber das Maul halten. – (ty.) Men tyst.

3 Mausestill. – (ty.) Tyst som en mus.

4 sehr gut – (ty.) mycket bra.

5 lybsk skinka – rökt skinka.

6 Minerva – romersk gudinna, här i egenskapen av Roms krigiska stadsgudinna.

7 krås – rynkad eller veckad remsa av fint tyg använd som kantning.

8 Bleib er da! Nicht von der Stelle! – (ty.) Han stannar där! [Rör sig] inte ur fläcken!

9 brouillerad – stavningsvariant av bruljerad: grumlig, grådaskig.

10 tänderna skämda; – Efter detta har Topelius utelämnat beskrivningen »andan stark» i originalet.

11 dymedelst – på detta sätt.

12 städade – klara och rediga, systematiska; SAOB har detta belägg av Topelius.

13 beskrifves af en samtida […] utan gränser.» – Adolf Ludvig Hamilton (1747–1802) blev kammarherre hos kronprinsen 1766 och gjorde kritiska minnesanteckningar om den svenska historien under Gustav III:s tid. Som källa till citatet kan Topelius ha använt det utdrag som finns i »Adolf Ludvig Hamilton», Biographiskt lexicon öfver namnkunnige svenska män. Sjette bandet. Första häftet 1840, s. 51.

14 Gustaf III, i sina memoirer […] förebrå henne.» – Citatet ur Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade papper. Första delen, utg. E. G. Geijer, 1843, s. 26.

15 grefve Tessin säger i sina memoirer: […] sin makt.» – Citatet ursprungligen på franska i Tessin och Tessiniana 1819, s. 133.

16 contrecarrera – sätta sig emot, motarbeta.

17 l’égalité des gamins – (fra.) tjuvpojkarnas jämlikhet.

18 messieurs – (fra.) [mina] herrar.

19 Laissons les phrases et parlons des réalités. – (fra.) översatt i en fotnot i följetongen (HT 22/1 1864): »Låt oss lemna fraserna och tala om verkligheter.»

20 ledsaga den snillrikaste prinsessa i Europa till detta aflägsna land – Tessin eskorterade Lovisa Ulrika på resan från Berlin till Sverige vid giftermålet med Adolf Fredrik 1744.

21 Encore de la rhetorique! – (fra.) Ännu mera retorik!

8. Strider om makten.

– Ers majestät förekommer min lifligaste önskan, svarade grefve Tessin med finhet, – och jag skattar mig lycklig att få till ers majestäts visa pröfning frambära mina underdåniga bekymmer om kronprinsens uppfostran. Jag tillstår derföre uppriktigt, att om hans kunglig höghet olyckligtvis fattat någon smak för dåliga seder, så är den lille morianen Badins umgänge allting annat än efterdömligt1.

– Jag förmodar, återtog drottningen otåligt, – att jag redan tillräckligt känner er mening derom. Ni vill uppfostra menniskan, jag konungen. Godt, lemnom åt de lärde att tvista om principer, och låtom oss heldre tala om verkligheter. Ni är för närvarande den mäktigaste person i rådet, det vill säga i Sverige.

Tessin ville svara.

– Nej, fortfor furstinnan, – afbryt mig icke. Märk väl, herr grefve, att jag säger för närvarande. Andra tider kunna komma, då ni ej mera är densamme som nu.

– När min ringa tjenst blir öfverflödig, svarade grefven, – skola deras majestäter och riket lätt finna en värdigare, men aldrig en trognare tjenare.

– Konungen eger för många prof på ert nit, för att kunna tvifla derpå. Men föreställ er till exempel, att den afund och de fiender, som alltid följa höga äreställen, kunde i dag eller i morgon finna ett tillfälle att skada er, hvem vet, kanhända att störta er. Ni skulle då icke ogerna se, att ni ägde ett stöd i närheten af en thron, som står upphöjd öfver partiernas vexlingar.

– Jag skulle skatta det som min högsta ära och lycka, derest jag ej funne ett ännu säkrare stöd, öfver hvilket mina fiender intet förmå, och det är medvetandet om en uppfylld pligt.

– Jag vet, jag vet, den der sentensen ni engång hade godheten deklamera för mig:

Je ne veux opposer aux mes vils ennemis,

Qu’un vertu sans tache et un juste mépris.2*

Vet ni väl, min grefve, att detta valspråk förekommer mig något vågadt. Jag tror att det var abbé Laroche, som engång förklarade, att han ville insvepa sig i sin dygd; hvarpå prinsessan Conti svarade: akta er, min bästa abbé; med en så tunn garderob kunde ni frysa ihjäl!

– Det är möjligt, ers majestät. Och likväl skrifver jag öfver min port: Malgré l’envie et les envieux.3

– Nåväl, om sjelfva er dygd vore så otvifvelaktig som en vargskinnsfäll, kan den dag komma, när den behöfver ett foder. Jag tillbjuder er detta, min grefve.

– Jag vågar ej fatta ers majestäts mening.

– En diplomat med er erfarenhet förstår allt. En man bör vara den förste i Sverige, och den mannen är icke ni, min grefve. Afstå från detta anspråk, som lätt kunde göra er till den siste, och jag garanterar er att alltid förblifva den andre.

– Behöfver jag väl försäkra ers majestät ...

– Att konungen är den förste medborgaren i en fri republik, vill ni säga. Huru ofta skall jag då bedja er att lemna fraserna, när ni talar med mig! Således öppet taladt: vill ni, sedan ni bortskänkt en krona af glitter, en krona utan värde, använda ert inflytande för att sätta denna krona på en verklig konungs hufvud? Vill ni, efter att så länge ha varit förste aktören i detta uppbyggliga herdespel, deri hjorden leder herden uti rosenband, ändtligen låta ridån falla och utropa: la piece est finie!4

– Förlåt, ers majestät, då först, befarar jag, skulle pjesen börja, och publiken torde då spela med.

– Åh, jag känner publiken, den applåderar alltid, när slutet är godt och de älskande få hvarandra. Jag upprepar ännu ett historiskt uttryck: »er nåd och vår nåd rymmas ej under samma tak.»5 Vill ni herrska, min grefve, med och under er konung, eller vill ni än vidare försöka att herrska öfver hans thron? Denna fråga är lika afgörande, som den är öppen. Välj!

– Mitt svar skall blifva lika öppet som ers majestäts fråga. Öfver mig står konungen, öfver konungen står lagen. Jag kan icke förråda min pligt mot någon af dem. Vill man forcera mig dertill, nåväl, då vädjar jag från den högre instansen till den högsta.

Lovisa Ulrika reste sig upp och fästade på sin motståndare en obeskriflig blick från de stora brandenburgska ögonen, som kunde vara så intagande i deras mildhet, men äfven så förstenande i deras vrede. – Har ni väl öfverlagt, grefve Tessin? frågade hon.

– Ja, ers majestät. Jag har öfverlagt detta under hela mitt lif.

– Ni vill det. Må ske. Jag har bedragit mig på er. Jag trodde er vara en man med lika mycket mod, som förstånd. Jag finner nu, att ni är ingenting annat än en vanlig demagog. Ni har tillåtelse att lemna mina rum.

Grefve Tessin ville böja ett knä, men drottningen ringde. – Anmäl, sade hon till kammartjenaren, – att jag önskar få den nåden se hans majestät här.

Knappt hade dörren tillslutits, innan grefven ånyo knäböjande sökte att blidka sin drottnings vrede. Hvad var hans afsigt? Drottningen sjelf har långt efter denna händelse berättat prins Gustaf, huru grefve Tessin varit nog förmäten att hysa för henne en häftig passion och förföljt henne med brottsliga kärleksförklaringar. Antingen denna passion var hycklad eller verklig, antingen en sådan känsla kom i det afgörande ögonblicket till utbrott, eller drottningen tog för kärlek det som endast var en förut gynnad undersåtes tillgifvenhet och sorg i den skarpa striden mellan tvenne pligter, – visst är, att grefve Tessin motstod alla försök att indraga honom i hofvets planer, och lika visst är, att när konung Adolf Fredrik inträdde i sin gemåls förmak, fann han sin öfverste-hofmarskalk och mäktigaste motståndare böjande knä för drottningens fötter.6

Det finnes ögonblick i de bästa och saktmodigaste menniskors lif, när deras vanliga lugn öfvergifver dem och de kunna brusa upp med en häftighet, som annars är alldeles mot deras natur. Konung Adolf Fredrik kunde fördraga att man inknappade hans konungsliga makt, öfverröstade honom i rådet, förjagade hans anhängare och lät honom, icke blott uti riksstyrelsen, utan äfven i hofvets angelägenheter, känna hans beroende och rådets, ständernas öfvermakt. Han hade utan motstånd funnit sig i denna tryckande ställning; om han yttrade en klagan, var det blott i den förtroligaste kretsen af hans enskilda vänner. Men det fanns en punkt, der han var lätt sårad, ytterst häftig och svår att blidka, och det var när man trädde hans husliga lycka för nära och vågade förnärma hans gemål, hvilken han älskade desto högre i samma mån som han tillika fruktade henne och erkände hennes öfverlägsenhet.

Uppträdet blef häftigt och slutade, som Gustaf III säger, »med en förskräcklig eclat»7.

– Befria mig från denne man, om eders majestät ännu äger en känsla af sin kungliga ära och sin manliga värdighet! utropade drottningen, förblindad af sitt hat och af den brottsliga tydning hon gaf detta uppträde.

Konungen utfor i skymford, dem lyckligtvis hvarken historien eller berättelsen upptecknat, och, som vanligen händer, upphetsade han sjelf alltmera sitt fromma lynne till en vrede öfver allt mått. Det berättas, att grefve Tessin vid detta tillfälle behöft all sin berömda sjelfbeherrskning, för att icke glömma den vördnad han var skyldig sin konung, och att han i denna våldsamma strid med sig sjelf sönderbrutit en stol uti rummet.

Drottningen var den, som mest obehindradt gaf luft åt sin vrede. – Det finns ingen varelse, hvilken jag afskyr så högt som er! utropade hon. – Uppbjud hela er makt! Hetsa mot er konung alla dessa ränksmidare och folkuppviglare, dem ni kallar ert anhang! Jag trotsar er, jag hatar er, och mitt hat skall förfölja er så länge jag lefver! Ah! ni oförskämde afkomling af några pommerska päronskalare8*, med knappt två anor i ert nybakade stamträd, – ni son af en byggmästare och sonson af en handtverkare, som arbetat för dagspenning och som förstått att af våra företrädare tillyxa sig ett sköldemärke, – ni vågar upplyfta edra oblyga ögon till eder konungs gemål och säga henne, – rättvise himmel, hvarföre skulle jag fläcka mina läppar med att upprepa denne mans oerhörda förmätenheter!

Sådana ord af en drottning, som i detta ögonblick endast var qvinna, – och en qvinna uppfylld af häftiga lidelser – medförde likväl det goda, att den så bittert anfallne undersåten fick tid att fullkomligt återhemta herraväldet öfver sig sjelf. Grefve Tessin stod åter upprätt, ehuru vördnadsfull, framför sin rasande herrskarinna och svarade med denna oöfverträffliga värdighet, hvilken han vunnit under sin långa erfarenhet i många brydsamma tider och vid Europas mest belefvade hof:

– Jag har i deras majestäters och rikets tjenst pröfvat mången bitter stund, mången oförtjent smärta, men knappt någon bittrare, än när jag ser mig misskänd och skymfad af dem, hvilka jag intill min sista andedrägt aldrig skall upphöra att vörda och lyda. Likväl må det tillåtas mig – ej för att upphöja mina ringa förtjenster, utan blott för att rättfärdiga mig i min konungs och min drottnings ögon – erinra, att om mina förfäder varit af ringare stånd, ha de likväl tjenat sitt land och sitt furstehus på ett sätt, som förvärfvat åt dem ett aktadt minne. Det är sannt, att min far var en byggmästare, men en byggmästare, som byggt detta kungliga slott, hvilket väcker hela verldens beundran9. Hvad mig sjelf angår, var det jag, som hade den lyckan att föra deras majestäter till Sveriges thron. Det var jag, som hade den nåden att knyta den förening emellan en ädel konung och en snillrik drottning, hvaröfver riket med rätta är lyckligt och stolt. Jag var den förste svensk, som hembar deras majestäter min underdåniga hyllning. Jag var den, som hade den oskattbara nåden att först åtnjuta deras majestäters höga förtroende, ordna deras första bostad i detta land och söka att bereda dem här en angenäm vistelseort. Det var jag, som erhöll det dyra förtroendet att leda deras förstfödde på dygdens och sanningens väg, och slutligen var det jag, som, ställd af min pligt mellan min konung och mitt land, sökte att efter bästa öfvertygelse försona bådas intressen. Min öfriga verksamhet kan jag förbigå; må detta vara nog, för att vittna om mitt nit, min oinskränkta tillgifvenhet. Och i det jag härmed underdånigt anhåller om afsked från alla mina embeten vid hofvet, gör jag det uppfylld af vördnad och tacksamhet mot dem, hvilkas nådiga ynnest engång beredt mig den sällheten att tjena dem under de lyckligaste ögonblick af mitt lif.

Med dessa ord bugade sig grefve Tessin, icke mer, icke mindre än en man i hans ställning borde göra, och aflägsnade sig med långsamma steg, följd af det kungliga parets och det utanföre i salongen samlade hofvets undrande, ovissa blickar.

Fotnoter till detta avsnitt

* Jag ställer mot låga fienders makt
Blott fläckfri dygd och förtjent förakt.

* Grefve Tessins farfarsfar var rådsherre i Stralsund.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 är den lille morianen Badins umgänge allting annat än efterdömligt – Badin (fra. lustigkurre) kallades så p.g.a. sina upptåg, egentligen hette han Couchi eller Couschi (ca 1747–1822), född som slav i Västindien och skänkt till Lovisa Ulrika 1761. Omnämnandet här är alltså en anakronism av Topelius, som förmodligen kände till honom genom Crusenstolpes Morianen eller Holstein-Gottorpiska huset i Sverige (1840–1844), där Badin framställs som illvillig.

2 Je ne veux opposer […] un juste mépris. – Carl Gustav Tessins valspråk (Tessin och Tessiniana 1819, s. 5 f., 215); ursprungligen ur Voltaires pjäs Mariamne (1724).

3 Malgré l’envie et les envieux. – (fra.) Trots avunden och de avundsjuka.

4 la piece est finie! – (fra.) pjäsen är slut!

5 »er nåd och vår nåd rymmas ej under samma tak.» – Möjligen efter Fryxell, som tillskriver uttrycket Gustav Vasa (Berättelser ur Svenska Historien 3 1828, s. 89).

6 Drottningen […] berättat prins Gustaf […] knä för drottningens fötter. – Efter Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade papper. Första delen, utg. E. G. Geijer, 1843, s. 40 f.

7 som Gustaf III säger, »med en förskräcklig eclat» – Se föregående kommentar; eclat – skräll.

8 päronskalare – potatisskalare; efter benämningen jordpäron på potatis.

9 min far […] byggt detta kungliga slott, hvilket väcker hela verldens beundran – Slottet Ulriksdal, där Topelius placerar episoden, om- och tillbyggdes visserligen av Nicodemus Tessin d.ä. resp. d.y., den senare stadsarkitekt i Stockholm 1682–1715 och far till Carl Gustav Tessin, men sannolikt avser Topelius ändå kungl. slottet i Stockholm, som Tessinarna i tre generationer skapade.

9. Kungens elev.

Den onåd, hvilken drabbat en så betydande och nyss allrådande man, som grefve Tessin, kunde icke länge förblifva en hemlighet. Hela hofvet talade ej om annat. De, som i början hviskade, blefvo snart högljudde, och de, som förmente sig vara kloka, påstodo sig hafva förutsagt att så skulle gå, alltsedan thronförändringen. Grefven sjelf hade icke heller gjort någon hemlighet deraf: han hade vid sin afresa från Ulriksdal tagit afsked för en lång skilsmessa och utdelat penningar åt betjeningen. Med så många lysande egenskaper, hade han icke nog fast karakter att bära lyckan utan fåfänga, motgången utan bitterhet, och drottning Lovisa Ulrika hade skoningslöst träffat hans svagaste sida, när hon spetsade mot honom det bekanta uttrycket: »insvepa sig i sin dygd».

De kungliga sjelfva insågo ganska väl, att de icke utan fara stött ifrån sig en man af så stort inflytande. Hela dagen användes till öfverläggningar och åtgärder med anledning af denna händelse. Man underhandlade med partierna. Man ville tillförsäkra sig andra stöd. Grefve Stromberg utsågs till tjenstförrättande guvernör för kronprinsen.

Drottningen var själen i alla planer och uttänkte de kontraminor1 man ville anlägga från hofvets sida. Konungen, den gode Adolf Fredrik, var glad att slippa allt detta bråk och tänkte på andra saker.

Under tiden hade hans nya elev i den ädla svarfvarekonsten, Erik Ljung, ingen aning om alla de händelser, hvartill han varit en så oskyldig orsak. Den hederlige gossen skulle ha blifvit mycket förvånad, om någon sagt honom: hvarföre skulle du låta blommorna locka dig in i Ulriksdals park? Hvarföre skulle du studera din convolvulus i gräset med den ifver, att du beredde Sveriges kronprins en kullerbytta, när han, med tanken på de Azoriska öarna, jagade fjärilar i parken? Hade han icke snafvat på din person, skulle han icke ha rispat sin kind emot stubben. Hade han ej rispat sin kind, så skulle ej drottningen trott honom få ett ärr för lifstiden och blifvit så utom sig af vrede. Hade ej denna händelse försatt henne i så dåligt humör, så hade hon ej förolämpat grefve Tessin. Hade grefve Tessin ej blifvit förolämpad i hofvets åsyn, så skulle han ej drifvit sakerna till sin spets genom att vilja rättfärdiga sig. Och hade ej han på detta sätt utmanat drottningens redan kokande vrede, så hade ej det ryktbara uppträdet skett uti drottningens förmak, hvaraf följden blef hans onåd och hans förvisning. Hade åter detta ej skett, så hade måhända flera nu oundvikliga skakningar uteblifvit i Sveriges rike, – och alltså, stackars oskyldige Erik Ljung, var det du, som, medan du satt vid svarfstolen så trygg i din okunnighet, hade på ditt samvete en konungs vacklande krona och ett rikes förspillda lugn.

Gymnasister i politiken resonera ofta så. Men händelsernas trådar löpa i dagen så små som trädens löf, när de spricka om våren, under det att de safter, som drifva dem, stiga djupt ur jorden. Brytningen vid hofvet var en naturnödvändighet; enväldet och mångväldet, lika ensidiga båda, måste gå hvarandra på lifvet.

Erik Ljung satt hela dagen gömd och glömd i den hemlighetsfulla kammaren, der tiden skulle ha blifvit honom ganska lång, om han ej haft sitt beting af 32 dussin knappar att svarfva. Hans enda ombyte var att lyssna, när steg hördes utanför fönsterna eller i trappan. Då hejdade han det snurrande hjulet; då väntade han med återhållen andedrägt, tills ljuden af stegen åter tystnade. Detta hade man befallt honom; men dertill hade han ock sina goda skäl. Kort efter svarfvarens bortgång hörde nemligen Erik tvenne röster – förmodligen af hofbetjeningen – samtala tätt under fönstret:

– Hitåt gick han.

– Ja, hitåt gick han.

– Men hvart tog han vägen?

– Låt oss söka i trappan!

– Ja, låt oss söka den bofven. Det är ju förskräckligt, han skall ha slagit prinsen brun och blå.

– Hade ej gref Bjelke kommit i rättan tid, så skulle han slagit tvärt ihjäl honom. Drottningen är otröstlig. Hans kunglig höghet skall ha sex eller sju fasliga sår. Somliga säga, att det var med en påk och somliga med en knif.

– Jag hörde sägas att det var med en dolk. Lycka om den inte var förgiftad på köpet! Öfverstehofmarskalken for sjelf till staden efter en lifmedikus.

– Nej, så var det intet. Grefve Tessin har fallit i onåd, och gissa hvarföre? Man har säkra bevis på att det var han, som lejde mördaren, och när hennes majestät ropade: hvarföre vill grefven mörda min son? skall grefven ha svarat: hvad göra vi med en kronprins? I morgon tänka vi afsätta kungen.

– Men då få vi ju alla afsked? Det är förskräckliga saker.

– Hvem vet? Få vi fast mördarn, är kanske vår lycka gjord.

– Hvad straff skall han få?

– Att rådbråkas2 först och sedan huggas i fyra stycken, det är det minsta. Men kom, låt oss söka. Det måtte vara en desperat karl. Har du pistoler med dig?

– Bara en hirschfängare3 och en köksknif.

– Gå du förut!

– Nej, gå du förut, så skall jag passa på här vid trappan.

– Då är det bäst att vi ropa på vakten ...

Och med dessa ord aflägsnade sig de tappre försvararne af den allmänna säkerheten, utan att finna det byte de sökte. Men Erik hade hört nog, för att hålla sig »mausestill», som hans okände vän så strängt befallt honom. Han hade deremellan tid nog att möda sin gissningsförmåga med att utgrunda alla dessa hemligheter. Skulle verkligen svarfvaren ha dolt honom i den tron, att han var med om en komplott emot kronprinsens lif? Men hvad skulle han då göra med 32 dussin knappar?

Emellertid lät Erik hjulet ånyo snurra; när allt var tyst, och när han fick sitt beting färdigt, var det redan långt lidet på aftonen. Arbetet gaf aptit, men väggskåpet var läst4, och Erik begynte längta ut ur sitt fängelse.

Nattskymningen hade redan inbrutit, då svarfvaren, åtföljd af en kammartjenare, kom att förlösa fången. Gardinerna fälldes, ljus upptändes, knapparna besigtigades och funnos till nöjes. Några bristfälligheter blefvo dock kritiserade, och den höge svarfvaren – ty Erik kunde väl förstå, att hans gynnare icke var någon vanlig munstycksfabrikant – nedlät sig att med egen hand undervisa eleven huru man borde undvika qvisthålen, förekomma sprickorna och noga beräkna en lagom rundning.

– Du har anlag, vackra anlag, unge man, sade svarfvaren; – det kan blifva något af dig, om du studerar konsten med flit. Kunst macht Gunst.5 Men Rom var ej byggdt på en dag6. Betrakta denna dosa! Hvilken dimension! Hvilken precision i alla dess delar! Och locket sedan! Se, huru jemnt det sluter; inte en hårsmån för litet eller för mycket! Behåll henne, unge vän, och låt henne blifva för dig ett nyttigt föredöme, hvaraf du kan lära dig den noggrannhet, som är ett bevis på det sanna mästerskapet.

Erik mottog den kungliga gåfvan och tänkte väl inom sig, att hvarje bondsvarfvare i Munsala kunde göra en dylik, helst om han hade tillgång att välja alla möjliga utmärkta träslag. Men han aktade sig att tänka högt. Han förstod, att om hälften af gåfvan var litet skryt och dito sjelfbelåtenhet, var likväl andra hälften verklig välmening, och han hade nog förstånd att tacka derför.

– Behåll den, behåll den, upprepade svarfvaren, smickrad af tacksägelsen, hvilken han uttydde som beundran öfver sin konstfärdighet, – och om du framdeles vill utbedja dig någon belöning för dina knappar, så visa mig dosan; jag menar att jag skall igenkänna arbetet; det är icke mången som gör efter det här i landet. – Feif, tillade han på tyska, – gif den unge mannen qvällsvard, och för honom med dig till den bestämda orten. Säg åt Adlercrantz7 att han använder pojken vid svarfstolen derborta; vi måste knipa talenterna hvar vi få dem, annars bli vi ej färdiga till den stora dagen. Mausestill, karl! Ingen får se honom. Låt saken ske tyst. Du har ju redan palatset på flottan8?

– Ja, ers majestät!

(Ers majestät? Det klack uti Erik. Han hade i sitt sinne begrundat, om icke svarfvaren vore något förmer än hofsvarfvare, kanske till och med öfverhofmästare eller hvad en gymnasist skulle kalla Custos9 i slottet; men nu kom sanningen fram. Erik Ljung befann sig vara sjelfva kungens elev i den ädla svarfvarekonsten!)

– Gut10, sade kungen. – Låt mig veta i morgon huru det lyckats.

– Kom! sade kammartjenaren enstafvigt i det han kastade en dragonkappa öfver ynglingens axlar och drog honom med sig.

– Var det kungen sjelf? frågade Erik full af förundran.

– Weiss nicht11, blef svaret. – Feif var en gammal trotjenare, som Adolf Fredrik fört med sig från Tyskland, och fortfor att tala sitt modersmål, med den höga tanke om sitt embetes vigt och den snäfva, trotsiga envishet, som vanligen utmärka en favorit i hans ställning, fruktad, smickrad och afundad af den öfriga betjeningen i hans egenskap af sin herres förtrogne.

– Hvart skola vi gå? frågade Erik ånyo.

– Weiss nicht.

– Får jag ej gå tillbaka till staden?

– Weiss nicht.

– Men hvad kan kungen vilja mig?

– Maul halten, svarade den obeveklige ledsagaren.

Mot detta argument var intet att invända. De två följdes åt till Feifs rum i en annan del af slottet, der Erik tillsades att i största hast stilla sin hunger, och snart derpå fick han tillsägelse att lika hemlighetsfullt sätta sig med kammartjenaren i en schäs12, som stod i beredskap vid slottsporten. Derifrån foro de i den halfskumma julinatten till arsenalgården, och sedan Feif der gifvit några befallningar, fortsatte de vägen till stranden.

Erik begynte känna sig underlig till mods, när han såg en hop folk sysselsatte att lösgöra tre stora timmerflottor, på hvilka man i skymningen kunde urskilja tre prydliga hus. Förgäfves sökte han utgrunda meningen med denna besynnerliga tillställning. Att det var någon stor och riksfarlig politisk konspiration, det tog han för afgjordt. Men hvad hade han der att göra? Och hvad skulle hela denna tillställning betyda? Icke ville man väl bortflytta Stockholm på flottor och uppföra konungens residens i en annan del utaf riket?

Medan han fåfängt bråkade sitt hufvud med dessa gissningar, blefvo flottorna färdiga och varpades ut med båtar på den lugna fjärden. Erik fick med sin ledsagare plats på en utaf dem, och så styrde den sällsamma flottiljen långsamt ut på de klara, af natten skuggade vattnen, hvilka ömsom speglade hus och stränder, ömsom ljusnade uti blanka silfverstrimmor, ömsom glittrade under årornas stänk och det sakta svallet mot flottornas timmerväggar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kontraminor – motdrag; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 rådbråkas – avrättas genom att kroppen krossas av ett tungt hjul.

3 hirschfängare – lång jaktkniv eller kort (jakt)svärd med parerstång.

4 läst – låst.

5 Kunst macht Gunst. – (ty.) Konst leder till gunst.

6 Rom var ej byggdt på en dag – ett stort arbete kräver lång tid.

7 Adlercrantz – Carl Fredrik Adelcrantz (1716–1796), vid denna tid hovintendent, ritade det senare rokokoslottet Kina som 1769 ersatte den ursprungliga paviljongen i trä från 1753, ritad av Adolf Fredrik, förmodligen i samarbete med Carl Hårleman (1700–1753).

8 flottan – flotten.

9 Custos – stavningsvariant av kustos eller kustod: tillsyningsman, vaktmästare.

10 Gut – (ty.) bra.

11 Weiss nicht – (ty.) vet inte.

12 schäs – tvåhjulig vagn.

10. Ett nytt äfventyr och en gammal bekant.

När Erik Ljung en stund förgäfves sökt utgrunda ändamålet med sin besynnerliga resa och sett sig trött på de i nattens skuggor förbiskymtande stränderna, tog han sitt parti, kröp in i ett rum af det lilla palatset och var snart, vid flottans jemna gungning och ljudet af årornas enformiga plaskande, försjunken i djup sömn.

Men om hans nattläger ej hörde till det vanliga slaget, var hans uppvaknande af ödet bestämdt att blifva icke mindre besynnerligt.

Han hade sofvit länge och godt, när hans slummer begynte oroas af en stickande känsla, än i ena örat, än i det andra, än uti håret. Han besvärades af ett kittlande under näsan, han stördes af ett dragande i fötterna, ett ryckande uti armarna och hade ett otydligt medvetande af något oljud omkring sig. När allt detta blef för besvärligt, satte han sig upp, gnuggade sig i ögonen och såg sig med förundran omkring.

Han befann sig i ett stort rum, på ett upphöjdt golf, och sällsamt utstyrd med blomsterkransar i håret, löfguirlander i kläderna, qvistar i händerna. Rundtomkring honom dansade sju eller åtta unga flickor i sjelfsvåldig munterhet, knepo honom i öronen och kittlade honom med grässtrån under näsan. Uti en lägre afdelning af rummet stod en hop folk och tycktes högeligen roade på hans bekostnad. Hela detta sällskap skrek, skrattade, sjöng och applåderade om hvarandra, allt under nya upptåg, för hvilka den stackars gymnasisten ofrivilligt var föremål.

Detta förargade Erik Ljung. Han hoppade upp, knuffade de närmast stående åt sidan och sprang sin väg, så blomsterkransad han var, förföljd af sina plågoandar. Att fly var likväl lättare tänkt än gjordt. Utgången stod icke så genast att finna. När Erik ändtligen såg den klara morgonsolen skina in genom en smal dörr, hade han tjugu gånger rusat mot väggarna och sprungit omkull dem som stodo honom i vägen, innan han kom ut i det fria. Men äfven der förföljde honom den minsta, vigaste och ihärdigaste af sällskapet. Det var en ung flicka, vacker, mörkögd, smärt som en rosenstängel, lätt som en sylfid1 och klädd i en fantastisk, för Erik främmande drägt. I händerna bar hon en lång guirland af ek- och lönnblad, hvarmed hon sökte att fånga och snärja honom. Dertill hade Erik ingen lust. Han fortfor att fly, han visste ej hvart. Han befann sig i en stor, ståtlig, obekant park. På afstånd framskymtade façaden af ett präktigt slott, men det var ej Ulriksdal. En klar vattenstråle sprutade i höjden, glimmande emot solen. Erik undvek dessa delar af parken och flydde på de mest obanade stigar han kunde upptäcka. Men förgäfves sökte han undkomma; hans förföljarinna var honom ständigt i hälarna.

Då förlorade han tålamodet, vände sig om och begynte i sin tur förfölja den djerfva sylfiden. Detta skedde så oväntadt, att han så när hade fångat hennes fladdrande skärp, när hon fattade i den nedhängande grenen af en gammal knotig ek, svängde sig med en lindansares skicklighet upp på grenen och satt så i trädet, hotande honom spefullt med en afbruten gren.

Harmsen och ännu ej rätt vaken, satte sig Erik vid trädets rot och andades ut. Knappt trodde sig likväl sylfiden mindre bevakad, innan hon åter stod med ett hopp på marken, men missräknade sig och föll i sin förföljares armar.

Den som nu väntat sig en öm scen bedrog sig, ty i stället att finna sig i sitt öde, – hvilket icke borde ha varit så outhärdeligt, – begagnade sylfiden alla de vapen naturen och konsten gifvit henne. Hon slogs, hon klöste, hon bet, hon skrek, hon slingrade sig som en ål, för att åter bli fri. Men hon hade alltför länge retat sin motståndare, för att så lätt undkomma honom. Hans händer slöto henne som ett skrufstäd om lifvet, och han tycktes, känslolös för både tänder och naglar, ett ögonblick vara villrådig om det sätt, på hvilket hon borde straffas för sin näsvishet – så mycket mer, som den öfriga skaran af hans plågoandar närmade sig för att bistå sylfiden.

Långs en af gångarne kom en lång, ståtlig officer gående. Så snart flickan blef honom varse, skrek hon på ett främmande språk: – grefve Bertelsköld! grefve Bertelsköld! Befria mig från den oförskämda pojken!

Den långe officern, – öfverste vid fortifikationen, generalqvartermästare och adjutant hos konungen – stadnade vid detta tillrop och befallte den okände ynglingen att på ögonblicket lemna signora Morelli2 fri.

– Hon må vara signora eller mamselli, svarade Erik, som missförstod namnet, – så har hon förföljt mig en half timma och har för hvassa tänder för att få gå fri utan nosgrimma.

– I sådant fall vet jag blott ett sätt att straffa en flicka, svarade grefven, i det att ett vemodigt leende för en sekund upplifvade hans allvarliga, tankfulla drag. Han ihågkom kanhända huru han sjelf en gång straffat en flickas öfverdåd, och ännu i dag bar hans venstra kind ett märke deraf.3

Så oerfaren var Erik i dessa strafflagar, att han väl aldrig förstått det råd som gafs honom, derest ej signora Morelli fått det olyckliga infallet att åter försöka bitas. – Vänta du! sade Erik, och huru det nu hände i hastigheten, smällde han en så duktig kyss på den bitande munnen, att det gaf genljud i parken.

I samma minut släppte Erik – häpen sjelf öfver sin otroliga djerfhet – fången lös. Men han var hämnad. Den annalkande skaran blef vittne till flickans nederlag, och signora Morelli, den yppersta dansösen vid hofvets balletkorps4, hade alltför många som afundades hennes talanger, för att ej nu i sin tur blifva föremål för sällskapets löje.

– Bravo, bravo! applåderade åskådarne.

Den förolämpade sköna kastade en hotfull blick på sin besegrare och trippade spotskt bort på en af sidogångarna, för att undkomma löjet och kanhända dölja sina tårar.

Var det minnet af egna ungdomsöden eller var det något i ynglingens drag, som fästade grefve Bertelskölds uppmärksamhet: alltnog, han frågade Eriks namn.

Erik sade det.

– Ljung? upprepade grefven likgiltigt.

– Min far hette Pehrson, men jag har tagit mig eget namn, sade gossen förlägen.

– Och hvad hette din mor? frågade grefven ånyo.

Han hade känt en Pehrson, men det fanns så många med detta namn.

– Min mor heter Marie, och min morfar hette Larsson, svarade Erik.

Der sköt en sällsam blixt ur grefve Bertelskölds vackra ögon. Nu förstod han, hvarföre den okände gossens drag i så hög grad väckt hans intresse. Ester Larsson hade alltid haft ett starkt slägttycke af sin kusin Marie.

– Följ mig! sade han.

Erik följde till grefvens rum i en flygel af slottet. Der fick han många frågor att besvara, och då han ingenting hade att dölja, redogjorde han troget för alla sina lefnadsomständigheter, ända till äfventyret på Ulriksdal och hans oförmodade ankomst hit. Det som likväl mest intresserade hans förnäme åhörare var det lilla Erik visste berätta om familjen Larsson i Wasa. Att den gamle borgarekungen åter arbetat sig upp till en icke ringa qvarlefva af sin gamla förmögenhet; att han var gammal vorden; att hans stela rygg kroknat under bördan af de 86 år han bar på sin nacke; att affärerna sköttes af hans äldste son; att äldsta dottern Veronica gått ur verlden och att den yngre, Ester Larsson, afslagit alla anbud och förblifvit ogift för att vårda sin gamle fader; detta allt tröttnade icke grefve Bertelsköld att fråga och höra. Der hade mycket förändrats under de tolf eller fjorton år, sedan han sist stod i nära förbindelse med den finska borgarefamiljen. Sedan dess hade många känslor genomilat hans hjerta, några fröjder kanhända blommat, men än flera sorger kommit dem åter att vissna. Grefvens hår hade begynt gråna, ehuru han ännu icke var 40 år gammal; på hans vackra manliga ansigte var löjet en sällsynt gäst, men allvaret desto mera hemma. Det kunde väl vika flygtigt undan för hofvets pockande konvenans, men återtog snart sin plats i första ensamma ögonblick. Denne hofman var olik andra deri, att han icke lät fråntaga sig sitt hjertas känslor och sin karakters sjelfständighet. Men då hans karakter, ehuru okuflig, när det gällde, var mild ända till vekhet och sällan visade skarpa kanter mot andra, hade grefve Bertelsköld få afundsmän, som missunnade honom. Han hade hittills föga tagit del i den tidens hätska partistrider. Hans lif hade derföre förflutit mera obemärkt, än de flestas vid hofvet. Försonadt af hans enskilda sorger, tycktes ödet hafva förunnat honom den lycka personer af hans lynne älska att finna i yttre lugn; huru varaktigt, det berodde åter af en fråga till lifvet.

Af allt detta förstod Erik Ljung intet. Om han i sin barndom möjligen hört grefvens namn nämnas, hade han längesedan glömt det, och han var alltför ung, när han lemnade hembygden, för att kunna vara invigd i sin familjs historia. Det smickrade honom att den förnäme officern, som såg så mild och hjertegod ut, visade ett så vänligt deltagande för honom och hans slägt; han kände sig dragen till honom med en känsla af tillgifvenhet och förtroende, så naturlig i hans egen ensamma ställning, och understod sig slutligen att fråga hvar han nu var.

– På Drottningholm, svarade grefven, i det att den naiva frågan framlockade ett solsken öfver hans läppar.

– Men, fortfor Erik och tänkte på sitt besynnerliga uppvaknande, – huru har jag kommit hit, och hvad är det för folk, som bor här på Drottningholm?

– Det vill jag säga dig, svarade grefven åter leende. Det var längesedan två löjen å rad hade krusat hans läppar. – Konungen har i djupaste hemlighet tillställt en stor fest för drottningens namnsdag och derföre har han lika hemligt låtit bygga de tre nya husen och hitfört dem på flottor. Det sällskap, som fann dig sofvande i den nya theatern, är hofvets ballett och komedianter, fransmän och italienare, som hitskickats för att repetera en pjes till den stora dagen. Det är ett lifligare, öfverdrifnare, uppsluppnare folk, än vi äro vana vid, de illfänas5 här som kalfvar på betet, och det förundrar mig icke att de valde dig till föremål för sin munterhet, – isynnerhet signora Morelli, som är den ostyrigaste af dem alla och van att följa alla sina kapriser. Men tag dig till vara, Erik! Du har förut skaffat dig fiender vid hofvet; du har nu fått en ny, som är desto farligare, emedan hon är vacker, omtyckt och firad af alla. Hon är qvinna och italienska: hon skall aldrig förlåta dig att man skrattat på hennes bekostnad.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sylfid – kvinnlig luftande.

2 signora Morelli – Marguerit Morel (1737–1804), aktiv i Sverige 1755–1771 i den franska teatertruppen Du Londel.

3 Han ihågkom […] ett märke deraf. – Se föregående berättelse, kap. 21 »En vindskammare vid Vesterlånggatan», s. 883, r. 14–16.

4 hofvets balletkorps – Hovet hade ingen balettkår, jfr kommentar ovan, om Morel som ingick i en fransk teatertrupp.

5 illfänas – bråkar, väsnas.

11. Festen i China.1

I grefve Bertelsköld fann Erik Ljung en rådgifvare, som hans ungdom och oerfarenhet väl behöfde. Konungens önskan var en befallning, som Erik ej vågat motsätta sig, om han också haft lust dertill. Men för att bekänna sanningen, var Erik ej litet smickrad af att finna sig vara föremål för en så hög persons uppmärksamhet, ja att hafva fått förtroende af kungens hemligheter. Han underkastade sig så mycket hellre sitt öde, som han fått löfte att fram på sommaren åtfölja sin beskyddare till Finland. Han utförde punktligt de arbeten man ålade honom och använde sina lediga stunder att studera de blommor, hvilka hans store mästare, arkiatern Linnæus, på drottningens begäran enkom förskrifvit från Holland för Drottningholms trädgård. Signora Morelli och hennes sällskap undvek Erik så mycket som möjligt, och han gjorde väl deri, ty han hade i henne fått en hemlig fiende; han gjorde dubbelt rätt, ty oaktadt hennes ömhetsbetygelser varit både bitande och handgripliga, brände ännu den sköna dansösens kyss som eld på hans läppar.

Grefven hade varnat honom att icke gå ensam i parkens aflägsnare delar, minst om qvällarna. Ett par gånger glömde Erik denna varning och märkte att misstänkte karlar följde hans fjät. Han undkom väl med en hastig reträtt, men han förstod att man ställde försåt för honom och beslöt att taga sig till vara.

Ändtligen kom den stora dagen, drottningens namnsdag.*

Adolf Fredrik hade gjort allt för att åtminstone vara konung på Drottningholm – och i China. Förberedelserna hade varat i fyra år, och tre tunnor guld4 hade blifvit använda derpå. Till venster i parken, när man kom ifrån slottet, låg dittills ett sankt kärr. Detta hade blifvit fylldt med stor kostnad och vägar anlagda dit ifrån parken. Den leksak, hvilken ännu i dag kallas China slott, byggdes på gamla arsenalgården, under förebärande att det var bestäldt till Åkerö för grefve Tessin, och flyttades med sina tillhörande byggnader på det sätt vi ha sett. Möbler beställdes hemligen hos flera handtverkare i hoffolkets namn, allt i chinesisk stil. Likaså en mängd dyrbara kostymer, från mandarinens ända till kökspojkens. Skådespelare och ballettkorps skickades ut på förhand att repetera sina roler i den nya theatern, och hofintendenten Pasch målade präktiga dekorationer enkom för detta tillfälle. Dessutom inöfvades 36 kadetter att exercera på chinesiska, och 12 af de störste utvaldes att tjenstgöra som statister vid theatern.

Allt var förberedt. Skräddare, kockar, snickare, maskinister och hundrade andra hade ej sofvit på flera nätter. De kungliga hade anländt aftonen före namnsdagen, men drottningen anade ingenting, eller låtsade åtminstone vara blind. Det var en lycka för allt som sparats till sista stunden, att hennes majestät vakade länge på qvällarna och steg om morgnarna sent upp.

I första dagbräckningen hvimlade redan parken kring China af brådskande och nyfikna menniskor. Till en början skulle man se kadetterne exercera för kungen, och bland åskådarne befann sig äfven Erik Ljung.

De stackars gossarne hade väckts kl. 2 på morgonen och stodo nu i parad, utstyrde i höga grenadiermössor med silfverplåtar och kungens namnchiffer uppå. Två vackra kanoner kördes fram, för att öka ståten. Klockan 5 kom hans majestät och lät piltarne exercera. Detta gick präktigt, kungen var belåten, glad och mycket nådig mot alla.

Derpå följde en lång paus, under hvilken kadetterne stodo orörlige och snaskade hvetbröd och bakelser, hvarmed de fått tillåtelse att fullstoppa alla fickor för att bättre uthärda fältlifvets mödor. Ändtligen kommo deras majestäter, åkande i granna vagnar och åtföljde af en lysande svit, kl. 11 på förmiddagen. Kadetterna marscherade fram i parad, skyldrade och utförde sina tempon5 till allmän förtjusning. Hela parken genljöd af hurrarop, och Erik Ljung begrundade om han icke borde gifva sin lärdom på båten6 och, genom sin beskyddares förord, söka få den äran att blifva militär och förvåna Erika Lindelia med en hög grenadiermössa.

Ännu återstod likväl den stora surprisen. Den skulle ske först på qvällen, och tillrustningarna fortforo med allrastörsta ifver. Dertill hörde att kadetterne omkläddes till chineser, och icke minsta effekten gjorde på deras uniformer de stora, numera grönmålade knappar, dem Erik Ljung haft den äran att tillverka i kungens egen svarfkammare. Allt gick som det skulle, ända till en half timma före det bestämda klockslaget, när dagens största märkvärdighet skulle löpa af stapeln.

Då lät grefve Bertelsköld kalla Erik, som stod bland hopen af åskådare ett stycke från China. Nattvak, frosseri vid frukosten kl. half 4 på morgonen och fasta under den öfriga dagen, – kanhända också för mycket snask – var mer än de improviserade chineserne kunnat tåla. En af kadetterne hade just i det afgörande ögonblicket blifvit sjuk, och likväl fick ingen enda saknas vid det högtidliga tillfället.

– Här är kostym – sade grefven till Erik – kläd dig på ögonblicket!

– Jag? frågade Erik förundrad.

– Du, ja. Ingen tid är att försumma. Du måste blifva chines.

– Men hur skall jag då bära mig åt? frågade Erik.

– Har ingen fara. Gör som de andra.

Det halp intet prut.7 Inom tjugu minuter var Erik chines och stod med andan i halsgropen vid porten till China.

Han hade icke stått der i fem minuter, innan en liten, präktigt utstyrd mandarin, sju qvarter8 hög och åtföljd af en hel skara bland det himmelska rikets stordignitärer, anlände till porten. Den lille mandarinen var så upptagen af sin nya värdighet, att han icke märkte huru ett af de långa röda sidenband, hvarmed hans vida underkläder9 voro tillknutna, lossnat och släpade på marken, – ett oförlåtligt fel, som kunnat kosta en kammartjenare tjensten, derest icke den stora brådskan varit en ursäkt för allt.

Erik Ljung, som i sin nya kostym stod närmast intill, igenkände kronprinsen, bugade sig ned och anhöll att få tillknyta bandet.

Prinsen betraktade honom med sina stora, vackra ögon och sade: – chines, det var du, som slog mig!

Erik studsade. Så liflig var prins Gustafs – sedermera Gustaf III:s – fantasi, att när han länge hört drottningen klaga öfver huru man slagit honom, trodde han det slutligen sjelf. Men innan Erik hann eller vågade yttra ett ord till försvar, tillade prinsen med en värdighet, som väl var litet smågammal10, men som klädde honom förträffligt:

– Det är i dag drottningens namnsdag. Furstar böra begagna sådana tillfällen att förlåta, – och jag förlåter dig. Du har tillåtelse att knyta mitt band.

Vid dessa ord närmade sig prinsens guvernör, grefve Bjelke, men bandet var redan knutet, och straxt derpå anlände de kungliga.

Konungen och drottningen kommo kl. 6 på eftermiddagen åkande i vagn till China. Så snart hennes majestät stigit ur vagnen, gick kronprinsen henne till mötes, bjudande henne slottets förgyllda nycklar på en röd sammetsdyna med breda guldfransar. Lovisa Ulrika var – eller låtsade vara – högst öfverraskad och ökade sin gode gemåls förtjusning derigenom att hon icke strax igenkände kronprinsen uti den främmande, besynnerligt utspökade drägten. Men så snart han begynte sitt lilla öfverlästa11, för tillfället lämpade tal, slöt hon honom med moderlig glädje i sina armar, och det blef ett jubel så, att den gode konungen – glömmande hela ståten för lyckan att vara make och far – på engång skrattande och med tårar i ögonen omfamnade sin surprenerade12 gemål och sin lille präktige mandarin, bjudande alla vara välkomna till sitt österländska palats.

Nu framträdde hela den öfriga skaran af högre och lägre kinesiska notabiliteter för att framföra sina underdåniga välkomstönskningar. Drottningen uppläste sjelf med den största förgyllda nyckeln dörren till stora ingången och yttrade på det mest smickrande sätt sin förtjusning öfver denna storartade, naturligtvis högst oförmodade surpris. Snart sutto de kungliga med hela hofvet vid en lysande taffel i China, och den bästa musik, som den tiden kunde åstadkommas i Sverige, spelade, dold bakom granar, under hela måltiden.

Klockan 8 började en theatralisk framställning, sådan man icke sett i Sverige alltsedan drottning Christinas tider, och varade med inalles 16 akter och 32 ombyten af dekorationer, ända till klockan 2 på morgonen. Man gaf tvenne operor: den ena hette Le berger devenu roi och föreställde en herde, som efter många besynnerliga äfventyr slutligen genom en fés trollstaf blef konung, då han – som man väl kan tänka – tillika erhöll sin ömma herdinna till drottning. Hjelten i den andra operan var deremot ingen ringare person, än Alexander den store, och spelades af en italienska, signora Fabrici, hvilken förtjusade den höga publiken med röst och fasoner som en äkta husar. I operorna voro dessutom inflätade balletter, alldeles som uti våra dagar, och dessutom många andra konststycken, hvari särdeles »luftspringaren» Frossard utmärkte sig. Italienaren Crotzi vann damernas stora beundran med sin vackra tenor, men deremot väckte kastraten Squalgi deras löje med en röst så fin som en hvisselpipa, ackompagnerad af kapellmästaren Buloz med flageolett-toner. Vid sidan af dansörerna Decarge och Gallodier13 gjorde premierdansösen signora Morelli så briljanta piruetter, att bifallet öfversteg alla gränser. Hofvet var utom sig af beundran: näst Lovisa Ulrika, kunde ingen bestrida Morelli den äran att vara Chinas drottning.

Fotnoter till detta avsnitt

* Fältskärn antager det hafva varit Ulrikadagen den 4 Juli. Samtida krönikor deremot förlägga festen till Lovisadagen den 25 Augusti, hvilket bör anmärkas, för att vid en så vigtig tilldragelse, som Chinas invigning, respektera det historiska datum och förlika detsamma med data2 för konungens resa till Finland.3

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 11. Festen i China. – Topelius skildring av festligheterna bygger på den där närvarande P. M. Adlerfelts minnen nedtecknade 50 år senare och återgivna i »Hofvet 1752», DelaGardiska Archivet 17 1842, s. 26–29. Årtalet är ett minnesfel, Kina slott invigdes den 24 juli 1753; jfr inledningen s. LI f.

2 data – pluralform av datum.

3 Fältskärn antager […] konungens resa till Finland. – I fjärde upplagan från 1884 har slutet på noten, »och förlika detsamma […] resa till Finland», ändrats till »Den 4 Juli passar ej ihop med data för konungens resa till Finland.» Topelius misstar sig beträffande både årtal och datum. Adolf Fredrik besökte Finland sommaren 1752 och Kina slott invigdes först sommaren 1753, närmare bestämt på drottning Lovisa Ulrikas födelsedag den 24 juli.

4 tre tunnor guld – 300 000 daler silvermynt (denna uppgift och de andra i stycket enligt framställningen i DelaGardiska Archivet 17 1842, s. 26).

5 tempon – moment i exercisen.

6 gifva […] på båten – överge, strunta i.

7 Det halp intet prut. – här hjälpte inga invändningar.

8 sju qvarter – drygt 1 m; ett kvarter motsvarar en halv fot, d.v.s. knappt 15 cm.

9 underkläder – byxor.

10 smågammal – lillgammal; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 öfverlästa – inövade.

12 surprenerade – överraskade.

13 dansörerna Decarge och Gallodier – grundtexten har dansöserna vilket utgivaren har ändrat; jfr följetongen (HT 2/2 1864) och Topelius källa till kapitlet, »Hofvet 1752», DelaGardiska Archivet 17 1842, s. 27, där det framgår att dansarna är manliga.

12. En drottnings politik.

Operan var slutad, och det lysande sällskapet skingrades, men blott för att några ögonblick senare åter förenas i balsalongen. Hit inbjödos äfven de förnämste bland theaterpersonalen, hvilka, sedan de hunnit omkläda sig, presenterades för deras majestäter och hugnades med de nådigaste uttryck af kungligt välbehag, åtföljdt af dyrbara presenter: för herrarne guldur och briljanterade ringar, för damerna juvelsmycken och örhängen af diamanter. Balen begynte och öppnades af deras majestäter i egen hög person. Konungen förde i dansen friherrinnan von Ungern Sternberg, född grefvinna Mörner, under det att drottningen hedrade franske ambassadören grefve Breteuil1 med sin arm. I sjelfva nöjenas hvirfvel glömdes ej politiken. Hattpartiets mest betydande chefer – med undantag naturligtvis af den bortreste grefve Tessin – voro inviterade till festen och föremål för en artighet, hvilken antingen borde vinna eller insöfva dem; i båda fallen borde den imponera och förbereda stundande händelser.

Det var natt, och likväl tycktes allt vara solsken. Icke sedan långa tider hade svenska hofvet varit så lysande, kronan glimmat i en så bländande glans och de, som buro henne, synts bära henne så lätt. Man kunde tro att framtiden, efter så mycket hat och split, ändtligen dagats i rosenskimmer, eller kanske hellre att ingen framtid fanns, att allt lefde i ögonblicket, som var så kort, men syntes så gränslöst. La beauté reprend son empire en Suéde – skönheten återtager sin herrskaremakt i Sverige – skulle grefve Tessin ha sagt2, om han varit tillstädes* – så många gracer täflade denna natt om priset för behagen. Lyckan och glädjen tycktes återupplefva i detta österländska trollslott, – och om någon hade sagt, att all denna lycka var byggd på sanden, att denna glädje på många läppar endast var en mask för att dölja kalla, sjelfviska beräkningar, – hvem hade trott det? Men utan sanning – sanning i allt – finns ingen verklig lycka, ingen oblandad glädje, hvarken i purpurn eller i vadmalsjackan.

Till drottning Lovisa Ulrikas politik hörde att förstärka konungahusets makt genom att tillställa giftermålsförbindelser mellan dess anhängare och de mest inflytelserika familjerna. Ett så godt tillfälle som detta, när all osämja tycktes glömd, ville hon icke lemna obegagnadt. Hennes skarpa blickar upptäckte grefve Bertelsköld inbegripen i en liflig konversation med fröken Palmstjerna, dotter till riksrådet af samma namn, en af Hattarnes chefer.

Drottningen lät om en stund befalla honom till sig.

– Ni har, sade hon, – lyckats alldeles för väl, min grefve, i detta vackra arrangement, för att ej hafva rättmätiga anspråk på en belöning. Begär en nåd af mig!

– Ers majestäts nåd har lemnat mig ingenting öfrigt att önska, svarade grefven.

– Inbilla mig icke det! Det är sannt att ni aldrig begärt något: ett skäl till, att göra det nu. Skulle en man som ni, uti blomman af er ålder, bortsucka hela sin lefnad i enslighet?

Vi måste här i parenthes upplysa något, som kanske är oväntadt för dem, hvilka påminna sig den förra berättelsen. Grefve Bertelsköld var enkling efter ett kort äktenskap med fröken Stenbock. Det var hans mor, som knutit denna förbindelse, hvilken å hans sida innebar offret af en äldre, länge begråten, hopplös kärlek. Förbindelsen hade ej varit olycklig: den var grundad på inbördes aktning, som båda i hög grad förtjente, och kanhända skulle ömmare känslor med tiden uppvuxit ur denna rot, derest icke försynen hade beslutit annorlunda. Efter blott tre års äktenskap hade grefven förlorat sin unga maka, som efterlemnade åt honom en son och en dotter, af hvilka sonen sett verlden samma dag som prins Gustaf.

– Ni är en drömmare, bästa Bertelsköld, fortfor drottningen med ett nådigt smålöje. – Är det väl jag, som bör påminna er, att ni redan i tre år varit på nytt ett föremål för de unga damernas blickar? Hur behagar er fröken Palmstjerna?

– Jag anser henne för ett ungt fruntimmer med behag och förstånd, svarade grefven.

– Och det säger ni med en ton, som om ni bedömde en kanon! Blygs, min grefve, att spela filosof, der ni hellre borde vara förtjust af er framgång. Jag slår vad, att om ni vore Alexander den store, skulle den unga skönheten ej hafva något emot att spela er Roxolane4.

– Tyvärr, ers majestät, är jag ej Alexander den store, och dessutom har jag den olyckan att ej dela fröken Palmstjernas smak.

– Och hvari då, vise filosof?

– Hon påstod att Morelli hade stora fötter, hvarpå jag bedyrade att Crotzi med sin långa hals var af naturen ämnad till trana.

– Jag har knappt trott, att ni kan vara så elak, sade drottningen. – Men se här, fortfor hon, – en som kanske bättre än jag kan återeröfra er åt det husliga lifvet.

Vid dessa ord pekade hon på en skara små chineser, hvilka med en löjlig högtidlighet tågade genom salen, anförde af kronprinsen, i det vigtiga ändamålet att skaffa sig uti sidorummet en ordentlig smörgås efter det myckna snasket. Drottningen vinkade en af gossarne till sig. Det var en blond, vacker pilt af samma ålder som kronprinsen, uti hvars tjenst han hade den äran att vara inskrifven som page.

– Hör på, lilla Bernhard, sade drottningen; – säg åt din far att han hämtar åt dig en ny mamma!

Gossen rodnade, såg majestätet stinnt i ansigtet och svarade icke ett ord.

– Du ville väl bra gerna få en ny mamma? fortfor drottningen.

– Jag vill hellre ha en häst, sade gossen.

– Men får du en ny mamma, så får du alla dagar äta kronbakelser5, som du tycker så mycket om.

– Jag vill inte äta kronbakelser, svarade lille Bernhard Bertelsköld.

– Gå och tag dig en smörgås! sade drottningen, halft leende, halft förtretad öfver denna tidiga oppositionsanda. Gossen gjorde en ceremoniös bugning, som kostat honom mycken möda att lära i dansskolan, och gick.

– Jag ser, min kära Bertelsköld, att allt har sammansvurit sig mot er lycka, tillade herrskarinnan.

– Ers majestäts nåd är en rik ersättning för lyckans ogunst, svarade grefven, som var tillräckligt hofman för att svara annorlunda, men inom sig var rätt belåten med sin sons opposition.

Nu nalkades konungen, åtföljd af tjenstförrättande hofmarskalken, som hade den nåden att presentera signora Morelli, hvilken användt längre tid än de öfriga för sin omklädsel, men också öfverstrålade alla hoffröknarna genom glansen af sin skönhet och prakten af sin toilett6. Lovisa Ulrika, retad redan förut, var för mycket qvinna, för att ej vid denna anblick känna en hemlig motvilja, och intrycket minskades ej, när hon observerade, att hennes fromme och trogne gemåls blickar följde den vackra dansösen med ett omisskänneligt välbehag. Emellertid dolde hon sina känslor under det nådigaste smicker, blandadt här och der med en knappt märkbar nålsudd. – Zefyr7 sjelf, sade hon, – kunde ej vara flyktigare, ingen Flora mera förtjusande. Terpsichore8 kunde ej bättre förtrolla Helikons9 publik. Daphne, suckande efter sin herde, kunde ej med mera behag valla sina får; och denna lilla fot var en förgiftad pil,10 som kunde såra tusende hjertan o. s. v.

– Och likväl, inföll konungen, som endast trodde sig dela sin gemåls beundran, – likväl kan den lilla Daphne icke förmås att emottaga något bevis af vår kungliga bevågenhet, till minne af det nöje hon beredt oss med sin ojemförliga dans.

– Hvad? frågade drottningen spefullt, med en blick på Bertelsköld, – finns här ännu en, som står så upphöjd öfver alla dödligas lott, att hon ej har en enda önskan öfrig? Är det möjligt, sköna herdinna? Icke en rival att besegra? Icke ens en hämdlystnad mot någon, eho11 det vara må, som haft den olyckan att trampa er förhexade fot?

Dansösen intog en smäktande ställning, nedslog sina ögon och anhöll att hennes majestät ville tillåta henne en bön utan vittnen. Hon visste kanske, den lilla Morelli, att hon snarare blifvit bönhörd på annat håll, men hon visste också hvem som bäst hade makt att hålla ett löfte.

– Jag har då gissat rätt; – svarade drottningen, i det hon gaf de kringstående ett tecken att draga sig tillbaka; – det finns således en Celadon12, som varit sin sköna herdinna otrogen?

– Nej, ers majestät, sade dansösen med undertryckt harm och kinder, som ej behöfde smink för att rodna, – jag har blifvit afskyvärdt förolämpad, och om jag ännu befinner mig på Drottningholm, är det blott för att lyda deras majestäters befallning och uppfylla min pligt.

– Hvad hör jag? sade drottningen, ännu allt i samma spefulla ton. – Hvilken af hofvets kavaljerer har kunnat vara nog djerf att höja sina förmätna blickar till en så mäktig och dygdig fé, utan att i ögonblicket förvandlas af hennes trollstaf till sten? Jag förutsätter, tillade hon föraktligt, – att ingen af damerna vågat förolämpa er med att bära en kortare klädning än ni.

– Tvärtom, svarade den sköna italienskan, med möda beherrskande sitt raseri, – det är jag, som alltför djerft vågat besvära ers majestät med min obetydliga person, och jag anhåller derföre underdånigst om mitt afsked från Corps de ballet13.

– Nej, Morelli, fortfor drottningen, som icke var grym nog att längre martera14 en befarad rival och troligen äfven fann henne tillräckligt förödmjukad, – talar ni ur en sådan ton, så måste vi utkräfva en fruktansvärd hämd på den, som hotar att beröfva vår balett dess mest lättfotade15 prydnad. Berätta mig det, min söta. Har kanske någon understått sig att hvissla åt er?

– Åh, ers majestät, jag har hedrats med för många applåder, för att ej lära mig förakta hvisselpiporna. Men man har vågat skratta åt mig, och det är tusen gånger värre.

Drottningen smålog. – Skratta åt er! Skratta åt ett så allvarligt och vördnadsbjudande föremål! – Och dervid behagade hennes majestät fläkta med sin superba solfjäder, för att dölja det oemotståndliga löje, som krusade hennes kungliga läppar.

Fotnoter till detta avsnitt

* Han tillägger i sin dagbok: »J’ai vu un temps, ou il n’y avait pas 20 jolies visages dans tout Stockholm.»3

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 franske ambassadören grefve Breteuil – Breteuil (1730–1807) var visserligen ambassadör i Stockholm, men först mellan 1763 och 1767. Topelius har också här förlitat sig på skildringen i DelaGardiska Archivet 17 1842, s. 28, där diplomaten omtalas som »Franska Ambassadeuren, gamle Baron Breteuile».

2 La beauté […] skulle grefve Tessin ha sagt – Som källa har Topelius förmodligen använt Tessin och Tessiniania 1819, s. 381.

3 Han tillägger i sin dagbok: […] dans tout Stockholm.» – (fra.) Jag har upplevt en tid när det inte fanns 20 vackra ansikten i hela Stockholm; återfinns i Tessin och Tessiniania 1819, s. 381.

4 Roxolane – pro Roxane eller Roxana: Alexander den stores gemål.

5 kronbakelser – mandelbakelser i form av kronor.

6 toilett – klädsel, frisyr m.m.

7 Zefyr – västanvinden personifierad.

8 Terpsichore – en av de nio muserna i grekisk myt, beskyddarinna av körlyrik och dans.

9 Helikons – berg i det grekiska landskapet Boiotien, lovprisas av antikens skalder som sånggudinnornas hemvist.

10 Daphne, […] en förgiftad pil, – I grekisk myt är Daphne (eller Dafne) en ung kvinna som på egen begäran förvandlas till ett lagerträd för att undkomma Apollons åtrå. I Ovidius Metamorfoser står kärleksguden Eros och dennes pilar bakom Apollons lidelse.

11 eho – vem än.

12 Celadon – Céladon, namn på herden-älskaren i herdedikter och parodier på dem.

13 Corps de ballet – (fra.) balettkåren.

14 martera – plåga, pina.

15 lättfotade – snabbfotade.

13. Den farlige chinesen i China.

Den lilla dansösen märkte att hon icke hade något förbarmande att vänta för sina lidna oförrätter. Men hon hade beslutit att hämnas, och hon hade förskaffat sig säkrare medel.

– Min nådiga drottning värdes förlåta, sade hon, – att jag vågat besvära med mina obetydliga angelägenheter, då jag likväl har något långt vigtigare att meddela.

– Åh – sade drottningen, som fann sig mycket road af att gäcka och förödmjuka den beundrade skönheten – det fattas blott, att vår lilla förtjusande fé ännu har ett råd att gifva oss i rikets affärer. Nåväl, frukta ingenting; säg mig uppriktigt, hvad tänker vår vackra Morelli om Europas nuvarande ställning? Böra vi afsluta någon ny allians? Önskar min lilla vän att skickas som ambassadrice1 till Konstantinopel? Jag är säker att vår broder sultanen skulle finna sig både smickrad och rörd deraf. Men för all del, tala sakta, att markis de Breteuil ej kan höra oss; det kunde kompromettera vår ställning till Frankrike och möjligen kosta oss hela vår franska theater.

– Ers majestät hyser en alltför nådig tanke om min diplomatiska skicklighet – sade dansösen, som hade all möda att ej koka öfver; – min ringa förmåga sträcker sig ej så långt. Men min underdåniga trohet sträcker sig längre och tillåter mig ej att se afskyvärda komplotter begagna ett så festligt tillfälle att störa ers majestäts dyrbara lugn och hota rikets säkerhet.

– Allt bättre; åh, det är i sanning gudomligt! Stig närmare grefve Bertelsköld, vi få höra någonting nytt. Vår qvicka Morelli har tillställt en konspiration för att få det nöjet rädda oss med sin trollstaf. Det blir ett divertissement2, som skall roa oss obeskrifligt. Hvad skola vi kalla det? Det bör få en pikant titel. Hvad säger ni om: Le roi devenu berger3?

Signora Morelli låtsade ej förstå allusionen, lutade sig närmare drottningens blixtrande örhängen och hviskade: – för Guds skull, ers majestät, tag er till vara! Den person, som ville mörda kronprinsen i Ulriksdals park, befinner sig förklädd här på Drottningholm och väntar endast på ett tillfälle att utföra sitt förskräckliga uppsåt.

Drottningen skiftade färg. Hon hade väl ej gifvit prins Gustafs skråma – som dessutom redan var läkt – just denna uttydning, men hon misstänkte likväl att något legat derunder, och hennes misstankar hade icke så litet ökats, när man, oaktadt all möda, ej lyckats upptäcka den förmodade brottslingen, som försvunnit på ett så hemlighetsfullt sätt. Hon uppstod genast och befallte Morelli att följa sig i ett kabinett innanför balsalongen.

– Skall detta vara ett skämt, för att reta min nyfikenhet, så är det ett elakt och opassande skämt, min unga vän, sade hon i en sträng ton, helt olik den hon begagnat förut.

Dansösen kastade sig för sin herrskarinnas fötter och bedyrade, att hennes ord endast förestafvats af det mest oskrymtade underdåniga nit. Hon hade fruktat att för mycket oroa drottningen och derföre velat på en omväg framföra sin upptäckt, emedan den stod i förbindelse med den skymf som tillfogats henne sjelf, men hennes majestät hade ej tillåtit henne det, och hon var således tvungen att blotta sanningen utan omsvep. Hon beskref, huru hon funnit förbrytaren sofvande i theatern, – huru hon med det öfriga sällskapet roat sig på hans bekostnad – huru han på ett brutalt sätt besvarat hennes raljeri – huru hennes fiender och afundsmän alltsedan gycklat öfver hennes nya, oborstade älskare, – huru hon misstänkt honom – låtit utspionera honom och slutligen uppsnappat ett bref till ett obekant fruntimmer, troligen en medbrottsling, i närheten af Upsala – huru han der i förtäckta ord beskrifvit händelsen i Ulriksdals park, dit han insmugit sig under förevändning att botanisera – huru han medfört ett bref till grefve Tessin, som befallt att insläppa honom i slottet; huru han blifvit fördold en hel dag af någon hemlig medbrottsling och sedan praktiserad i nattens mörker till Drottningholm – huru Morelli här igenkänt honom, förklädd till chines, vid deras majestäters emottagande, – huru han tydligen sökt något tillfälle att i folkträngseln utöfva sitt onda uppsåt, och huru han ännu för en half timma sedan, i samma afsigt, befunnit sig bland åskådarne utanför slottet. Hela denna bekännelse aflades under tårar och med bedyrande, att hon – upptäckarinnan af en så brottslig konspiration – ej kunnat finna något lugn, innan hon meddelat sin upptäckt åt drottningen sjelf.

Lovisa Ulrika var alltför skarpsynt, för att ej i denna riksvigtiga upptäckt genomskåda det lilla motivet af en sårad fåfänga, som sökte medel att hämnas; men det fanns likväl ett sken af sannolikhet deri, och hon kunde ej anse det för en tillfällighet, att den okände våldsverkaren medförde ett bref till grefve Tessin och blifvit af honom så väl upptagen, några ögonblick innan grefven så oförmodadt afbrutit sina relationer med hofvet. All hennes förbittring emot den fruktade motståndaren vaknade med förnyad styrka och bidrog att ställa hans förmodade medbrottsling i den mest förhatliga dager.

– Jag önskar ni hade orätt, signora, yttrade hon. – Men för den händelse att ni har rätt, hvilket snart torde visa sig, lofvar jag er en så fullständig revange, som ni någonsin kan önska. Gå, blanda er i dansen, och låt ingenting märka. Jag skall låta kalla er, när ni behöfs.

Vid dessa ord återvände drottningen till balsalongen, der den lilla dansösen, åt hvars nederlag hofvet nyss hade roat sig, blef ett föremål för allmän undran och nyfikenhet, sedan hon blifvit benådad med en så hög audiens i enrum.

Okunnig om alla de riksförrädiska stämplingar4, för hvilka man anklagat honom, stod emellertid Erik Ljung bland hopen af andra nyfikna utanför det lilla lustslottet, der det för honom var ett lika ovanligt, som fängslande nöje att betrakta den granna balen, som hölls för obetäckta fönster. Sin chinesiska kostym hade han ännu ej fått tillfälle att återlemna, och medan de öfrige chineserne, allesammans kadetter af högadlig börd, hade blifvit inbjudne att soupera i slottet, hade han, som endast innehade värdigheten på extra stat5, kommit på öfverblifna kartan. Hunger och törst led han icke, ty semlor6, öl och mumma7 utdelades bland folkhopen. Men det led mot morgonen. Trött och sömnig, stod Erik ännu qvar och sökte att igenkänna de lysande gestalter, som sväfvade derinne vid vaxljusens sken. Än var det en riksrådinna i vid styfkjortel, än en hoffröken i pocher8 och engageanter9, än en diplomat i högtidlig stångpiska10, än en kammarjunkare, hvit af puder på ryggen af det slags mellanting, som då bildade öfvergången mellan rock och frack. Än igenkände Erik drottningens präktiga gestalt på den vördnad, med hvilken alla lemnade plats, der hon framgick; än såg han konungens fryntliga ansigte, som hela natten var solsken; än såg han fönstret skuggas af sin beskyddares, grefve Bertelskölds resliga figur; än åter var det hans vackra fiende, signora Morelli, som trippade förbi med konstmessiga steg. Stundom åter skymdes all denna grannlåt af imman, som derinne i värmen afsatte sig på fönsterrutorna, men det dröjde sällan länge, innan någon af nåderna eller deras kavaljerer aftorkade rutorna med deras näsdukar, för att betrakta den illuminerade parken och den lifliga folkmassan. Der afbrändes äfven, till hofvets och folkets förlustelse, ett fyrverkeri; raketer och svärmare11 flögo hela natten, upplysande med sitt sken de dunkla löfgångarna och gafveln af stora slottet, som syntes på afstånd.

Folkhopen gjorde sina anmärkningar; man sade att det stora fyrverkeriet var sparadt till i morgon, då drottningen sjelf skulle påtända en eld-dufva. Personalen12 derinne undergick mönstring; hvarken Hatt eller Mössa skonades.

– Der är Düben – hette det – drottningens handsekreterare. Han måtte ha svarfvat några lögner i sina dagar.

– Der är gamla Bjelken, sade en annan – han som 39 fick afsked på grått papper13, men lika stor på sig är han, kantänka, för det.

– Det är ingenting mot unga Bjelken, hans son! inföll en tredje. – Se, der går han med prinsen och tittar af högfärd i taket. Gud förlåte, tror jag ej att han tycker sig vara en bättre karl än hans kunglig höghet sjelf.

– Nej, se på den sippa herrn! skrattade en fjerde. – Vet ni hvem det är? Jo, det är herr Dalin, som gör vers, och den som gör vers, tror sig duga till allting; derföre är han kunglig informator14, förstås. Det sägs att prinsen ej kan tala annat än vers, och när han är hungrig, duger det ej att säga: kära mor, gif mig en smörgås! utan då har Dalin lärt honom pipa:

Det gamla Götha lejon snart af hunger dör.

Men valpen gnälla hörs: bred mig en gås af smör.

Det mindre fina gycklet belönades med ett bifallssorl af Hattarnes anhängare i hopen, ty alla de dittills nämnda voro Mössor. Men dessa åter hade sina anhängare, som hämnades med icke mindre gycklande infall, så snart en af Hattarne visade sig.

– Se der är Nordencrantz, som blifvit kommerseråd för det han kan göra guld utaf salt. Det är ett fasligt förnämt namn han nu stoltserar med. Nog mins man när han hette rätt och slätt Backmanson och var konsul i Lissabon med sina sex öre på tunnan i sportlar15!

– Der är Ungern Sternberg, han som i vintras var riksstallmästare vid kröningen. Han är ej general och bär ej serafimerkedjan för ro skull; han var ju en af dem som år 42 rymde undan ryssen från Finland och kom tillbaka till Stockholm att fäkta med granna tal.

– Än major Rudbeck då, som yfs med sin svärdsorden derborta! Mins någon hur han fick 100 dukater och en guldvärja för det han år 43 tittade i tre dygn efter Dalkarlarne från slottsfönsterna på Riddarholmen?16

– Vet hut! skrek en af Hattarnes anhängare – Rudbeck slogs som en karl på Åland, han håller ej med ryssen han, som Nattmössorna göra.

– Kantänka Hattmakarne! skrek en af motpartiet. Huru många franska silfverdaler tro ni de höllo tillgodo vid sista riksdagen?

Svaret blef en örfil af den förolämpade motparten, och innan kort blef ett tumult, som hotade att urarta till ett allmänt slagsmål mellan de båda partierna, hvilkas nit derute lifvades utaf öltunnorna, medan Hattar och Mössor derinne dansade i den broderligaste endrägt.

Då såg man dansen derinne afstadna och de dansande samla sig uti spridda grupper, hvilka tycktes fråga hvarandra om någonting, som passerat.

Innan man derute ännu visste något om anledningen till ett sådant afbrott, kände Erik Ljung sig fattad i armen och dragen ut ur folkhopen. Han såg sig om: det var kammartjenaren Feif.

– Wech! Gleich ins Boot!17 hviskade tysken.

– Hvad är det nu åter för upptåg? frågade gossen förargad. – Jag är sömnig, låt mig gå hem!

– Nicht resonniren! Gleich putzwech, oder der Teufel soll dich holen, verfluchter Junge!18 fortfor kammartjenaren, dragande honom med sig, och det var troligen det längsta tal denne konungens trumpne budbärare hade hållit, sedan han kom till Sverige.

Det halp icke att spjerna. Några minuter derefter satt Erik i en slup, som, förd af raska roddare, ilade från stranden, under det att bakom honom uppstod i parken ett tillvexande sorl, i hvilket han ännu på afstånd kunde urskilja orden: »Chinesen! Chinesen! Tag fast chinesen!»

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 ambassadrice – (fra.) budbärerska.

2 divertissement – (fra.) förströelse.

3 Le roi devenu berger – (fra.) Kungen som blev herde; jfr titeln på operan i slutet av kap. 11 »Festen i China», s. 1013, r. 11–15.

4 stämplingar – konspirationer.

5 på extra stat – som en del av en tillfällig tjänst.

6 semlor – runda eller ovala bröd bakade av vetemjöl eller rågmjöl.

7 mumma – dryck blandad av porter, öl och socker, eventuellt även starkvin.

8 pocher – fickor, påsar eller kuddar som under 1700-talet användes på klänningars höftparti för att markera figurens kurvning.

9 engageanter – spetsmanschetter.

10 stångpiska – mansfrisyr där håret samlas till en fläta i nacken och omviras med band.

11 svärmare – ett slags fyrverkeripjäser.

12 Personalen – här: personerna.

13 gamla Bjelken, […] som 39 fick afsked på grått papper – Thure Gabriel Bielke (1684–1763) var militär och diplomat samt riksråd från 1727 till 1739 när han avsattes av hattpartiet som tagit den politiska makten; afsked på grått papper – ett snöpligt avsked.

14 herr Dalin, […] kunglig informator – Olof von Dalin (1708–1763), före adlandet 1751 Dalin, var poet, författare till Then swänska Argus (1732–1734) och historiograf samt kronprins Gustavs informator från 1750.

15 sportlar – lön.

16 major Rudbeck […] år 43 […] Riddarholmen? – Thure Gustaf Rudbeck (1714–1786) befordrades till major för att ha hållit Riddarholmsbroarna besatta under dalupproret 1743 och hindrat upprorsmännen från att avancera.

17 Wech! Gleich ins Boot! – (ty.) Iväg! Genast i båten!

18 Nicht resonniren! […] verfluchter Junge! – (ty.) Resonera inte! Iväg med det samma, annars tar fan dig, förbannade pojke!

14. Kapten Neptunus Gast.

Kanske skall det icke kosta läsaren stor möda att gissa anledningen till Erik Ljungs nya äfventyr. Tillgången dervid var ganska enkel. Drottningen hade anförtrott hemligheten åt konungen; konungen hade smålett deråt och försäkrat att han kände den saken bättre, – men han fruktade uppseende, ville icke utsätta Morelli för drottningens onåd, beslöt att i morgon ställa saken till rätta och sökte vända den rysligt tillämnade komplotten till skämt. Häftig som alltid, hade drottningen emellertid hunnit inviga prinsens guvernör, grefve Bjelke, uti förtroendet. Han åter hade, såsom vi sett, icke de bästa tankar om botanisten i Ulriksdals park och hade skyndat att gifva en vink åt vakthafvande officern. Denne hade gifvit befallning att gripa den misstänkte, och så hade den oskyldige ynglingen utan allt tvifvel blifvit häktad som mördare och riksförrädare, derest ej hans majestät i tysthet fått tillfälle att gifva en vink åt sin kammartjenare Feif. Balen hade ett ögonblick blifvit störd af ryktet om något brottsligt anslag, och folket derute hade förbättrat historien, så att man slutligen talade om en plan att spränga hela China i luften. All denna storm i ett glas vatten hade emellertid lika hastigt gått öfver. Med det nådiga smålöjet på de kungligas läppar hade lugn och munterhet äfven återspeglat sig på hofvets; och bland hopen derute fick saken den vändning, att alltsammans varit ett upptåg, hvarmed de kungliga velat roa sig på hofvets bekostnad. Så grydde dagen öfver stoj och munterhet, och vaxljusen brunno helt gula och sömniga i solskenet, när de dansande åtskildes klockan 6 på den ljusa sommarmorgonen.

När grefve Bertelsköld sökte sin skyddsling, var denne försvunnen. Och när den sköna Morelli efterfrågade offret för sin lilla kabal1, hade hon den förargelsen att till belöning för all sin möda endast skörda snäfva blickar af majestäterna och en sträng tillsägelse af grefve Bertelsköld att hädanefter icke befatta sig med andra riksvigtiga föremål, än baletten.

En fanns ännu, som kunnat lemna en upplysning i denna dunkla fråga, hvilken så få hade reda uppå, och det var den lille prins Gustaf. Men han sof vid denna tid på morgonen efter alla sina mödor oskuldens sömn och drömde än om China, än om de Azoriska öarna.

Till följd af konungens ordres befann sig emellertid hjelten i alla dessa förundransvärda äfventyr, gymnasisten Erik Ljung, redan dagen derpå – eller rättare samma dag – på skeppet Hoppet, tillhörande handelshuset Larsson och liggande segelklart vid Stockholms skeppsbro, destineradt till hemorten Wasa med returlast af jern och salt, sedan det försett den svenska hufvudstaden med Wasa råg, smör, fläsk, strömming och lax.

Eriks glädje öfver denna lyckliga vändning uti hans öde förminskades icke deraf att skeppet Hoppet var en gammal bekant, i hvars taklage2 han mången gång klättrat som barn, när han med sin mor besökt deras förnäma slägtingar uti Wasa. Hoppet var således icke – som man kunde förmoda af namnet – en evigt blomstrande ungdom, tvärtom en gammal skopa, som i mer än tjugu somrar pröfvat alla väder och vindar mellan Wasa skärgård och Furusund3. Derunder hade det slitit mången god segellapp och sjelf blifvit skröpligt i allt hvad som hörde till en finare sjötoilett, bogen temligen skamfilad, bardunerna slitna, relingen lappad, gångspelet vindt4 och kajutkappen5 mycket liknande en föråldrad hundkoja. Sådant var det barndomsminne Erik hade af Hoppet; men han visste också att det var en ärlig och duktig lastdragare, som kånkat många vackra fyrkar i sina dagar till redarens firma och lunkat i sakta mak förbi Gaddens klippor, medan andra krupit in till Ratan för Bottenhafvets nordan. Hans förundran blef derföre icke liten, när han såg den ärliga skopan nymålad och utpyntad på gamla dagar i Stockholm, ungefär som en hederlig fiskmånglerska, hvilken på sin ålderdom fått rang och värdighet utaf fru samt köpt sig en ny shawl. Hade icke Erik så väl igenkänt den gamla gallionbilden i fören, skuren af en Munsala-pojke och föreställande en bedagad gudinna, som längesedan törnat mot något knaggligt föremål och mist på den kuppen sin olympiska näsa, så hade han knappt kunnat tro sina ögon, så fint och förnämt såg Hoppet nu ut vid sidan af mången yngre skönhet vid Stockholms skeppsbro.

När Erik väl kommit ombord, mötte honom en annan gammal vän, icke mindre förändrad än Hoppet sjelf, och det var skeppets kapten.

Hans namn var Neptunus Gast, – utan tvifvel ett ganska besynnerligt namn från början till slut, men början åtminstone hade sin naturliga orsak, ty mannens far hade varit sjöman till kropp och själ och derföre velat gifva sonen, som från vaggan var bestämd till samma yrke, ett namn, hvilket borde medföra lycka till sjös. Det såg likväl länge ut, som hade Gasten fått öfverhand, ty hvar menniska från Wasa till Skeppsbron visste att kaptenen i yngre dagar varit en kostelig passagerare6. Fastän något knubbig i vexten, som icke öfversteg fem fots7 längd, hade han af naturen fått ett bredt bröst, starka armar, tjockt hufvud och gladt humör, men olyckligtvis äfven en så ansenlig portion slarf och lättja, då och då ökad med ett glas grogg för mycket, att han derigenom tog sig slätt ut på landtbacken och nästan ännu sämre på sjön. Sjöman blef han, dertill var han döpt, men en hund fick han slita för det. Han började sin bana som kock och lyckades otaliga gånger förderfva både ärter och gröt, innan han slutligen avancerade till jungman. Hans lärokurs kunde beskrifvas med ett enda ord: dagg8, ty dermed väcktes han om morgonen, med denna traktering undfägnades han till frukost, middag och qväll, och dermed gick han hvar afton till kojs. Hvad han derpå vann i praktik och lärdom, må vara osagdt, men åtminstone fick han en rygg af sulläder, som icke brydde sig om små smulor, och så blef vanan andra naturen. Folk påstod, att jungman Gast aldrig sof godt, om han ej derförinnan blifvit preparerad med en bastonad, emedan han i annat fall tyckte sig få den i drömmen. En gång, när denna method blef honom alltför tråkig, företog han sig att rymma i Öresund, men efter ett par år ledsnade han af brist på stryk och kom beskedligt tillbaka, då han till sitt nöje genast blef undfägnad med den gamla trakteringen. Omsider hade han, himlen vet huru, med tillhjelp af sin fars gamla vänner, lärt sig nödtorftelig navigation och uppsteg så efterhand, trappsteg för trappsteg till de högre värdigheterna af matros, konstapel och styrman. Sedan han i denna egenskap seglat något tjugutal år, nästan alltid med otur, men tagande sjön och verlden temligen lätt, hände sig en vacker vårdag att skepparen på ett Wasa-fartyg råkade segla omkull i hamnen och drunknade just när fartyget skulle till sjös. I en svag stund lät då redaren, rådman Blom, förmå sig att utnämna styrman Gast till befälhafvare på fartyget, men icke rosade han den marknaden. Ty sedan hans nye skeppare, som hade beständig motvind hvart han än vände sig, förhalat hela sommaren på en resa till Stockholm och tagit den saken trankilt som allt annat, råkade kapten Gast en vacker septemberdag, middagstiden, i klart solsken och med lagom förlig vind, törna på vid Sandhamn, medan han tog sig en middagslur och rorkarlen satt och spelade femkort om flickor. När detta var välbestäldt, for kapten med sin besättning i land, mådde godt ett par dagar i byn och väntade på att fartyget väl en gång skulle igen blifva flott. Detta inträffade också ganska riktigt kort derpå, men som det råkade ske under en hiskelig storm, så hände sig att alltsammans strök med för tusan hakar och icke stort annat blef bergadt, än skeppsdaggen, hvarmed kapten plägat anbringa sina ungdomsminnen på besättningens ryggar och som var allmänt känd under namn af katten. Denna katt hämtade kapten Gast ganska rigtigt hem till sin redare, rådman Blom, såsom souvenir af fartyget, men då Blommen var nog obillig att icke nöja sig dermed, utan önskade sin skeppare souveniret på ryggen, stoppade kapten Gast sitt inventarium i fickan och gick helt lugnt, som om ingenting händt, att på ett annat fartyg åter börja sin styrmansbana på nytt.

Vid den tid Erik Ljung som barn lärde känna denne märkvärdige man, hade kapten Gast – ty rangen behöll han, – med sitt trankila lynne och sin eviga otur råkat i ganska skrala omständigheter och efterhand trappat ned igen utför ärans stege ända till sin förra värdighet af simpel matros. Han hade då – trasig, tjärig och supig, men alltid vid godt humör – varit en driftkucku för stadens pojkar, och Erik hade mer än en gång varit med, när dessa små okynnesfän köpt sig för en tuggbuss9 den rättigheten af Gast att af alla krafter trumfa om10 honom det bästa de kunde. Ingenting bet på denna välbeckade tröja: Gast drog endast, liksom sköldpaddan, hufvudet in i sitt skal och lät så hela svärmen surra omkring sig, bankande på af hjertans lust med näfvar och fötter, tills de slutligen tröttnade.

Erik trodde derföre knappt sina ögon, när den förste, som mötte honom ombord, var just densamme, så ofta omtrumfade vännen, kapten Neptunus Gast, – nu kapten på Hoppet, det största skepp uti Wasa och tillhörande ett rederi, som hade rykte om sig att vara ytterligt noga i valet af sina fartygs befäl. Der måste i sanning ha skett en stor förändring med den en tid så afsigkomne sjöbussen, hvilken nu kunde vara ett par och femtio år gammal. Och detta visade sig äfven straxt i hans yttre menniska. Hans knubbiga figur, som förr var en komposition af smuts, tobak och beck, var nu insvept uti en ordentlig och ny kavaj eller jacka af blå holländsk fris med präktiga svarta hornknappar. Mannen var tvättad, kammad och rakad, bar en sprittny blankhatt11, röd halsduk, ur med berlocker, en gentlemans underkläder och ett par blankade stöflar. Hade icke allt ännu sett något påspetadt12 ut, så hade man kunnat taga honom för en durkdrifven sprätt: der fanns knappt ett dammkorn på hans jacka, och den ofantliga bussen hade afträdt sin plats åt en liten omärklig bit pickanell13, som då och då förnyades ur en liten dosa af silfver. Men med allt detta hade ock något annat försvunnit, och det var det godmodiga, orubbligt trankila, slarfviga och flegmatiska i mannens hela uppsyn och hållning. I stället fann Erik nu någonting ängsligt påpassligt, nästan misstroget uti hans sätt, och det behagade Erik mindre än förr hans trasor.

För att så gerna först som sist finna någon grund till en så sällsam förvandling hos en person, hvilken en gång för alla hade tyckts vara slagen till slant, skola vi gå tiden litet i förväg och redogöra för hvad Erik under resan kunde af besättningen uppsnappa om huru deras kapten hade blifvit en ny menniska.

Vid den tid när det sett som mörkast ut med kapten Gasts medborgerliga ställning och personliga anseende, d. v. s. vid den tid när han allmänt ansågs mogen att som ett utsupet fattighjon falla församlingen till last – något sjömanshus14 fanns ej den tiden – hade en af hans fordne kamrater, som förde fartyg åt Larsson, af förbarmande tagit den stackars Gast med sig som matros på en resa till Stockholm. Framresan hade varit lång, mycket stormig och utsatt för svåra hafverier, men dermed tycktes gasten ha tagit ut sin rätt, såvidt det gällde mannen med detta namn, och lemnat plats åt Neptunus. Ty icke blott hade mannens återresa varit den snabbaste och lyckligaste som något fartyg på länge haft, utan äfven derefter gjorde sjömännen, som alltid äro ett vidskepligt slägte, den observation, att hvar gång Neptunus Gast var med ombord, hade fartyget ständigt förlig vind och en märkvärdig tur. Skepp, som dittills varit paddor i sjön och blifvit långt efter alla andra, hunno på detta sätt fram förrän något annat. Det var som hade alla elementer sammansvurit sig att påskynda resan utan minsta dröjsmål och otur. Fartyg, skeppare, besättning, tacklage, segel och sjökort, allt detta kunde vara huru skralt som helst: endast Gast var med, gick allting väl. Blef der stiltje: lika mycket, seglen tycktes svälla för okända vindar, fartyget gick. Blef der en storm: så mycket bättre, man kom då fortare fram. Blef der tjocka, mörker och herrans väder: betydde ingenting, alla man kunde gå trygga till kojs, ty skeppet gick af sig sjelf, beständigt riktigt och utan skada. Samma lycka hade last och affärer: allt såldes för högsta möjliga pris, rederiet förtjente plumpa15 pengar. Då begynte man, i stället för en resa på Stockholm om sommaren, hvilket dittills varit det vanliga, segla två, slutligen tre resor. Allt gick lika lyckligt; vinsten blef tredubbel.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kabal – intrig.

2 taklage – stavningsvariant av tacklage: tackling, rigg.

3 Furusund – Furusundsfarleden till Stockholm.

4 vindt – snett.

5 kajutkappen – den lilla överbyggnaden som skyddar nedgången till kajutan.

6 kostelig passagerare – dråplig figur.

7 fem fots – knappt 150 cm.

8 dagg – grov tågända som användes som straffredskap på fartyg.

9 tuggbuss – bit tuggtobak.

10 trumfa om – ge en omgång stryk åt.

11 blankhatt – svart cylinderhatt.

12 påspetadt – utstyrt, ansträngt fint; använt i finländsk svenska, SAOB har detta belägg av Topelius.

13 pickanell – parallellform till pikanell: ett slags finare, spunnen tuggtobak.

14 sjömanshus – statlig institution som tillkom i mitten av 1700-talet; den registrerade sjömän, verkställde på- och avmönstring och betalade ut understöd till behövande sjömän och deras efterlämnade familjer.

15 plumpa – stora.

15. Sjöman Långviks berättelse.

Kapten Neptunus Gast förvandlades sjelf på samma gång som hans lycka. Han upphörde att supa, blef snygg, nykter, ordentlig, arbetsam, kort sagdt ett mirakel för alla som känt honom i hans sämre dagar. Folk gapade på honom som på ett vidunder. Nästa tjufpojke, som understod sig att vilja trumfa om honom för en buss tobak, fick i stället smaka hans dagg, den ryktbara katten, ty katten förblef kaptenens trogna följeslagarinna – och så blef det slut med det raljeriet. Kapten Gast blef en ansedd man, trappade åter upp på ärans stege, betalade gamla krogskulder och aktade sig väl att göra nya.

En vacker dag blef han kallad till rådman Larsson den yngre, son till riksdagsmannen, hvilken då en tid bortåt haft otur med sina skepp. – Hör på, sade rådmannen, som också var en slug köpman, fastän mindre kärnfast än fadern, – det sägs att kapten har blifvit ordentlig karl på sednare tider.

Gast plirade med ögonen och menade att det vore väl möjligt.

– Det sägs också att kapten har lycka på sjön, fortfor rådmannen.

Kapten Gast plirade ännu värre och menade att det gick honom temligen väl.

– Låt oss vara uppriktiga, sade redaren. – Far vill ej höra talas om er, han anser er för en skojare och menar att ni väl än en gång torde segla med förlig vind på landbacken, som ni gjorde med Blommens skepp. Jag deremot är af andra tankar, och eftersom det är jag, som förestår affärerna, så frågar jag er, om ni har lust att föra vårt skepp Hoppet.

Härvid gjorde kaptenen sig i början en smula rar, men sedan man kommit öfverens om en duktig månadspenning och rättighet för befälhafvaren att sjelf lasta däck och kajuta1, gick Gast in på förslaget och blef herre på Hoppet. Detta hade han nu varit på fjerde året och med en så förundransvärd lycka, att den väckt alla medtäflares afund. Folk påstod, att Hoppet hvarje år seglade mera in i redarens ficka, än det gamla skrofvet var värdt. Kapten Gast gjorde icke sämre affärer på däcks- och kajutlasten. Man trodde att han inom några år hade blifvit en rik bojar2 och att han djerfdes kasta sina ögon på riksdagsmannens enda, ännu ogifta dotter, men detta var uppenbart förtal, ty hvarken riksdagsmannen eller hans dotter kunde tåla den nye kaptenen på gamla Hoppet.

Allt detta, och mera dertill, visste Hoppets besättning berätta för Erik Ljung.

Der talades icke i skansen just godt om kaptenen. Hans folk påstod, att om han nu blifvit lika ordentlig som han förr var en slarf, så hade han tillika blifvit lika snål, som han förr var slösaktig, ja sju gånger värre. Han, som förr tog verlden så lätt, var nu trumpen, argsint och marrig3 mot folket. Att han lät katten klösa, det var i sin ordning, det hörde till saken. Värre var, att han knappade in rationerna, provianterade med härskt smör, unkna gryn, magert fläsk, stenhårda ärter och tog ett par vattenfat mindre för resan för att få mera lastrum. Han gaf icke, som andra skeppare, en rastedag uti hamn; och hade icke arbetet varit lättare och hyran högre här, än på andra fartyg, för den sällsamma lycka Hoppet hade, så svuro matroserna på att ingen af dem skulle vidare segla med den gamla markattan, som påtagligen lifslefvande förskrifvit sig åt den fule sjelf.

Vid Eriks ålder lägger man icke sådant mycket på sinnet. Han hade sagt kaptenen sitt namn och blifvit emottagen ombord som slägting till redaren, men fick betala sex plåtar för resa och kost, hvilket den tiden ansågs för skamlöst dyrt. Utom detta ackord hade han icke talat ett ord med kaptenen. Han fick en ledig sängplats under taket i styrmannens koj invid kajutgången, två fot bred, fem fot lång, och med nätt och jemnt en aln4 mellan sängbottnen och taket. Sitta kunde han icke, rak kunde han ej heller ligga, men det var detsamma. Mat fick han med det öfriga folket, alla en lika stor eller lika liten portion af den unkna gröten och de stenhårda ärterna, men det var detsamma; kaptenen sjelf bestod sig ej bättre kost. Och sedan, hvad betydde väl det för Erik, om han med saknad ihågkom Drottningholms läckra bord eller Hammarbys doftande kuddar, när han hela dagen hade den blå himmelen öfver sig, det fria hafvet under sig, en frisk kultje5 omkring sig, och tanken på det gamla kära hemmet, som han snart skulle återse, beständigt framför sig.

Om Erik sjelf kunnat beställa väder och vind, så hade han ej önskat sig en vackrare resa. Från den minut Hoppet lyftade ankar och lemnade Stockholms skeppsbro bakom sig, hade det jemn och gynnande bris, klar himmel och stadig kosa. Gick det ej med elfva knops fart, så gick det dock dag och natt oupphörligt med sex eller sju, utan att gira, beständigt framåt, och det lönar sig bättre, mente matroserna, än tre man engelska6, der man aldrig kommer ur fläcken.

Inom fyra eller fem dygn hade Hoppet passerat Qvarken, närmade sig Björkö skärgård, och kunde en vacker morgon hoppas att, med samma gynnande vind, ankra om qvällen i Wasa hamn. Erik, som stod på bästa fot med besättningen, närmade sig en gammal matros vid namn Abraham Långvik, som för sin nära bekantskap med tjärpytsen var känd under smeknamnet Långpyts och nu satt på en tågbundt i fören och lappade segel. – När tror Långvik att vi få sigte på Wasa båk? frågade gossen.

Långpyts menade att de väl derförinnan ännu skulle knäcka ett par tänder på ärterna.

– Men jag tänker sofva hos morbror i natt, försäkrade Erik.

– Ja, den som kunde svära på det! genmälde matrosen och vände sin buss.

Det låg något i svaret, som kom Erik att fråga: – Hvad menar Långvik med det? Vi ha ju rama sydvesten och dansa fram med sjungande skjuts.

– Jag menar, fortfor matrosen, utan att lyfta sina ögon från arbetet, – det vore väl om vi alla kunde svära på att få sofva i hamn.

– Visst lär inloppet vara farligt, men kan Långvik tro att Hoppet, som borde hitta den vägen utan styrman i stockblinda natten, är så dumt att det törnar uppå i klaraste solsken?

– Det tror jag knappt, var svaret; – såvida intet stunden är kommen att den andra tar sitt.

– Tror han verkligen att kapten har förskrifvit sig åt hin onde? skrattade gossen.

– Hör på, gunstig junker7, sade matrosen buttert, – han har väl lappsalvat8 så länge med det latinska präntet, kan jag förstå, att han till slut hvarken tror på Gud eller den andra. Men en sak skall jag säga honom: han skall ej lära en gammal sjöman kompassen. Jag har min nål, som visar rätt på vår Herre; men hvart kaptenens må visa, det vet den, som dragit honom ur marvattnet och diktat9 hans skråf10. Innan dagen går till ända, skall han få kalla Långpyts en mullvad, om jag intet sagt sannt.

– Akta sig han, Långvik, att jag ej tar honom på orden, skämtade Erik. – Det är intet första gången man sett en slarf komma på fötter igen, och hela saken är att kapten blifvit snål på äldre dagar.

– Har Erik lärt sig i skolan, att en menniska eller en gast kan krypa ut ur sitt eget skinn? Jag har seglat med Gasten i många herrans år; det var intet en klut i hela hans rigg, som ej jag kände utantill. Men om den Gasten, som nu står och håller utkik på akterdäck, liknar den Gasten, som förr var min kojkamrat, mer än jag liknar en domprost i Åbo, vill jag aldrig mera hålla ett vindspel11 i hand. Skråfvet är detsamma, utom att däcket är spoladt en smula och märsen12 kantänka är pyntad med oljofärg13; men för resten är der en annan kapten ombord, och han skall ha sitt.

– Hvad menar Långvik med det?

– Jag menar ingenting. Men det står skrifvet i loggboken, att han, som jag intet ids nämna, han tager nog sitt. Aldrig har någon båt haft bättre vind i seglen än vår. Men se, den der andra är sådan, att hvad han gifver med lillfingret, det tar han igen med långfingret. Aldrig har ett rederi förtjent så mycket som Larsson på Hoppet, men se, det har läkt ut på andra håll desto mer. Ingen köl betalar heller sitt folk en så bra hyra som vår, men hvar och en må se sig om, när han lemnar hustru och barn, ty en af Hoppets besättning kommer aldrig tillbaka. Det är nu sjunde resan jag seglar på skutan, sedan Gast blef kapten. Första resan gick gamla Petterson öfver bord i Östersjön. Andra gången var det Lill Matt från Wörå, han som alltid gick med en tuppfjäder i mössan och blinkade åt alla flickor i byn. Tredje resan, medan vi lossade i Stockholm, damp timmermannen i storluckan och bröt nacken af sig. Fjerde resan söp kocken ihjäl sig i Öregrund. Femte resan åt kajutvakten råttgift, som kapten hade bakat i hvetmjöl, för den gången hade vi mjöllast i missvextåret. Sjette resan låg kapten vid Umeå och skulle segla ut med tullpapperen, men råkade kantra, och efter kontraktet ej var till ända ännu, tog den andra i stället Stor-Petter från Replot, han som mist högra örat för ett sabelhugg under husaråren14 och som råkade vara med uti slupen. Men se nu på vår sjunde resa har allt gått exflinkt15, utan hafveri för någon af oss både tur och retur, och derför undrar jag hvem af oss som i dag skall logga efter simporna16, innan vi ankra i Wasa hamn. Blir det jag, så stor sak i det, jag har gjort upp hyran med vår Herre och står klar att vända, när han purrar mig ut ur min gamla koj till sin nya morgonvakt. Men intet ville jag att det blir han, Erik; han ser ut att ännu kunna hålla kurs här i verlden. Och håll rak kurs på hamnen deruppe, det säger jag honom, fastän han belamrat sig med däckslast i skolan. Sådant kastar man öfverbord, när sjön ligger på, och för att gå klar för bränningarna, skall man hålla rätt uppå båken.

Vid dessa ord ringde morgonklockan till frukost, och Erik sökte förgäfves slå ifrån sig allehanda underliga tankar. Han var med all sin färska lärdom alldeles icke fri från sin tids fördomar, hvilka här i norden ännu fortlefde i deras fulla kraft, under det att de längre i söder bröto sig skarpt mot Voltaires och encyklopedisternas fritänkeri. Den gamle matrosens vidskepliga berättelse återkallade i Eriks minne berättelser, dem han hört i sin barndom och längesedan förgätit. Han påminte sig ha hört sin mor berätta någonting dylikt; han mindes icke om hvem, men den gamla tron att lyckan alltid tager med den andra handen hvad hon frikostigt skänkt med den ena, rann Erik så bjert i hågen, som hade han hört densamma en gång förut. Hvem kunde det vara, som hans mor hade menat?

Emellertid fortfor dagen att vara vacker, vinden förlig, och det rikt lastade Hoppet plöjde lugnt och säkert sin jemna fåra genom Bottenhafvets krusiga böljor. Det inlopp i skärgården, det styrde utan minsta äfventyr den kända vägen fram öfver sund och fjärdar, passerade båken, minskade derpå sina svällande segel och gick sedan med saktad fart uppför den då redan uppgrundade farled, som förde till den äldre s. k. gamla hamnen17. Med förtjusning igenkände Erik dessa stränder, der han så ofta simmat och metat som barn. Alla ledsamma intryck hade blåst bort med den friska sydvesten och han kunde nu med odelad fröjd tänka på glädjen att snart få omfamna sin älskade mor, sina syskon och alla gamla vänner på hemorten.

Målet var uppnådt, allt hade gått lyckligt. Triumferande närmade sig Erik den gamle Långpyts, som stod färdig att passa på klyfvarn i fören. – Mullvad, mullvad! skrek han, – akta dig bara för katten, när vi komma i land!

– Ännu är jag ingen mullvad, innan ankaret gått, svarade matrosen, färdig att brassa.

– Berga klyfvarn! Giga focken! hördes kaptenens röst.

– Berga klyfvarn! Giga focken! svarade sjömännens vanliga eko.

Kommandot lyddes. Skeppet gled vackert och vänligt för blotta storbramseglet sin raka kurs inåt hamnen, hvars stränder voro uppfyllda med nyfikna åskådare, ty det hände icke alla dagar i Wasa, att ett så stort skepp, dertill så putsadt och prydligt som Hoppet nu var, dansade in som en docka i hamnen.

– Mullvad, mullvad! skrek Erik ånyo.

– Wast lite, svarade matrosen med ett uttryck, som på den österbottniska svenskan betyder: vänta litet.

– Ankaret klart! Fyra kanon! ljöd åter kaptenens kommando.

– Ankaret klart! Fyra kanon! ljöd ekot från däcket.

Befallningen efterkoms. Den vanliga saluten, – en aldrig underlåten välkomsthelsning, – small ifrån fören, men denna gång med en skarp och olycksbådande knall. Rök omhöljde hela fördäcket, och när den skingrades, såg man gamle Långpyts ligga raklång på däcket utan tecken till lif. Olyckligtvis hade konstapeln, som laddat kanonen, glömt att den förut blifvit laddad, men icke afskjuten vid afresan från Stockholm. Den dubbla laddningen hade sprängt röret i hundrade stycken, och ett af styckena hade slagit den bredvid stående Abraham Långvik, med tillnamnet Långpyts, rakt uti pannan. Ingen annan var skadad, men den ärlige sjömannen hade, som han sjelf förutsagt, blifvit purrad af vår Herre ur sin gamla koj till en ny morgonvakt.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sjelf lasta däck och kajuta – frakta last för egen räkning och förtjänst (vid sidan av rederiet som lastade fartyget i övrigt).

2 bojar – magnat.

3 marrig – gnatig; vardagligt i finländsk svenska, SAOB har detta belägg av Topelius.

4 en aln – knappt 60 cm.

5 kultje – kuling.

6 än tre man engelska – än att dansa tre man engelska, d.v.s. angläs.

7 gunstig junker – gunstig herre, unge man; stående uttryck.

8 lappsalvat – kvacksalvat, fuskat; SAOB har detta belägg av Topelius.

9 diktat – tätat.

10 dragit honom ur marvattnet och diktat hans skråf – Sjömansspråket hos Långvik och i synnerhet Neptunus Gast (se kap. 20–22, s. 1049–1064) förefaller eget för Topelius, men kan vara inspirerat av Runebergs novell »Lurendrejaren» från 1833 (SS VII). Topelius lovprisade novellen i en recension i Helsingfors Tidningar 8/3 och 11/3 1854.

11 vindspel – mekanisk anordning för upp- eller nerfirning av laster.

12 märsen – plattform uppe i masten, även mastkorg.

13 oljofärg – oljo formvariant av olja.

14 husaråren – den ryska ockupationen av Finland 1742–1743.

15 exflinkt – (extra) förträffligt; troligen Topelius egen konstruktion, förekommer även i sjätte berättelsen »Majniemi slott», s. 389, r. 17, och i Topelius dagbok 29/7 1839 (ZTS XXI).

16 logga efter simporna – drunkna, dö; uttrycket troligen Topelius eget.

17 då redan uppgrundade farled, […] s. k. gamla hamnen – Landhöjningen, som Topelius ofta återkommer till, medförde att hamnarna måste flyttas p.g.a. uppgrundade farleder (jfr andra berättelsen »Svärdet och Plogen», s. 79 f.). Hamnen i Vasa (Topelius »gamla hamnen») låg på Hästholmen på 1750-talet. På 1780-talet inleddes en flyttning av hamnen till Brändö (och på 1850-talet flyttades hela Vasa stad sju kilometer närmare havet).

16. Konung Adolf Fredrik i Finland.

År 1752 om sommaren hände någonting utomordentligt vigtigt och rart i Finland. Solen, månen, Karlavagnen, Alexander Magnus1, Herkules, Orfeus, Diogenes och hvad allt den tidens poeter i deras anletes svett kunde utfundera grannt, präktigt och öfvermåttan storståteligt – han sjelf, med ett ord, konungen, landsens fader, Adolf Fredrik den store, Adolf Fredrik den milde etc. etc. etc. – hugnade detta land med ett kärt och nådigt besök. Intill och med Gustaf II Adolf hade alla – eller nästan alla – Sveriges rikes konungar och riksföreståndare tidt och ofta icke allenast besökt Finland, utan ock funnit för godt att här tillbringa flera månader, hela vintrar i gången. Men från och med Christina – d. v. s. från och med den tid, när Sverige blef stormakt – hade dessa förnäma besök hos fattiga slägtingar alldeles upphört. Nu hade mer än hundrade år förgått – ifall man ej räknar Carl XI:s besök på Åland och i Torneå – sedan denna ära och hugnad vederfarits det aflägsna landet. Att Adolf Fredrik, som annars gerna satt i sin goda ro, nu var den förste att underkasta sig mödorna af en sådan resa, det var honom icke olikt, den hjertegode och rättskaffens mannen, som gerna ville se alla menniskor nöjda och glada i hela hans rike. Men också hvilket utomordentligt ämne var icke detta för underdåniga fägnebetygelser och svassande rökoffer af creti och pleti, hvilka med fraser, mera svarfvade än hans högst egenhändiga dosor, slogo ned som en myggsvärm omkring den stackars konungen, icke lemnande honom ett andedrag uti lugn!

Aldrig har här i norden krupit så mycket underdånigt fjäsk, som för detta majestät utan makt. Aldrig ha här så många sirliga vältalighetens blomster och högtuppstyltade snilleöfningar blifvit utströdda, som för denna krona af guldpapper, denna thron, på hvilken satt en beskedlig man, som föreställde en konung. Dessa många välmenta underdåniga tal och fägnerim2, af hvilka somliga blifvit tryckta uti en särskild bok, somliga i den tidens lärda tidningar, men mesta delen tyvärr torde ha för alltid gått förlorade för en häpen efterverld, begynte redan före kongl. majestäts afresa från Stockholm, den 12 Juni nämnde märkvärdiga år, öfver Ålands haf, – fortsattes vidare under hela den höga resan genom Nyland, Tavastehus, Åbo och Björneborgs län, Österbotten, Norr- och Westerbotten, Ångermanland, Medelpad, Helsingland, Gestrikland och Upland, afstadnade icke ens med konungens lyckliga återkomst den 10 Augusti till Drottningholm, utan fortfor3 ännu länge derefter att utgöra ett rikt och fägnesamt föremål för tidens fruktsamma vittra pennor. Se här några artiga och nöjsamma prof4.

En poet försäkrar, dagen före afresan, att Finland näppeligen på tvenne sekler skådat en sådan sällsynthet, hvarföre det nu »af glädje ler», under det att hela Sverige gripes af en »billig smärta». En annan bedyrar att

... bort vid Kumo strand

Och omkring Lojos vågor

Ett folk af glädje lågar

Att kyssa få din hand ...

Der förmodas blifva en stor trängsel. Glädjen, som denna gång »flyter i tårar», säges bryta tungans band, så att

Hvar en vältalig är:

Välkommen, Solen vår,

Som lyser Kjemi Länder

Samt ljus och värma sänder

Kring Kjeltis mörka vrår.

De lärde funno emellertid detta glädjerus alltför simpelt och täflade på den mest klingande latin att anropa alla Olympens gudar och gudinnor om bistånd, synnerligen för den fruktansvärda resan öfver Ålands haf. Kammarrådet Lövenskiöld fann äfven detta ej vara ämnet tillfyllest värdigt, utan lät trycka ett formeligt manifest med många lärda noter, under titeln Elegia Votiva, ad Magnum Ducatum Finlandiæ5, börjande med följande ståteliga ord:

Aura, extolle caput, choreos age, Fennia, lætas,

Gloria quanta tua est, quam tibi fausta dies!

Exoptata dies! Nova jam tibi Secula surgunt,

Cum Patriæ temet gestit adire Pater*.

Den 19 Juni anlände hans majestät på kungliga galeren Seraphim till den då under byggnad varande fästningen Sveaborg och hugnade följande dag Helsingfors med sin närvaro. Beklagligen äro alla tal och verser vid detta tillfälle numera förstörde af tidens tand. Man vet allenast att det var en lördag, att mottagandet var präktigt, att borgmästaren Henrik Pipping hade mödosamma dagar, att kongl. majestät bodde hos landshöfdingen grefve Gyllenborg och att hans majestät om söndagen bevistade gudstjensten i stadens kyrka; men om det var den gamle kyrkoherden Fortelius eller den lärde rektorn magister Jonas Krook, som då utströdde Sarons liljor6 från predikstolen, finns icke antecknadt. Hvad deremot icke är glömdt i den tidens annaler, är huruledes Helsingfors hade den nåden att på sjelfva midsommaraftonen fira landsens faders namnsdag uti hans egen höga närvaro, hvarom mycket vore att förtälja, som här icke skickligt förmälas kan7.

Den anonyme bardalekare8, Hjalmar benämnd, som i 45 mer än vanligt mjuka och klingande svenska verser, tryckta hos salig Petter Jöran Nyström i Stockholm, beskrifver konungens finska resa9, yttrar sig om vistelsen i Helsingfors på följande trefliga sätt:

Åkren, helt diger af ymnerik’ korn,

I vördnad små axen nedböjer,

Herden i Luren, herdinnan i Horn,

Sin Hjord, att hopkalla ej dröjer:

Foglarna sjunga så ljufligt och gält

I dälder10, på Öjar och Näsen;

Blomstren utsira båd Lunder och Fält,

Och barnen de tumla i gräsen.

Varen välkommen, vår Mildaste Kung

Och Huldaste Fader i Norden,

Ropa de alla så gammal, som ung,

Och lycka ske ADOLPH på jorden!

Täckes Han11 fira sin Namns-Dag hos oss,

Så lefve Dess Namn uti minne,

Sjelfva framtiden och afund till tross,

Så länge, som lefver nå’n Finne.

Den 27 Juni afreste konungen till Borgå, och här hade, utom andra festliga tillställningar, gymnasisterne med svett och möda upprest tvenne pyramider vid ingången till gymnasium, försedda med icke mindre än åtta pompösa latinska inskrifter af logices och matheseos lektorn12 magister Johan Borgström, hvaraf det må vara nog att anföra den fjerde i ordningen:

In

Communis gaudii cumulatissimi,

Subjectionis devotissimæ,

Fidei integerrimæ

Et obsequii consumatissimi Tesseram

A musis Borgoënsibus Consecratam.*

Berättelsen om alla de vedermälen af fröjd och hyllning, hvarmed konung Adolf Fredrik mottogs i Finland, vore ensam tillräcklig att fylla en bok af större omfång, än beskrifningen öfver Marii, Cæsars och Pompeji triumftåg. Vare det nog sagdt, att konungen öfverallt helsades med en förtjusning, der man bakom den underdåniga vältalighetens skum lätt kunde upptäcka mycken verklig tillgifvenhet, som den gode monarken väl förtjente. I Åbo, der hans majestät bodde hos generalguvernören grefve Rosen, höll hofpredikanten Gabriel Timotheus Lütkeman ett präktigt tal på drottningens födelsedag, hvarpå bland andra skolans rektor, magister Martin Gråå, grep sig an med ett andeligt välkomstqväde, som ännu icke alldeles förvissnat under ett århundrades snö och i sin välmening är mindre pösande än många andra af samma sort. Med ett godt smålöje läser efterverlden, hvilket riksvådeligt och lifsfarligt vågstycke konung Adolf Fredrik ansågs hafva företagit sig, när han reste till Finland på sitt präktiga fartyg och for kring landet i sin beqväma vagn. I femte versen prisas nemligen konungen för det han icke »vill skona sitt dyra lif»,

.... men det förtror,

Till alla finnars fägnad stor,

På fräsand haf, i skog och mark,

På bärg och backar branta,

På stenig och besvärlig park,

Att uppå alla kanter

Förvissa om båd nåd och rätt

Sin undersåtar alla slätt.

När hans majestät under resan genom Lochteå uti Österbotten behagade spisa frukost i det gröna vid sidan af landsvägen, restes till everldelig hågkomst af en så märkvärdig tilldragelse en minnesvård utaf sten, hvilken ännu står qvar till efterkommandes oskyldiga undran.13 Vid besöket i Torneå förliknades kungen vid midnattssolen, som denna tiden lyser i höga norden m. m.

De hederlige finnarne måtte dock fjäsa sin konung så mycket de förmådde, – deras undersåtliga fägnad var likväl, i jemförelse med svenskarnes fägnad vid konungens återkomst, att förlikna vid en björns tafatta artigheter vid sidan af ett briljant och blänkande fyrverkeri. Upsala akademi tillställde en särskild högtidlighet med oration på latinsk vers och disputerade, på drottningens befallning, om »vetenskapernas företräde sinsemellan». I välkomstqvädet af Mårten Hedenberg säges bland annat:

Som solen vänder sig på Himlahvalfvets ring,

Till aflägsna länder hela verlden kring,

Si! så har vår KONUNG med Sit ljus bestrålat all

Bjarmars14, Finnars boning, och vår Thule15 kall etc.

I Drottningholms trädgård lät Lovisa Ulrika, till firande af sin gemåls lyckliga hemkomst, gifva ett herdespel i tre öppningar, mycket nöjsamt att läsa. Vid detta tillfälle skrefvos äfven »Glädjetankar» af A. Nicander16, som berättade huru alla vattnets och luftens gudamakter hjelpt till uppå resan, så att till och med

Tritons17 fjällade Fä lyfte upp sina manar i vädret.

... Himlen fägnade sig och jorden rördes i glädje.

... Ur den iholiga malm taratantara skallar i luften

Och förträffliga skräll af skott ur grofva Canonen ...

I Stockholm var icke mindre jubileum. Verser och fägnetal regnade der öfver en bank, så att det surrade kring öronen. Modellerna till vår tids kungliga namnsdagsblåsare18 återfinnas i dessa menlösa glädjerim, hvari konungen och solen voro oskiljaktiga som Orestes och Pylades19, – hvari »Carlars pris» utlofvas åt »Hjelten, som vår välfärd sköter och i skidan svärdet stöter», samt ADOLPHS och LOVISAS namn

Tillbeds från Bält till Litis fjorden.

Hur är vår stad ej lycklig vorden,

Som äger båda i sin famn?

Illa råkade en af dessa välmenta poeter ut, när han råkade försäga sig på följande sätt:

Naso han qväder om Grekernas krig

Och prisar mång hjelte i sången,

Hade han äfven, o! Konung haft dig,

Han gerna dem lemnat den gången.

Desse de foro att städer slå ner;

Du far dem att freda och bygga!

Undra ej, konung, om vördnad dig sker

Som gör oss så sälla och trygga.

Hvarpå strax derefter en obarmhertig kritikus var färdig med följande replik i Stockholms Lärda Tidningar:

Om Maro hin Store, som qvädde så väl,

Att ingen sig dristade bannan,

Kom med denna skalden i napptag och fäl20,

Jag tror att han slogen i pannan

För hedern, han gifvit en annan.21

Fotnoter till detta avsnitt

* Aura, ditt hufvud lyft! O Finland, jubla i dansar!
Hvilken ära dig sker! Hvilken lyckosam dag!
Efterlängtade dag! Oskådade sekler Dig randas,
När att nalkas din strand Landsens Fader nu går.

* Till ett vedermäle af den mest upptornade gemensamma fröjd, den allra djupaste underdånighet, den osvikligaste trohet och den allra fullkomligaste hörsamhet, helgadt af Borgå Sånggudinnor.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Alexander Magnus – (lat.) Alexander den store.

2 fägnerim – glädjerim, dikter som uttrycker glädje.

3 fortfor – pro fortforo.

4 artiga och nöjsamma prof – förträffliga och roande exempel; Topelius ordval är lätt arkaiserande.

5 Elegia Votiva, ad Magnum Ducatum Finlandiæ – Henrik Anders Löfvenskiöld, Ad magnum ducatum Finlandiae, cum augustissimus rex Sveonum Adolphus Fridericus, verus patriæ pater, illam exoptatissimo suo adventu exhilararet die 20. Junii, 1752; Elegia Votiva – (lat.), här: lovsång, är Topelius karakteristik av verket.

6 Sarons liljor – uttryck som förekommer i Höga Visan (2:1) i Gamla Testamentet och syftar på den rika växtligheten på slätten Saron i Palestina; här en bild för himlen som de saligas hemvist.

7 icke skickligt förmälas kan – inte kan omtalas på ett sätt som gör det rättvisa.

8 bardalekare – här: poet.

9 Hjalmar benämnd, […] beskrifver konungens finska resa – Konungens lyckliga resa från Stockholm öfwer Ålands haf, genom Nyland, Tavastehus, Åbo- och Biörneborgs läner; som ock Öster- Nor- och Westerbotn, Ångermanland, Medelpad, Helsinge- Gestrike- och Upland, til Drottningholm. Börjad d. 12 Junii, fulländad d. 10 Aug. 1752; verket utkom samma år, upphovsman är tillfällesdiktaren Andreas Hesselius (1714–1762).

10 dälder – små dalar.

11 Täckes Han – har han godheten.

12 logices och matheseos lektorn – lektorn i logik och matematik.

13 När hans majestät under resan genom Lochteå […] oskyldiga undran. – Uppgiften finns i »Konung Adolph Fredriks besök i Wasa, år 1752», Wasa Tidning 9/12 1843, där kungen dock uppges äta middag istället för frukost.

14 Bjarmars – eller bjarmer: i äldre litteratur och fortfarande av Topelius och hans samtida betecknat som ett finskt folkslag bosatt vid floden Dvinas utlopp i Vita havet under medeltiden.

15 Thule – under antiken benämning på nordliga områden eller en ö i norr.

16 »Glädjetankar» af A. Nicander – Topelius källa till Anders Nicanders (1707–1781) dikt har inte kunnat identifieras; i Samlade vitterhetsarbeten af svenska författare från Stjernhjelm till Dalin 18 (1874, s. 298 f.) står dikten utan titel men med överskriften »Öfver hans maj:t kon:s hemkomst til Drottningholm. 1752».

17 Tritons – grekisk havsgud.

18 namnsdagsblåsare – författare till namnsdagsrim.

19 Orestes och Pylades – Orestes är en grekisk sagohjälte och Pylades dennes vapenbroder.

20 Kom […] i napptag och fäl – skulle komma i strid eller handgemäng.

21 Naso han qväder om Grekernas krig […] Maro […] hedern, han gifvit en annan. – Det romerska nationaleposet Aeneiden, om den trojanske hjälten Aeneas som efter Trojas fall ger upphov till det romerska riket, författades av Publius Vergilius Maro, inte Publius Ovidius Naso, känd för kärlekselegier och mytsamlingen Metamorfoser.

17. Två kungars dag.

Tidigt en vacker sommarmorgon blef lif och rörelse i den lilla staden Wasa borta i Österbotten. Bud hade kommit på natten, att konglig majestät var att förvänta till Wasa i god tid på eftermiddagen.

Landshöfding Piper, som pligtskyldigt rest att möta landsens fader vid länegränsen, underlät ej att skicka med budet en ytterligare befallning om huru staden borde vara i bästa ordning till den höge resandes värdiga emottagande. Allt hvad som ännu sparats till sista stunden skulle derföre i hast putsas, fejas och på det grannaste utsiras. En äreport var uppförd vid tullen, och alla stadens unga flickor voro ifrigt sysselsatta att pryda den med blommor och löf. Alla trädgårdar voro plundrade på deras nyss utslagna törnrosor; alla ängar hade fått släppa till deras blåklockor, ängsneglikor och johannesblomster. Björkar och rönnar hade beskattats på deras löf; enris ströddes från tullen långt utåt vägen, men innanför tullen utströddes vallmoblad. Äreporten ståtade, utom all annan grannlåt, med kransar af jemna1 och prunkade med det kungliga namnchiffret samt derunder Wasa stads vapen. Landshöfdingeresidenset Korsholm var nymåladt och så kokett, som man kunde begära af en fyra eller femhundraårig skönhet2. Den likaså ålderstigna kyrkan var dammad, skurad, löfvad och de stora messingskronorna blanka som solen. Skolan, annars öde midti sommaren, blef med all flit fejad af stadens skolungdom. Sjelfva den nya »surbrunnen»3, som för två år sedan begynt komma i bruk, hade fått en öfverbyggnad, och brunnsgästerna hade anskaffat en präktig silfverbägare, för att bjuda hans majestät smaka den rara drycken. Kort sagdt, hela Wasa med dess dåförtiden 1 222 invånare var i den största rörelse och märkvärdigaste förväntan. Man tänkte ej på annat, man talade ej om annat än om kungen. Landtfolket begynte redan i stora skaror inströmma till staden och skockade sig vid södra tullen. Alla buro piexorna4 i handen likasom på stora högtidsdagar, färdige att, landsens fader till ära, träda dem på. Byarnas kavaljerer buro tuppfjädrar i mössorna; bondflickorna buro kransar af blåklint; gubbarne hade afskrapat skägget med täljknifven och en och annan rik bondgumma väckte de andras afund med en grannt utstyrd bindmössa5, som då nyss begynt komma på modet och var en så oerhörd lyx, att presterna icke sällan gjorde dessa mössor till ämne för skarpa straffpredikningar.

Endast ett hus i hela Wasa tycktes icke deltaga i det allmänna bestyret, och det af orsak att den ena kungen på visst sätt var lika god som den andra.

Den gamla riksdagsmannen Lars Larsson, vanligen kallad borgarekungen, fyllde i dag sitt 86:te år. Hans födelsedag hade alltid blifvit firad med mycken högtidlighet af den talrika slägten. Stadens borgmästare hade sällan underlåtit att vid sådana tillfällen, åtföljd af sina rådmän, frambära deras lyckönskningar till den högt ansedde mannen, och sjelfva landshöfdingen hade icke aktat under sin värdighet att någongång förena sin gratulation med stadens myndigheters. Så hade år efter år, födelsedag efter födelsedag sakteligen samlat sig öfver den gamle mannens hvitnade hjessa, ungefär som ring efter ring framskjutes på det ryska räknebrädet6, tills talet är fullt. Larsson hade sett både goda och onda tider, pröfvat fattigdom och rikedom, sorg och glädje, ära och förödmjukelse; men han hade burit lifvets skiften med värdighet, burit dem med kraft, och derföre hade ingen kunnat neka honom sin aktning äfven under hans mest betryckta dagar, när armodet syntes blifva hans återstående lefnads lott. Nu var han ånyo, om icke så rik vorden, som mången föreställde sig, likväl i alla afseenden sin orts främste köpman i förmögenhet, erfarenhet och medborgerligt anseende, och derföre skulle hans 86:te födelsedag ingalunda varit en mindre vigtig tilldragelse än de förra för Wasa stad, derest den icke råkat infalla just på den dag, när riksens majestät nödvändigt måste ställa borgaremajestätet i skuggan.

Larssonska huset kunde således icke i dag vänta att ihågkommas af ortens myndigheter, eller ens af någon annan än slägten; men just för slägten var denna dag mer än vanligt betydelsefull.

Dess gamle ättefader, – hvilken, ehuru han öfverlemnat de mesta affärerna åt sin äldste son, dock alltid fortfor att med sträng patriarkalisk myndighet utgöra slägtens öfverhufvud – hade känt åren tynga sin hjessa och trott sig förstå, att han troligen ej skulle räkna flera födelsedagar än denna. Han hade derföre redan på våren tillkännagifvit sin önskan, att denna dag, den 18 Juli, se alla medlemmar af den vidt kringspridda slägten, stora och små, ingen undantagen, församlade omkring sig i Wasa. Denna hans önskan var en befallning, som ingen ville eller vågade undandraga sig. Slägtkärlek var då ett mycket fastare band, än i våra dagar; en anförvandt i fjerde och femte skyldsskapsled7 ansågs då ännu hafva alla anspråk på blodsbandets helgd, under det att nuförtiden knappast syskonbarn i tredje leden ihågkomma hvarandra. Men utom det att Larssönerna alla ansågo sig som nära förbundna telningar utaf samma stam, var det rykte gängse bland de aflägsnare slägtingarne, att borgarekungen ville fira denna sin födelsedag med ett testamente, hvaraf smulorna torde falla ett godt stycke från det rika stamträdet, endast man icke med sin frånvaro stötte den gamle för hufvudet, – ett skäl, som vi äfven sett åberopadt uti den kallelse Erik Ljung på Hammarby mottog ifrån sin moder i Munsala.

Redan flera dagar förut hade slägten församlats från olika håll, och nu stodo alla, midtuti kungsbrådskan, beredde att frambära deras lyckönskningar.

Klockan var fyra på morgonen, den gamla ärliga timma, på hvilken man uppstod i Larssonska huset. Den stora salen var skurad och löfvad; – den låg i midten af det fordna boningshuset, till hvilket Larsson återflyttat, sedan hans omständigheter åter förbättrats och sedan hans värste medtäflare, svärsonen rådman Blom, råkat före svärfadren vandra ur tiden. Gentemot ingången, ofvanför högsätet, hängde ännu, som i fordna tider, Carl XII:s porträtt och var nu, som vid alla högtidliga tillfällen, bekransadt med blommor. Detta stora namn fortfor att kasta ett återsken öfver hela 18:de seklet och längre.

Oaktadt salen var det största enskilda rum i Wasa, och fastän ingen annan än slägten var tillstädes så tidigt på morgonen, var rummet i det närmaste uppfyldt af folk. Antalet öfversteg åttatio personer, män, qvinnor och barn, alla med anspråk på nära skyldskap till ättefadren.

Borgarekungen hade haft tre söner: Lars, Mathias och Bertel. Äldste sonen Lars, som mistat sitt ena öga i norska kampagnen8 och numera var chef för handelshuset, var sjelf en grånande man om 57 år och fader för en talrik familj af fyra söner, fem döttrar och fem eller sex barnabarn. Nästföljande sonen i huset, Mathias, jordbrukare i Storkyro, var död, men hade efterlemnat hustru och 6 flickor, som nu voro tillstädes, två af dem med deras män och barn.

Tredje sonen Bertel fanns bland de lefvandes antal och i den önskligaste välmåga. Han var den ende af bröderne, som hade studerat, var prest, 46 år gammal, kyrkoherde i L., och infann sig storvext och korpulent med icke mindre än nio pojkar, af hvilka de två äldste nyss blifvit studenter.

Vidare hade den gamle Larsson haft tre döttrar: Kajsa, Veronica och Ester. Båda de äldre systrarna voro döda, Veronica ogift; men Kajsa hade varit gift med rådman Blom och efterlemnat tre unga Blommor, som icke underlåtit att infinna sig här i förväntan på testamentet.

Utomdess hade riksdagsmannen haft tre bröder och fyra systrar. Dessa voro likväl alla försvunna från jorden, de flesta bland deras afkomlingar likaså, men af de sednare funnos här omkring femton eller tjugu närvarande. Bland dem var Marie Larsson, enka efter Elias Pehrson från Munsala, med sex barn, hvaribland vår unge vän, gymnasisten Erik, med det sjelftagna tillnamnet Ljung.

Marie Larsson var nu nära femtio år gammal, men bar ännu alltid spår af den ovanliga skönhet, som i hennes ungdom ådragit henne så många förföljelser. När man såg henne bredvid Ester Larsson, såg man bredvid hvarandra sommar och höst, och öfver båda ett drag af vemod, men detta drag var intagande vackert. Ester Larsson var icke heller mera ung – icke mera den öfverdådiga yrhätta, som red vid Korsholms vallar eller tappade sitt strumpeband i Lillkyro skog, – icke heller den nyckfulla, djerfva flicka, som kastade sig ut från fönstret i Stockholm, eller den förgråtna och öfvergifna, som stred mot sitt öde på Falkby gård – hon fyllde snart 29 år. Men hon var frisk och blomstrande i sin yttre gestalt, som hade hon ännu knappt skådat tjugu bakom sig. Spåren af hjertats hårda strider, som hon kämpat igenom med så mycket mod och så mycken försakelse, röjde sig blott i de vackra ögonens djupa allvar och i ett drag öfver läpparna, som påminte om fadrens fasta, energiska karakter. Ester Larsson hade aldrig varit en fulländad skönhet, som hennes kusin Marie, men mången hade mellan dem båda anmärkt ett starkt slägttycke. Oaktadt tjugu års skillnad i ålder, föll detta tycke, nu när de stodo bredvid hvarandra, genast i ögonen. Båda hade i sitt väsende något af den österbottniska qvinnans beslutsamma hållning: svensk energie, finsk resignation. Båda voro intelligenta qvinnor, båda buro outplånliga drag af finhet och behag, förvärfvade under umgänget med högre samhällsklasser och märkbart afstickande mot deras nuvarande omgifning. Men under det att Marie Larsson – vi kalla henne allt ännu så – var byggd af vekare virke och syntes mera danad att älska och lida, vittnade Esters hela hållning om en stark själ, obruten af motgången, en själ, sammansatt af mäktiga lidelser, af det djupaste, outplånligaste intryck, men äfven af en okuflig vilja att beherrska dem och af en pröfvad ståndaktighet att besegra sig sjelf.

Sådana hade lifvets skiften danat dessa qvinnor, hvilka vi sett i deras ungdoms och deras kärleks första ljufvaste knoppning och som nu stodo qvar i en sednare ålder, beröfvade deras käraste hopp, men båda fast rotade i gudsfruktan och samvetets lugn. De möttes nu åter för första gången på flera år och vexlade några ord, medan de väntade på den gamle riksdagsmannen, som ännu dröjde i sin kammare på den tidiga morgonstunden.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 jemna – plattlummer.

2 Landshöfdingeresidenset Korsholm var nymåladt […] fyra eller femhundraårig skönhet – Jfr elfte berättelsen, kap. 1 »Riksdagsvalet», s. 800, r. 6–11.

3 »surbrunnen» – brunnen med surt smakande (mineralhaltigt) eller kolsyrehaltigt vatten; ansågs hälsosamt, jfr den samtida företeelsen att dricka brunn.

4 piexorna – pjäxor: snörda skodon i motsats till stövlar.

5 bindmössa – huvudbonad med styv stomme oftast beklädd med siden och broderad.

6 det ryska räknebrädet – kulramen, abakusen.

7 skyldsskapsled – skyldskap: släktskap genom härkomst.

8 norska kampagnen – Karl XII:s norska fälttåg 1716 och 1718.

18. Konung Davids 18:de psalm.

Marie Larsson framledde sina barn till Ester.

– Här är min äldsta son Elias, tjugufyra år gammal, bokhållare på Keppos såg1. Han liknar sin far.

Den unge Elias gjorde en bugning, styf som en sågstock af tio tums tjocklek i toppen.

– Här, fortfor Marie, – äro mina fyra flickor: Maria, Sigrid, Veronica och Ester, den sista åtta år gammal. Hon liknar dig, derföre bär hon ditt namn.

Flickorna nego, så att deras korta rödrandiga helgdagskjolar sopade enriset i ringar på golfvet. Alla voro ovanligt vackra barn, men Sigrid, den andra i ordningen, lofvade att en dag icke eftergifva sin mor uti skönhet.

– Och här, fortfor modern med en förlåtlig stolthet, i det hon framledde sin blomstrande yngre gosse – här är min son Erik, som jag nyss fått tillbaka från Sverige.

Erik, ännu med hufvudet fullt af de kungliga, gjorde en bugning, som alldeles icke smakade utaf sågstock, men i stället framkallade ett godt löje på Ester Larssons läppar. Hon kysste alla flickorna, tog Erik under hakan, rätte hans hufvud högre och sade: – Se upp du, som bär din mors blida ögon och din fars hurtiga panna! Hvar i verldens dag har du lärt dig att bocka så grannt? Man kunde tro att du varit vid hofvet.

– Det är icke så utan, smålog hans mor, kanske med en liten, helt liten frestelse till fåfänga öfver Eriks förnäma bekantskaper, fastän hon sjelf icke haft mycken glädje af sina höga beundrare.

– Vid hofvet? upprepade Ester förundrad.

– Jag har bott hos grefve Bertelsköld på Drottningholm, svarade Erik förlägen.

Båda hans qvinliga vänner rodnade, men af olika anledning. Marie Larsson tänkte på den Bertelsköld, som en gång var nära att förråda henne åt vanäran; – Ester Larsson tänkte på den andre, hvars bild så outplånligt var gömd uti djupet af hennes hjerta.

– Han frågade mycket efter moster och sade att moster och han varit gamla bekanta, fortfor Erik, alldeles okunnig om hvilken storm af känslor han med dessa ord väckte till lif.

Ester Larsson vände sig bort, för att dölja den flod af purpur, som öfvergjöt hela hennes ansigte. Marie tryckte stum hennes hand. Marie ensam förstod att blicka in uti djupet af Esters själ. Hon ensam egde Esters förtroende.

– Jag trodde dig vara stark nog att kunna glömma! hviskade hon.

– O, jag har kämpat mot minnet på lif och död! hviskade Ester tillbaka. – Men detta är mer än en oförrätt, det är ett hån!

Vi böra veta, att Ester nu i tio år – alltsedan Bertelsköld upphört att skrifva till henne – alltsedan hon, en bitter dag, förnummit hans giftermål – med afsigt undvikit alla frågor, alla underrättelser om hans senare öden. Och så vidt skiljde hafvet de båda länderna åt, att Ester ännu i dag var okunnig derom, att grefvens giftermål redan i tre år varit upplöst af döden.

Till lycka för hennes förvirring öppnades i samma stund dörren till kammaren, och borgarekungen trädde ut.

Den starke och stolte mannen hade mycket förändrats på de tolf eller tretton år, sedan vi sist sågo honom. Den fordom så styfva och raka ryggen var krökt under årens börda; hans hår hade blifvit snöhvitt, hans fasta solbrynta hy hade gulnat och skrynklats, hans steg voro stapplande, och hans knotiga hand stödde sig på en massiv käpp. Likväl fanns det ännu mycket qvar af hans fordna beslutsamma, myndiga hållning och hans fasta blick, när han helsade på den talrika, samlade slägten och gick, utan att anlita någon annans stöd, att intaga sin plats på det med löf och kransar beklädda högsätet.

Lars Larsson den yngre begynte nu med hög röst en psalm, hvaruti alla instämde. Det var en af den gamles älsklingspsalmer, n:r 3032, de tre mäns lofsång i elden. År efter år, i onda och goda tider, hade alltid på denna dag densamma psalmen blifvit sjungen af barn, barnabarn och barnabarnsbarn uti Larssons hus, och äfven nu ljöd från gamlas och ungas läppar samma kraftiga: »Lofvad vare Herren, våra fäders Gud!»

När man kom till omqvädet: »Priser och berömmer Gud, som rättvist dömer och de trogna ej glömmer!» – inföll den gamles darrande röst uti psalmen och fortfor så alla elfva verserna igenom till psalmens slut. Derefter framträdde alla slägtingarne och blefvo nämnde vid namn – ty många af de vexande såg den gamle nu för första gången, andras namn hade han glömt – och framburo en i sender sina lyckönskningar. För alla hade den hvithårige gubben en vänlig fråga eller ett uppmuntrande ord. Så mild hade man aldrig sett den styfve, sträfve, ofta hårde borgarekungen, och mången spådde deraf i tysthet inom sig, att hans dagar snart voro räknade.

Vidlyftigare var ej denna högtidlighet. Efter dess slut undfägnades barnen med russin och pepparkakor, de äldre deremot med kaffe, hvilket sedan kung Fredriks tid begynt blifva allmänt nog i de svenska städerna, men ännu ansågs så dyrt och rart i Finland, att det endast brukades i förmögna hus och vid högtidliga tillfällen. Både kaffe och russin njötos under en ceremoniös tystnad, afbruten endast af låga hviskningar, ty så stark var respekten för slägtens öfverhufvud, att så länge han satt i högsätet, vågade ingen annan oåtspord öppna sin mun.

Om en stund vinkade den gamle till sig »sina ögons ljus» – det var Ester i dubbel mening – och bad henne läsa högt konung Davids 18:de psalm. Hon satte sig vid sin faders sida, uppslog Carl XII:s stora bibel och läste med hög, klangfull stämma:

»Hjerteliga kär hafver jag dig, Herre min starkhet, Herre min klippa, min borg, min förlossare, min Gud, min tröst, den jag mig vid håller; min sköld och min salighets horn och mitt beskydd. – Jorden bäfvade och gaf sig, och bergens grundvalar rördes och bäfvade, då Han vred var. Damb gick upp af3 hans näso och förtärande eld af Hans mun, så att det ljungade deraf. Han böjde himmelen och for neder, och mörker var under Hans fötter. Och Han for uppå Cherub4 och flög: Han sväfvade på vädrens vingar. Hans tjäll5 omkring Honom var mörker och svart, tjockt moln, der han inne fördold var. – Han sände utaf höjdene och hämtade mig och drog mig utur stor vatn. Han halp mig ifrån mina starka fiender, ifrån mina hatare, som mig för mäktige voro; de mig öfverföllo uti min motgångs tid; och Herren vardt min tröst. Och Han förde mig ut på rymdena; Han tog mig derut, ty han hade lust till6 mig. – Ty Du upplyser min lykto: Herre min Gud, gör mitt mörker ljust! – Herren lefver, och lofvad vare min tröst, och min salighets Gud varde upphöjd!»7

– Mina barn, fortfor den gamle mannen i samma ton, sedan hans dotter slutat, – mina kära barn, när vi samlade äro här kring den heliga skrift, vår borg och vår klippa, så vill jag, innan jag skiljes från eder, vara ett lefvande vittne på sanningen af Guds ord. Sen på mig, der jag sitter gammal och grå bland efterkommande slägten. Allt mitt långa lif är inför Herren såsom en rök, den för vädret drifver, och dess rum skall snart icke mera vara funnet bland menniskor. Men underligt är mig gånget i verlden, och jag må väl säga med konung David, att Herren dragit mig ur stor vatn, mörker och jordbäfning och hulpit mig från många fiender, som mig för mäktige voro. I fem konungars tid har jag lefvat och skådat väl och ve med allt Sveriges rike, besynnerligen8 vårt finska land. När jag var barn, regerade många mäktige herrar med stor ståt öfver folkets armod, och jag lärde från vaggan att intet godt kommer af herrestyrelse. Jag vardt yngling, och der kom en stark furste, under hvilken landet stod väl. Jag vardt man och såg rikets välfärd dö med den elfte Carl. Då kommo svåra år af hunger, när åkrarna voro svarta som grafvar, när hälften af vårt folk vissnade bort som löf om hösten, men de som qvarlefde vankade kring som spöken, och mödrarna åto sina döda barn9. Der trodde väl ingen då, att en så hård tid skulle komma någonsin mer, men Herren visste väl än att råga måttet. Icke långt efter hungern kom pest i landet, och efter pesten drog kriget öfver all Finlands bygd10 med mord och förödelse. Jag var då en man i min starka ålder och hade ingen vån11 till att gråta qvinnotårar, men bevare eder Gud, mina kära barn, att någonsin upplefva en så bedröfvelig syn. Ty då bäfvade visserligen jorden, och bergens grundvalar rördes för Herrens vrede, och eld gick ut af Hans mun, och der var mörker under hans fötter. Men se, ur detta tjocka, bäfvande mörkret, när vilddjur funnos långt flera än menniskor, när förödelsens styggelse stod uti templen och allt vårt land var en ödemark och syntes förgånget för all tid under Guds den Allsvåldiges förtärande eld, då halp Han oss ock utur denna vår stora nöd och sände oss på sistone frid öfver all vår sorg. Jag såg den store kung Carl draga ut som en skägglös pilt, jag hörde verldens ändar genljuda af hans beröm; jag såg honom återvända som en fattig, öfvergifven flykting till detta rike, som förblödde för hans skull; – jag förlorade, liksom många tusende andra, för honom allt hvad jag egde, och dock kan jag än i dag, när han betraktar mig här med sin bild på väggen, icke säga annat om honom, än: Gud välsigne det ärliga hjertat under hans blå rock!

Här sväfvade rösten, och den gamle teg några ögonblick stilla, men snart fortfor han åter med stadig stämma:

– Ja, jag har hört råttorna gnaga vården öfver hans graf, och som köpman kan jag väl säga, att fattiga på egodelar gingo vi derifrån, men hvad vi vunno derpå var det, att vi sågo Guds hand öfver oss både i vrede och nåd. Mina barn: det land, som har burit sådana bördor och icke dignat, det kan icke i grund förderfvas af menniskohand. Det folk, som har genomlefvat sådana tider och åter rest sig igen, det kan icke af någon makt uti denna verlden utplånas ifrån de lefvandes tal. Om ock bergen fölle öfver oss och vårt tjäll vore mörker och tjockt, svart moln, skall dock Herren taga oss derur och föra oss ut på rymdena, ty Han hafver lust till detta folk12, och Han skall göra vårt mörker ljust.

– Efter detta var jag vorden en gammal man, men såg kronor och väldigheter – såg hela vårt land för andra gången i fiendehänder – såg de många herrarne åter styra, änskönt de styrde i folkets namn. Om mig sjelf vill jag ej mycket orda: jag har varit så fattig, att jag icke egt en sten att luta mitt hufvud emot, och dock har Herren ånyo välsignat mig, ringe arbetare, med gods och egodelar; – jag har haft så många fiender och belackare, jag har flytt från hus och hem så ensam och öfvergifven, att jag aldrig väntat se något kärligt öga mer, och dock har Gud sparat mig ovärdige syndare intill denna dag, när jag ser min stam grönska såsom ett vinträd i dalen och ser omkring mig hela detta rummet uppfyldt af blodsförvandter och efterkommande intill tredje och fjerde led. Herren lefver; lofvad vare min tröst, och min salighets Gud vare upphöjd!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Keppos såg – Rådmannen i Nykarleby Samuel Lithovius anlade vid Keppo fors det vattendrivna finbladiga sågverket, Österbottens första, 1739.

2 n:r 303 – i 1695 års psalmbok; i förkortad form som nr 270 i 1819 års psalmbok.

3 Damb gick upp af – rök steg ut ur.

4 Cherub – bevingat väsen som enligt Gamla Testamentet vaktar paradiset.

5 tjäll – boning, hydda.

6 hade lust till – älskade.

7 »Hjerteliga kär hafver jag dig, […] Gud varde upphöjd!» – Ps. 18:2–3, 8–12, 17–20, 29, 47.

8 besynnerligen – särskilt.

9 svåra år af hunger, […] mödrarna åto sina döda barn – Avser nödåren 1695–1697; jfr sjätte berättelsen, kap. 11 »Stora hungersnöden», s. 439, r. 32–34.

10 efter hungern kom pest […] kriget öfver all Finlands bygd – En pestepidemi härjade i Finland 1710–1711, några år före stora ofreden, d.v.s. den ryska ockupationen av landet 1713–1721; jfr åttonde berättelsen »Flyktingen», kap. 3 »Pesten 1710» (s. 572–576).

11 vån – önskan.

12 hafver lust till detta folk – håller detta folk kärt.

19. Slägtförbundet.

– Ett vill jag dock lägga eder på hjertat – fortfor den gamle – och det är – näst all vishets begynnelse1 – fädernes lära, som gått genom hela vår slägt. Uti min farfars fars tid lefde i Storkyro en man vid namn Aron Bertila, som varit en konung bland bönder och derföre kallades bondekonungen. Denne Aron Bertila hade varit en af böndernas anförare uti klubbekriget2, och hela hans lif var en oafbruten kamp för folket, emot den makt, som lägger sig mellan konung och folk och som ännu i dag styr Sveriges rike, nemligen adeln. Från hans stam lät Herren två grenar utvexa. Bertila hade en enda dotter, och från henne härstamma grefvarne Bertelsköld, som i alla tider hört till dem, hvilka trotsa konungen, under det att de trampa på folket. Bertila hade ingen son, men han adopterade min farfar, gaf honom med sin välsignelse gods och gård och – här nedtog Larsson en gammal yxe med ekskaft, som hängde på väggen – gaf honom denna yxe.

Alla trängde sig närmare, för att betrakta slägtens ärfda klenod, och den gamle fortfor:

– Ja, betrakten denna yxe, mina barn, hon gör ingen ondt, i henne är ingen trolldom. Hon är rätt och slätt en arbetares yxe, hon betyder ingenting annat än arbetets ära. J skolen veta, att den högförnäma grenen af bondekonungens slägt har ärft en ring af koppar med hednisk och påfvisk trolldom, och deraf följer timlig lycka, men evigt förderf. Med yxen följer ingen djefvulens frestelse, af henne komma flit och förnöjsamhet, dageligt bröd, Herrans fruktan och godt samvete både i onda och goda dagar. Detta, mina barn, är vår arfvedel. Och si, Herrans fruktan har välsignat vårt arbete, välsignat vår slägt, så att på oss varder fullkomnadt Vish. Bok.3 5: 1, att den rättfärdige varder ståndande i stor frimodighet mot dem som honom bedröfvat och dem hans arbete förkastat hafva. Viljen J dervid stå fast i alla edra dagar?

– Ja, svarade män och qvinnor i den folkfyllda salen.

– Viljen J stå fast, icke allenast vid Herrans fruktan, flit och förnöjsamhet, utan ock vid folkets frihet och konungens rätt mot adel och herrar, såsom af ålder sed varit i Österbotten?

– Ja, var svaret.

– Viljen J, barn, fortfor den gamle högtidligt – lofva och svära detsamma, som edra fäder och mödrar svurit: att frukta Gud, ära konungen, arbeta för edert folk och lefva och dö för dess frihet?

– Ja, svarade barnen med darrande röst, ty de skrämdes af det fruktansvärda allvaret i dessa ord, af hvilka de blott förstodo, att det var något om kungen. Endast Erik Ljung, som härtills tegat, emedan han stod på gränsen af tvenne åldrar, sade sitt ja med manhaftig stämma.

– Så tager jag Gud, som hör oss, till vittne på edert löfte för denna och kommande tider, fortfor den gamle, i det han välsignande utsträckte sina händer öfver den församlade skaran. – Och nu, när J lofvat detta inför Guds den Allsmäktiges åsyn, har jag endast att tillägga: Herre, nu låter du din tjenare fara i frid, ty nu vet jag, att om allt svigtar, skall denna slägten icke vika ifrån Din ära och folkets sak. Mina kära barn, tagen nu min välsignelse, innan jag går bort ifrån eder. Gud den Högste låte eder förkofras och förökas i allt godt. Han låte eder blomstra som liljor vid vattubäckar, och med eder hela vårt land, att det må vara endrägtigt, fritt och lyckligt i lag och rätt, under den Högstes beskärm intill tidens fullbordan. Lofvadt vare Hans heliga namn!

– Amen! sade en röst, och när alla sågo sig om, stod vid dörren en undersätsig, groflemmad bonde om vidpass femtio års ålder.

Borgarekungens blick mörknade. Han igenkände sin brorson Benjamin, en tid kallad Istvan, densamme som i sin barndom blef bortröfvad af kosackerne och sedan efter många öden och äfventyr kom att återbörda från farbrodern sitt betydliga fädernearf, stamgården Bertila i Storkyro socken. Detta hade gifvit anledning till en mångårig process, hvilken begagnats af Larssons politiska fiender för att i grund ruinera honom. Det onda anslaget hade väl icke i allo lyckats; men borgarekungen kunde ej glömma, att han slutligen tappade i högsta instansen och nödgades afträda jordegendomen. De båda parterna fortforo, ömsom kärande och svarande, att intill denna stund processa om husröta4, nyodlingar och annat dylikt, sedan Larsson tog den under ofreden förfallna gården om händer. Af allt detta hade uppstått en bitter fiendskap mellan brorsonen och hela farbroderns hus; de hade icke helsat på hvarandra, när de någongång möttes i Wasa, och Benjamin Bertila var den ende utaf den talrika slägten, som icke blifvit inbjuden att fira födelsedagen. Nu stod han objuden på tröskeln till det fientliga huset, och alla väntade med undran och häpnad hvad nu skulle varda af detta mötet.

En stund teg den gamle Larsson helt stilla och syntes kämpa hårdt mot sina upproriska känslor. Då lutade sig hans dotter Ester intill honom och hviskade sakta: – Fader, du har begärt vårt löfte. Nu har Gud begärt ditt!

Larsson teg ännu. Men hans starka vilja fick slutligen makt öfver det onda sinnet och man hörde honom fråga med en röst, som knappt märkbart darrade i återljudet af hans invärtes strid:

– Kommer min broder Thomas’ son som en ovän till mitt hus, eller kommer han hit på Guds makt med fridens oljoqvistar5?

– Jag har sagt amen till edra ord, fader Lars, och jag är väl karl att säga det en gång till, om ni vill, svarade bonden med rättfram ton, i det han trädde ett par steg närmare innanför tröskeln.

– Så kom och räck mig din hand, och låt allt vara glömdt! sade Larsson.

Nämndeman Bertila – han hade nyss blifvit beklädd med denna värdighet – stöflade strax med duktiga steg midt igenom hopen, grep farbrodern i näfven och kramade honom så, att en mindre hård hand hade kunnat brista i stycken. – Guds frid, kära far, sade han på sitt trumpna, trohjertade sätt. – Gud gifve er helsan och låte oss lefva den dag, när fiskal Spolin dinglar i galgen. Det lär icke vara långt dit, sedan han nu blifvit fast för falska pengar. Kära far skall veta, det är han som ställt till hela krånglet.

– Låt oss ej mera tala derom, sade Larsson, i det han skakade den erbjudna handen. – Alla ha vi obetalda vexlar till vår Herre, vi må se till huru vi lösa in dem uppå den stora förfallodagen. Det vore en skam för Larssönerne, om de skulle lefva osams och ligga i inbördes kif, såsom den andra grenen af Aron Bertilas stam. Benjamin – fortfor den gamle – du har tagit första steget. Du skall icke förgäfves hafva räckt din gamle farbroder handen. Jag tänkte i dag gå till kungs med vår sak, men det blir väl ogjordt. Mellan oss skall vara vänskap och intet argt uppsåt härefter. Min son Lars, min son Bertel, jag lägger det på edert samvete, när jag icke mera finns till. Och till en underpant derpå, att alla tre grenarna af Larssonska slägten: prester, köpmän och bönder, hädanefter ingå med hvarandra ett trofast förbund för alla tider, skall Benjamin, som kallar sig Bertila, behålla vår stamfaders yxe. Se här, tag henne med dig, och den af vår slägt, som hädanefter lyftar en hand mot den andra – hugg af den handen, hugg af den med Aron Bertilas yxe! Hon hör till gården, och rätta arfvingen är du, som är äldre broderns ende qvarlefvande son. Förvara henne väl, säger jag dig, och mins hennes mening, ty derpå beror slägtens lycka.

Benjamin Bertila – annars känd i sin by under namnet Penna – vägde yxen i sin grofva hand, undersökte det ännu skarpa bettet och menade förlägen, att far kunde gerna behålla henne; på Bertila funnos yxor tillräckligt.

Borgarekungen rynkade pannan; han var icke van att tåla motsägelser och sade:

– När den gudsmannen Elisa kom till Jordan och såg en arbetare, som fällt sin yxe djupt i vattnet, och ingen förmådde draga den dädan6, kastade Elisa ett träd i vattnet, och yxen flöt upp.7 Si, den arbetaren är vår slägt, bonden är yxen, köpmannen är skaftet, presten är Elisa, som kastar i vattnet korsets träd. Och om då denna yxen faller i djupaste brunn, skall hon åter flyta der upp, för det trädets skull, som kastas dit efter henne. Märk det, Benjamin, och mina barn, så många J ären. Vill du behålla bondekonungens arf?

– Jag skall hänga henne öfver min säng och komma ihåg hvad ni sagt, far, svarade Penna.

I detsamma tycktes den gamle erinra sig något, och i hans förslagna hufvud, som beständigt var uppfyldt af handelsspekulationer, vaknade blixtsnabbt en ny framtidsplan, som skulle betrygga slägtens välfärd.

– Hvarför går du ogift, Benjamin, sade han, – tilldess att kraften i dina ådror förtorkar? Det är icke godt för mannen att vara allena8, och illa skötes utan värdinna ett så välsignadt jordagods, som Bertila gård.

Penna skrufvade sig, tog sig med handen bakom sitt öra och svarade att han ej kommit att tänka derpå, sålänge han ingenting egde, och nu vore det redan för sent.

– Men utan son, utan barn, för hvem skall du sträfva och arbeta? fortfor den gamle vänligt. – Hvem skall ärfva ditt gods, när du en gång lycker till dina ögon? Ja, du förstår väl att arfvingar skola ej tryta; de stå här hela rummet fullt. Det är ditt blod, Benjamin, men det är dock tunnare än ditt eget, det är kallare än egna barns blod, min son! Du måste nappa dig en hustru ju förr dess hellre; finns der i din by någon duglig qvinna, icke för ung och icke för gammal, som kunde sköta Bertila gård?

Penna svarade, att det hade han icke haft tid att efterforska; han hade haft göra nog att skaffa sig dugliga hästar och välskapade kor.

– Då vill jag gifva dig en bra hustru, sade farbrodern, – en hustru, som skulle vara en Guds gåfva för långt bättre karlar, än du, Benjamin, och som blir i stånd att göra Bertila till en riklig Herrans lustgård. Jag vill gifva dig en ny pant på försoning och vänskap för alla tider, ja den bästa en man kan gifva den andra, ty allt hvad din gamle farbror eger är intet mot denna hans dyraste skatt. Se här, Benjamin Bertila, min käre broder Thomas’ son, jag vill gifva dig min dotter Ester till hustru.

En djup tystnad uppstod i salen. Endast från Ester Larssons läppar undslapp ett sakta utrop af öfverraskning.

– Min far! Hvad tänker ni på! hviskade hon knappt hörbart, i det att hon rodnade af harm.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 näst all vishets begynnelse – jfr talesättet om gudsfruktan som all vishets begynnelse.

2 klubbekriget – bondeupproret i Österbotten, Tavastland och Savolax 1596–1597.

3 Vish. Bok. – Vishetens bok eller Salomos vishet, en av de gammeltestamentliga apokryfiska böckerna.

4 husröta – förfall av fastighet till följd av försummad vård.

5 oljoqvistar – olivkvistar; symbol för fred och fridsamt sinnelag; SAOB har detta belägg av Topelius.

6 dädan – därifrån.

7 När den gudsmannen Elisa […] yxen flöt upp. – 2 Kon. 6:1–7.

8 Det är icke godt för mannen att vara allena – Alluderar på 1 Mos. 2:18.

20. Tre friare.

Knappt mindre öfverraskad än sin tillämnade brud, grep den hederlige Penna den ena gången efter den andra uti sin långa luf1, för att derifrån nappa ett svar på farbrodrens oförmodade och smickrande anbud, då i detsamma ett bud anlände med befallning till två af de yngre Larssönerne, som hörde till borgerskapets kavalleri, att genast infinna sig till exercis vid Korsholm. Gästerne i Larssonska huset trodde ej annat än att kungen var i antågande. Der blef en rörelse bland den församlade skaran, men ingen vågade aflägsna sig, till dess borgarkungen fann för godt att på en stund upplösa församlingen. Denna tillfällighet befriade Ester från bryderiet att inför sittande rätt göra myteri mot sin despotiske fader och gifva sin kusin en korg.

Borgerskapet stoltiserade2 den tiden med både kavalleri och infanteri, och mellan dessa båda trupper var en ädel täflan i krigiska öfningar. Ryttarne voro outtröttlige att dressera sina beskedliga arbetskampar3 till en rätt imponerande hållning, att lära dem hålla linie, lära dem gå i skritt efter piparens och trumslagarens takt; men isynnerhet gjorde de allt hvad i mensklig förmåga stod, för att icke kavalleriet skulle i en knapp vändning skena tillbaka till Larssons, eller Bladhens eller Blommens gårdar, eller kila af in i porten af någon inbjudande krog i närheten der kamparne varit dagliga kunder. Infanteriet åter pustade i sommarvärmen erbarmeligen under gevärets börda och hade en medfödd svårighet att skilja höger från venster eller att lyfta de styfva benen så högt som der fordrades för att visa sitt undersåtliga nit. Alla kände sig emellertid manhaftiga till mods i deras sprittnya munderingar4, som för den stora dagen kostat skräddarne en otrolig möda och hvilka alla stadens flickor beundrade som ett non plus ultra5 af krigisk elegans. Om något störde dagens glädje, så var det kanhända en smula jalousi6 mellan kavalleri och infanteri, som hvardera kastade åt hvarandra ett och annat glåpord uti förbifarten, men det betydde ingenting. Wasa-gossarne hade då ännu ej fått ett namn uti hjeltedikterna7; men hade det gällt, så är det väl möjligt, att också den tidens gossar, trots deras istadiga kampar och styfva ben, gjort heder åt namnet.

Ester Larsson hade begagnat tillfället att undkomma sin fars frieri på hennes vägnar. Hon hade följt de öfriga åt till Korsholms vallar och stod, med tankarne på helt annat, som en likgiltig åskådarinna af den märkvärdiga exercisen, då en hes och missljudande stämma yttrade tätt bredvid henne: – vackert väder i dag, jungfru Larsson!

Ester vände sig om och igenkände kapten Neptunus Gast, för tillfället utstyrd i ett ofanteligt krås, blommor i hatten och andra tecken till högsta elegans, som gaf honom tycke af ett befransadt bogspröt. Kaptenen var hennes afsky, men i sin nuvarande utstyrsel var han till den grad befängd, att Ester brast ut i ett löje, som hon ej det minsta brydde sig om att dölja.

Kapten Gast tog detta för bevis att han gjort ett behagligt intryck, och fortfor, alldeles emot sin fåordiga vana och utan att vänta på svar: – Block i min talja8, hvad kungen skall tycka om Wasa i dag!

– Ja, isynnerhet när han får se Gasten, svarade Ester och vände sig bort.

Kaptenen makade sig ett steg närmare och fortfor i samma ton: – Bara han inte får na9 sjelf i kikarn; hon är ju så grann, som en nymålad gallion.

– Det är för fars födelsedag, om han nödvändigt vill veta, svarade Ester, utan att se sig om.

– Far? fortsatte hennes förföljare. – Vet hon min rödaste rosendeknopp, att jag legat i kölvattnet efter na alltsedan jag kom hem, och jag har allragulaste gullet åt na från Stockholm. Hon skall bli tacklad i flaggor från däcket till bramstången, bara hon säger ett endaste ja.

– Hvad nu? genmälte Ester förtrytsamt. – Har jag intet sagt Gasten, att han må aldrig prata sådana dumheter?

– Skulle jag minnas allt jungfrusnack, visst skulle jag då få fjäder och dun till last i min skuta. Vill hon inte ha mig, så visar hennes kompass galet, jungfru; inte sätter mig strömmen ur kursen för det. Ha na, skall jag ändå, det är nu engång skrifvet i loggboken; nu är jag segelklar, och nu styr jag blankt på far, för att fria.

– Styr han så gerna på stock och sten, som han gjorde vid Sandhamn! svarade Ester föraktligt. – Förrän Gasten får mig ...

Hon afbröt. En af kavalleriets kampar hade, ovan vid sporrarne, afkastat sin ryttare och kom skenande öfver fältet rätt emot dem.

– Säg, hvad skall jag göra na i lag10, för att få na? Jag är i stånd till allting, jag! bedyrade den inbilske friaren.

– Sitt upp på hästen, som kommer här; rid hem till far; begär min röda halsduk, och var inom tio minuter tillbaka! yttrade Ester gäckande.

Ester visste rätt väl att den gamle f. d. rumlaren11 aldrig, under sina många äfventyr, vågat ett så djerft försök, som att klifva på ryggen af en häst. Det oaktadt var kaptenen i blinken färdig, fångade hästen i de hängande tyglarna och stretade emot tills han fick honom att stadna.

– Låt det vara, han bryter halsen af sig! utropade Ester, som redan ångrade sin obetänksamhet. En sjöman till häst är en styggelse för vår Herre!

Men kapten Gast hade redan klättrat i sadeln, ungefär som han skulle ha klättrat upp till en märs. Innan någon gjorde min af att hindra honom, flög han sin kos i pinkarrier12, hängande som en säck öfver hästryggen, framstupa öfver sadelknappen, med båda händerna fasthållande sig uti hästens mahn. Skrik och skratt hördes från åskådarne på fältet. – Nu far han dit han i alla fall skall fara engång! utropade somliga, ty den tron var allmän, att kapten Gast hade förskrifvit sig åt den onde.

– Man skall få se, att den som hjelpt honom segla i motvind tvärsöfver Wargö gaddar*, den hjelper nog honom helskinnad af hästryggen också! ropade andra.

Ester ryste. Hon delade tidens vidskepelse, och det förekom henne, som hade hon i öfvermod trotsat de onda makterna och bundit sig med ett förhastadt löfte vid en man, hvars blotta namn var hennes fasa. – Spring, Erik, spring! hviskade hon åt gymnasisten, som stod bredvid henne. Skynda dig hem till oss, och säg för Guds skull, att ingen må lemna åt Gasten min röda duk!

Erik sprang.

I detsamma uppstod ett sorl, hvilket från södra tullen spridde sig ända framåt Korsholms vallar. – Kungen kommer! Kungen kommer! ljöd det på allas läppar.

En vagn körde in i staden. Det var landshöfdingen, som vände tillbaka i förväg, för att mottaga hans majestät vid residensets portar. Vid hans sida satt en förnäm herre af ståtligt utseende. Folket tog för afgjordt, att han var landsens fader i egen person, och begynte hurra. Landshöfdingen helsade och vinkade, hans följeslagare helsade och vinkade åt alla sidor, likasom han. Desto mera hurrade folket, trängde sig i vägen, så att vagnen måste hålla stilla, och begynte frånspänna hästarna, för att draga vagnen till residenset.

Ester Larsson bortfördes af strömmen och stod snart endast några steg ifrån vagnen. Förgäfves ropade landshöfdingen att det var ett misstag och att hans majestät skulle inträffa först emot aftonen. Man hörde honom icke, de löddriga hästarne spändes ur, folkhopen var yr af förtjusning, hundrade armar sträcktes på engång, för att fatta i draglinorna. Allt detta skedde inom några minuter. Ingen märkte, att Ester Larsson sjunkit vanmäktig ned på en hög af timmer, som låg vid sidan af gatan.

Då sprang den främmande herrn ur vagnen, banade sig väg genom folkhopen, knuffade undan några handfasta sjömän, som envisades att vilja lyfta honom på deras axlar, och stod straxt derpå vid den vanmäktiga flickans sida. – Mod, Ester! hviskade han hastigt. – Från denna dag skall endast döden skilja oss åt!

Hon hörde hvarje ord, och det gick som ett dolkstyng genom hennes hjerta, men hon förmådde ej svara. Dertill var heller ingen tid, hopen trängde på, landshöfdingen närmade sig, tog sin följeslagare under armen och så promenerade båda – sedan folket ändtligen blifvit upplyst om sitt misstag – ostörda, fastän ifrigt begapade, fram till Korsholm.

Nu först återvann Ester kraft och besinning. Hon hade återsett honom, för hvilken hon så länge lidit, ensam med sin smärta, bedragen, glömd och förskjuten. Hon hade igenkänt grefve Carl Victor Bertelsköld; det var han sjelf, hon mindes så väl hans vackra, milda blå ögon, – dessa ögon, som kunde vara så falska! – hon hade hört hans fordom så älskade röst – dessa läppar, som kunde så väl ljuga en evig kärlek! – och han hade intalat henne mod, han hade sagt att numera endast döden kunde åtskilja dem – han, som svikit henne och längesedan var bunden vid en annan maka! Var det hån? Var det skrymtan13? Hon visste det icke, men båda förekommo henne lika förkrossande. Hvad det än var, – en grymhet utan like var det likväl, och hon kände att dessa ord, utsagda utan förbarmande engång till, måste gifva henne döden.

Hon ville skynda hem, men i hennes väg stod nu kapten Gast och svängde triumferande i sin hand hennes röda duk.

– Här är duken, jungfru lilla, utropade han – och jag tager alla här stående till vittne uppå, att klockan var en qvart på tio, när jag red bort, och felade ännu sju minuter i half, när jag kom hit tillbaka med flaggan. Åtta minuter, jungfru lilla, och tio hade jag lof att segla på kryssen. Jag har haft förlig vind, som hon ser, fram och tillbaka, det är så min vana. Nu har hon tagit hyra och underskrifvit kontraktet. Block i min talja, gossar, nu är jungfru Larsson min hjertanskär! I söndag skall det lysas alla tre gånger14 med ens, det står skrifvet i lag, för se Hoppet är segelklart, och jag tar na med mig.

Ester vårdade sig ej om att svara, ehuru dessa ord uppfyllde henne med ny fasa. Erik Ljung, som kommit för sent och nu, röd af språnget, vändt åter, tog henne under armen och sköt kaptenen åt sidan.

– Ror i lä, landkrabba, skrek sjögasten15, – och våga ej att taga ifrån mig min rosendeknopp, eller skall olyckan taga dig! Mig prejar ingen an, utan att han får en störtsjö öfver sin bog!

Vid dessa ord trängde han sig åter fram, för att gripa sitt rof. Erik var ej sen att knuffa honom så ampert för bröstet, att han tumlade tillbaka; men i detsamma kände gossen en stickande smärta uti sin högra arm, likasom man säger att den elektriska ålen döfvar den som vidrör honom, och straxt derpå hängde armen maktlös och domnad vid sidan.

– Var nöjd med detta så länge! jag skall väl komma åter och fria, mumlade kapten Gast.

Fotnoter till detta avsnitt

* Farliga ref i Bottniska viken.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 luf – lugg.

2 stoltiserade – parallellform till stoltserade.

3 arbetskampar – arbetshästar.

4 munderingar – uniformer.

5 ett non plus ultra – något oöverträffligt.

6 jalousi – avundsjuka, missunnsamhet.

7 Wasa-gossarne hade då ännu ej fått ett namn uti hjeltedikterna – Anspelar på Runebergs dikt »Löjtnant Zidén» (Fänrik Ståls sägner 1848; SS V), med variationer på uppmaningen »Framåt mina Wasagossar», jfr kap. 35 »Kungsdagens krönika», s. 1119, r. 37.

8 Block i min talja – Jfr utrop av liknande slag hos kaptenen i Runebergs »Lurendrejaren» (1833): »Stiltje och läsegel!» (SS VII, s. 24), och i Topelius Hertiginnan af Finland (1850), kap. »Höstmarknaden i Åbo» (ZTS V, s. 137).

9 na – henne.

10 i lag – till lags.

11 rumlaren – rucklaren, festprissen.

12 pinkarrier – ilfart.

13 skrymtan – hyckleri.

14 I söndag skall det lysas alla tre gånger – Planerade giftermål kungjordes från predikstolen tre söndagar i följd i brudparets församlingar.

15 sjögasten – sjömannen.

21. Förlofningen.

Medan det loyala Wasa hurrade för sin förmente kung, hade riksdagsmannen Larsson dragit sig tillbaka uti sin enskilda kammare och hvilade en timma, ty han var gammal, och det myckna högtidliga talandet hade ansträngt honom. Naturen utkräfde sin rätt äfven hos denne kraftfulle man, som ingenting tycktes vara i stånd att bryta. Han visade icke gerna för menniskor sin tilltagande bräcklighet; ingen visste huru trött och förfallen han låg på den tarfliga, hårda bädden. Den enda, som deri och uti allt annat hade hans fulla förtroende, – hans dotter Ester – hade denna gång, skrämd af giftermålsplanen, mot sin vana lemnat honom allena.

Detta gjorde den gamle knarrig och bitter. Han kände sig ensam och öfvergifven, – han, som hela sitt lif igenom förlitat sig på sin kraft och varit man att ensam bära så många sorger. – Herre, suckade han, – tag din tjenare hädan; hans egna hafva öfvergifvit honom. En gammal, förtorkad fura är han, fallen af ålder i vindlös skog, och duger icke mer till virke att något bygga i denna verlden. Liknöjda stå kring honom de växande träd och de starka stammar; han ser gräset grönska och blommorna knoppas i dalen, men mossa växer öfver hans märg, och han ligger förtorkad med vissnade grenar, som ett vindfälle i menniskornas väg.

Då öppnades dörren sakta, och hans dotter inträdde. Hon var blek och förgråten, men den gamle såg det icke; han var en sjelfvisk man, han hade i alla tider haft öga och öra för sin rättfärdighet, sin fasta, redliga vilja, sina sorger och mödor, och hvad ädelt han tänkt, hvad godt han verkat för sitt land, sin slägt och sina barn, det hade i hjertats hemliga spegel dock alltid ytterst visat honom hans egen bild uti medelpunkten.

– Hur är det med er? frågade Ester mildt, hon som numera endast lefde för andras lycka.

– Utsliten – onyttig – glömd, som en gammal arbetshäst, hvilken icke är bättre värd, än att klubbas för pannan, för att ej mera göra skada på foder och stallrum, svarade fadren knarrigt.

– Jag trodde att det skulle göra er godt, att se huru alla hedra eder och samlats här på er födelsedag, sade dottern.

– Hedra mig? Ja, för att få vara med om en trasa af arfvet. Men derpå lura de sig. Här finns icke mer än hvad Lars behöfver, – och du, flicka. Du springer bort från din gamle far, medan han tänker på dig.

– Förlåt mig, far! Jag var så rädd, – så bedröfvad för det ni sade nyss förut.

– Lars behöfver förlag för spanmålshandeln – fortfor gubben, utan att gifva akt på hennes svar. – Utan pengar kan han ej röra sig, och bokslutet visar, att vi åter igen gått tillbaka i saldot. Hoppet allena seglar in kapitaler; Gasten, och ingen annan, värper guld. Men ju mera Hoppet förtjenar, desto mera flyter här ut på andra håll. De andra skoporna göra hafveri på hafveri, tjäran faller, spanmålen faller, smöret faller, och vi förlora på bönderna. Jag säger dig, Ester, här duger icke att skifta bo. Allt hvad jag eger, det har jag sjelf förvärft; jag ger det åt hvem jag vill. Lars skall få det; mitt testamente ligger der uti jernkistan. Bertel har pastorat, han kan sköta sig, och du, Ester, skall få en hederlig utstyrsel, för det att du varit mån om din gamle far. För resten får också du sköta dig, barn, och derföre vill jag ändtligen se dig försörjd. Du är gamla flickan; det är tid att du får dig en bra man.

– Jag är nöjd med min fars vilja, svarade Ester undergifvet. – En timma – eller rättare några få ord – hade förändrat hela hennes håg. Det, som nyss syntes vara henne en olycka, hade nu blifvit för henne en räddning.

– Det är bra, sade fadren, liksom kunde aldrig annat komma i fråga. – Kalla hit Benjamin; jag vill uppgöra min räkning med denna verlden och har ej tid att förhala med bokslutet.

Penna kom.

Den gamle satte sig kapprak upp, och knappt ett spår var mera att skåda af hans ålderdoms bräcklighet. – Min son, sade han värdigt; – vi hafva legat i lång fiendskap och detta har varit syndigt för Gud och menniskor. Det är nu Gudskelof öfverståndet, och efter jag annars känner dig vara en duglig och rättskaffens man, så gör jag dig samma fråga om igen: vill du kalla mig fader och taga min dotter Ester till hustru?

Penna var af den sorten, som aldrig kommer sig före att tänka så långt på egen hand. Han såg styft på den vördige gubben, såg derefter på den blomstrande vackra qvinnan, som bjöds honom, och svarade efter en stunds begrundande manhaftigt ja.

– Räck honom din hand, barn, sade gubben. – Och så – nu ären J båda fästefolk1. Jag ger min dotter gångkläder, linne, fullständigt husgeråd, sex mjölkande kor, hundra tunnor2 salt och fyratusen daler i utstyrsel. Är du nöjd dermed?

– Ja, svarade Penna. – Han hade väl väntat betydligt mera, men hade ej kurage att svara nej.

– Dessutom, fortfor Larsson, – har jag i Hamburger bank3 insatt ett kapital af tiotusen daler, hvaraf mina efterkommande i rätt nedstigande led få lyfta räntorna, derest de kunna intyga sig vara stadde i yttersta nöd. Men för öfrigt skall detta kapital växa med ränta på ränta till hundrade år efter deposito, då det skall användas på det sätt som finnes föreskrifvet uti mitt testamente. Lofvar du att icke hvarken om denna punkt eller om andra förordnanden i testamentet tillställa något klander och krångel?

– Ja, svarade Penna.

– Då tror jag dig på en mans ord, sade den gamle. – Blif en god man mot din hustru, Benjamin; hon är en duglig qvinna i alla sina sysslor, och hjerta har hon som guld. På det att ingenting må vara fördoldt er emellan, bör jag säga dig, att hon i sin första ungdom varit nära att råka uti en förnäm herres snaror.

– Min far! inföll Ester förebrående.

– Jag säger, fortfor den gamle, utan att akta derpå – hon har varit nära sitt fall och nära att göra mig stor sorg, men Gudilof, hon har gått derifrån med äran, och jag lemnar dig henne utan fläck. Aldrig må du derföre säga henne ett ondt ord! Hon har ej återsett sin förledare och förbannar honom uti sitt hjerta.

Ester gömde sitt ansigte i sina händer.

– Nu vet du hvad du bör veta, sade Larsson, – och nu är allting klart mellan oss. Gå nu, min son; Gud välsigne er. Hvad det angår, att J ären syskonebarn, skall jag skaffa kungens eget tillstånd till giftermålet4. Nästa söndag skall det lysas för er i Wasa kyrka, och två veckor derefter blir brölloppet, ifall jag lefver så länge.

Penna, som spärrat upp sina ögon vid början af denna förklaring, syntes belåten med slutet och mån om att visa sig som en älskvärd fästman. Han visste nog, sade han, att farsgubben skulle ställa allt tillrätta. Han visste också, att Ester var ingen stadsdocka, fastän hon fått litet finare lärdom än hennes blifvande man, och hon skulle nog få det bra i den nya stugan på Bertila. Hon skulle ha en hjertinnerlig fröjd af de tolf vackra korna i fähuset, feta så att de skeno om hullet, och nu skulle de bli aderton, och en mjölkkammare fanns der med nya granna hyllor och bunkar, och så skulle hon köra med Bogge, som icke hade sin like i hela Finland, ty Bogge var af ungerskt blod, hans stamfar hade hetat Bogatir, och hon skulle få rida, när hon behagade, det tyckte Penna om, som varit husar. Den förnäma herrn skulle hon ej vara rädd för, han skulle akta sig för den gamla husarsabeln, som ännu icke alldeles rostat i slidan. Så skulle Penna berätta för henne alla sina märkvärdiga ungdomsäfventyr på de ungerska stepperna och om den stora prins Eugène och ... Ja, der skulle ingenting annat fattas i deras lycka, än att Penna än en gång finge se sin fordne, kära herre, grefve Bertelsköld, och bjuda honom till brölloppet. – Hvad säger svärfar om det?

Larssons grå ögonbryn rynkades bistra. – Dumt prat! svarade han.

Penna fann sig mankerad5. Så dumt var det väl icke, menade han, efter grefven var den som frälst honom ur fångenskap hos turkarne, och efter han varit en god herre, som Penna troget tjenat i åtta år.

– Gudskelof att den herrn är på andra sidan hafvet, du vore annars i stånd till en större dumhet, än du sjelf kan begripa, yttrade Larsson.

– Ja, sade Penna oförskräckt, – om grefven säger till mig: Istvan – för så hette jag den tiden – Istvan, der är sjön, hoppa dit, min gosse! – si så kan svärfar lita uppå, att jag hoppar bums. Och om han säger till mig: Istvan, du kan gifva mig Bertila gård och blifva min ridknekt igen och rykta min Bogatir, ty det kan ingen annan göra som du, och han förstår när du hvisslar, och kommer i pinkarrier, om han också vore en mil derifrån, som det hände en gång i Lillkyro skog, – ja, svärfar, då svarar jag: tag hela tutten6, och mig på köpet! En sådan herre och en sådan häst får jag aldrig mer.

– Men om han säger till dig: Istvan, gif mig din hustru! fortfor den gamle, fixerande honom.

Penna tog detta för fint raljeri, blinkade småslugt och sade: – Intet var min herre en af de värsta. Men skulle han råka säga ungefär så, vet svärfar hvad jag då skulle svara honom?

– Du skulle svara: vet hut!

– Nej, jag skulle ladda min gamla ryttarpistol med två rännkulor7, räcka den åt min herre och säga till honom: här är min hustru – tag henne, men skjut mig för pannan först; då är allting riktigt som det skall vara.

– Det är en hunds trohet och icke en fri mans! röt den gamle förbittrad. – Och åt en sådan slaf skall jag lemna min dotter! Men ... må göra. Der finns ännu en, som har ett ord med i laget, och det är din hustru, Benjamin! Vet du hvad hon skulle svara? Jo, hon skulle gå emellan eder båda och mottaga dina kulor uti sin egen barm. Har jag förstått dig min dotter?

Ester nickade sorgset.

– Då kan jag vara trygg, genmälde Larsson. – Det skall, vill Gud, aldrig komma derhän. Gån, mina barn, och bedjen den Högste hvar dag att icke inleda eder i frestelse.

De förlofvade gingo. – Mitt blod skall icke vanslägtas, mumlade Larsson tyst för sig sjelf.

Kort derpå inträdde kapten Neptunus Gast.

Han var pyntad och blomstrande, såsom vi nyss sågo honom vid exercisplatsen, och en stolt sjelfbelåtenhet afspeglade sig i hans otympliga hållning.

– Fader Larsson ... började han med en viss högtidlighet.

– Hvad är det om? sade den gamle snäft. – Är Hoppet segelklart, vill Gasten ha proviant? Gå till min son Lars, han sköter om den saken. Men låt bli att en annan gång purra8 i besättningen unkna gryn, härskt smör och mögligt bröd. Gasten borde veta bäst, att på sjön behöfs duglig kost.

– Herr riksdagsman! begynte kaptenen ånyo.

– Hvad nu? röt åter den gamle borgarekungen. – När har jag blifvit en herre, jag? – En ärlig borgare titulerades då ännu vanligen far och hans hustru mor.

– Intet är det fråga om Hoppet nu, – eller rättare sagt mitt Hopp är segelklart! fortfor kaptenen, samlande sitt kurage. – Far har kanske lagt märke till, att jag en rund tid har kryssat i kölvattnet efter en viss. Och nu kommer jag för att fria till äreborna och dygdesamma jungfru Ester och begär’na till min äkta hustru, för det har jag råd till.

– Jaså, sade Larsson torrt. – Nå, då kan jag svara honom lika kort och godt, att han kan slå sådana griller ur hågen på gamla dagar. Det duger ej för en lappad becktröja9 att vara flickors narr.

– Jag säger att jag har råd dertill, fortfor kaptenen, utan att låta skrämma sig. – Och efter jag vet att fader Larsson räknar på styfvern, så kan han sätta i märkrullan, att jag är karl till att köpa Hoppet och alla hans skutor med last och rigg, och tror ni mig inte, så skall jag visa er mina reverser och mina kaggar med holländska gullfoglar10, det klingar en smula bättre än edra mynttecken det, fader Larsson. Derför ropar jag: brigg, åhoj!

– Skrik han på sjön, men skrik lagom härinne. Det är ej värdt att kasta11 krut på krankar12. Min dotter är fästeqvinna13 sedan i dag, och hennes man blir Benjamin Bertila.

– Taljor och block! Kör den hunden på porten innan ni ångrar er, far! Det är jag som mönstrat in flickan, hos mig tar hon hyra! utbrast kaptenen.

– Karl! Vet han till hvem han talar?

– Jo, till en, som har mig att tacka för allt hvad han nu råder om och som, mig förutan, skall vara fattigare än en skeppsråtta inom ett år. Skrif i märkrullan, fader Larsson, att all eder lycka hänger på mig. Utan mig går allt bakut för eder. Men i min hand är lyckan, och jag kan göra eder ännu sjufaldt rikare, än ni är.

Det var i allt detta någon sanning, som gjorde den gamle eftertänksam och kom hans upplågande vrede att slockna i kolen. Han ryggade icke, men fann för godt att icke slagta den tupp, som värpte hans guldägg. Han fortfor derföre, utan att låta den oförskämde tjenaren märka sitt öfvertag:

– Öfver lycka och olycka råder vår Herre. Och jag råder Gasten att taga vara på sin lösa mun. Mig kan han ej blanda bort med sitt skryt; men han kan draga fiskalen öfver sig, ty det enfaldiga folket säger att han försvurit sig åt den onde, och i lagen står skrifvet, att trolldom straffas med döden. Hans egen besättning står färdig att angifva honom, för det att en man gått förlorad på hvar resa, och nu sist Abraham Långvik, som de kallade Långpytsen. Fall af för brisen, karl, innan han tar in vatten på läsidan!

– Bryr jag mig om hvad folket säger! Bryr jag mig om hvad lagen dömer! Jag seglar i alla vindar. Jag seglar öfver grund och klippor, som bräckt alla andra kölar än min. Jag går torrskodd öfver hafvet. Jag utsträcker min hand i toma luften och drager henne tillbaka uppfylld med guld! Mig vågar ingen röra; rör någon mig, så är han såld; talar någon illa om mig, är det ute med honom. Gamla Pettersson tog mig för bröstet och gick öfver bord i Östersjön. Kajutvakten härmade mig i skansen, och dagen derpå åt han råttgift. Långpyts ljög ihop historier om mig och sprack för kanon. Mig lyckas allting; om två år vill jag köpa Wasa och flytta det till Brändö. Jag skulle kunna begära er gård och allt hvad ni eger, fader Larsson, men block i min talja, det är synd om en duktig karl, som ni varit, och derför begär jag bara er dotter och vill göra er till kejsare för alla borgare, i stället för att ni hittills varit en simpel kung.

Han teg och gaf akt på den ofelbara verkan hans ord borde frambringa. Men den gamle borgarekungen var ogenomskådlig. Han ändrade icke en min, oaktadt den som bättre kände honom kunde ana, att han inom sig beslöt genom list afväpna den farlige mannen.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fästefolk – ett förlovat par.

2 hundra tunnor – en tunna motsvarar drygt 146 l.

3 Hamburger bank – år 1619 grundad bank som anses vara en föregångare till bankväsen i Tyskland och Skandinavien.

4 syskonebarn, […] tillstånd till giftermålet – syskonebarn: kusiner; äktenskap mellan kusiner var förbjudet i lag, för dispens fick man gå till kungs.

5 mankerad – sårad, stött.

6 hela tutten – hela rasket.

7 rännkulor – pistolkulor.

8 purra – lura.

9 becktröja – skämtsam benämning på sjöman.

10 gullfoglar – här: guldmynt.

11 kasta – här: slösa.

12 krankar – myggor, knott; SAOB har detta belägg av Topelius.

13 fästeqvinna – trolovad kvinna.

22. Kapten Gasts berättelse.

– Jag vill fråga honom en sak, sade Larsson till kapten Gast. – När skall han lägga af den gamla vanan att skryta?

– Jag skryta! utropade kaptenen. – Hoppets seglats bevisar bäst, om jag skryter.

– Han har haft vind i seglen och gjort några lyckliga turer. I morgon kan han ha motvind; en vacker dag kan han göra af med skepp och folk.

– Jag får aldrig motvind, jag kan aldrig förlisa, svarade kapten Gast med mycken tillförsigt.

– Det är munväder. Allt kan misslyckas.

Kaptenen smålog föraktligt.

– Kort sagdt, jag tror han ljuger ihop allt detta.

– Ljuger jag?

– Ja, han inbillar sig sjelf dumheter och vill sedan mata dem uti mig.

– Jag kunde väl säga riksdagsman någonting. Jag kunde bevisa ...

– Han kan ingenting bevisa.

– Jo, jag kan.

– Han kan inte, säger jag. Han är en narr och en storskrytare, och en sådan vill jag ej hafva till måg.

– Får jag er dotter, om jag kan bevisa att jag har lyckan i mina händer? frågade kaptenen efter en stunds villrådighet.

– Det vore lycka på lycka. Men lyckas han i allt, skall han väl också lyckas i frieri. Hur ser den tingesten ut, som han kallar ett lyckobevis?

– Det kommer an på, om jag har lust att visa.

– Behåll sin käringsaga, jag bryr mig icke derom och blir vid min tro, att han är en storskräflare.

– Jag!

– Just han. Och det är nog sagdt, tycker jag.

Kapten Gast stred synbarligen med sig sjelf, stack flera gånger sin hand under västen, men drog den alltid genast tillbaka, likasom hade han brännt sina fingrar. Ändtligen sade han:

– Lofvar ni att intet omtala det för någon menniska, så skall jag säga huru det är.

Det var dit Larsson ville hafva sin man. Men han svarade likgiltigt: – det kan jag lofva. Det blir ändå ingenting annat än tokprat.

– Det var så – berättade kaptenen motvilligt – att jag var en smula på slarf1, som riksdagsman vet ...

– Det vet Gud och hela verlden, svarade Larsson.

– Så hände det sig – fortfor Gast, – att jag råkade segla på vift i Stockholm med en afsigkommen slarf vid namn Calle Sager och söp en vecka eller par, tills fartyget ledsnade vänta. Efter den kryssen var det nätt opp likasom slut med mig. Jag hade supit opp hela tacklaget2: mössan, tröjan, västen, stöflarna, strumporna, och till slut sålde jag skjortan för en eländig sup; mer ville ingen ge för henne. Mina trasiga beckbyxor hade jag ännu qvar, af den orsak att ingen ville ha dem till skänks engång. Men det var på hösten och begynte bli en smula gråkallt att sofva i portgångarna. På tre dagar hade jag ej ätit annat, än några bortkastade sillstjertar, som jag upptog från Kornhamnstorg. Jag sprang läck och blef sjuk. Adjö med dig, gamla becksudd3, sade jag till mig sjelf; lycklig resa, det kan vara så godt att du lättar ankar från denna seglatsen. Men si, då hade jag en dröm.

– I fyllan, det förstås.

– Jag tyckte att en förnäm herre kom till mig och frågade: vill du lefva och må godt här i verlden? Det qvittar mig lika, svarade jag, jag har fått stryk nog i mina dagar; nu tänker jag hissa segel. – Men om jag lofvar att göra dig rik och präktig? frågade han. – Det vore tusan så ovant för den som sugar på sillben, menade jag. Godt, sade han, gå i natt klockan tre till Mäster Samuels gränd, så får du se. – Med det samma for han sin väg, så det knakade i det gamla lidret, der jag låg och frös om natten, ej långt från Skanstull, der galgbacken är. Jag vaknade och märkte en svafvellukt i kajutan. Jaså, tänkte jag, är du af den sorten, så låter jag bli att taga hyra hos dig; förr må jag gå till botten med barlasten.

– Men Gasten tog hyra ändå?

– Jag låg, som sagdt, och frös som en våt hund, tänderna skallrade i munnen på mig, och jag gnagade näfret af ett vedträd; det var min aftonvard. Då hörde jag klockan i Jakobs kyrktorn slå tolf, slå ett, slå två, och när hon kunde vara half tre, ryckte det i alla ankarkettingar, så att jag ej stod ut att dreja bi längre. Jag lade ut ifrån hamn i tjocka och mörker, och innan jag visste ordet af, var jag i Mäster Samuels gränd. Klockan slog tre.

– Och då bultade han på krogdörren?

– Der fanns på den tiden en sorts finare krog, der höga herrars betjenter brukade spela bort sina husbönders penningar. Der sken ljus genom en springa i fönsterluckan och kändes en lukt af biffstek, men jag stod utanföre och tänkte: den som nu sutte derinne med ett fat fläsk på ena sidan och en varm grogg på den andra! Bäst jag stod och försökte äta mig mätt af steklukten, hördes ett faseligt buller derinne, och jag kunde förstå att det var ett slagsmål. Det töfvade4 icke heller länge, innan en hop folk rusade ut under skrik och förbannelser. Jag klef in i närmaste gränd, men hade icke stått der i två minuter, innan en karl kom rusande efter, och som han kom tre steg ifrån mig, stalp5 han omkull som en vingskjuten fiskmås. Hjelp mig! pustade han, och i detsamma sprang det andra rackarföljet förbi, utan att få sigte på honom i mörkret. Nu var jag den tiden en smula blöthjertad af mig och svarade strax: kör för det! och så ville jag vika upp tröjärmen, för att slåss, men det var onödigt, för den hade jag supit opp. Det är förbi med mig, pustade karlen, der jag stod och öste regnvatten öfver hans blödande hufvud. Strunt, sade jag och försökte att bära honom till en krog, som jag kände. Men under vägen läkte6 alltmera blod ur honom, och till slut bad han mig hifva honom på stentrappan vid Skeppsbron. Jag dör, jemrade han, och det har jag dig att tacka för, du förbannelsens verktyg!

– Så-så, nickade Larsson likgiltigt.

Kaptenen drog en djup suck och fortfor:

– Vid denna klagolåt kom jag att tänka på min syn i lidret vid Skanstull och frågade hvad han menade. Jo, pustade stackarn, min husbonde hade ett lyckoting, som han fällde en dag på golfvet uti sin kammare. Andra dagen hittade jag lyckotinget i en golfspringa, men aktade mig väl att gifva det åter, utan behöll det, för att sjelf blifva lika rik som min husbonde. Och rik har jag blifvit, och allting har lyckats mig; men så gjorde jag det som man icke får göra, om man vill behålla lyckotinget, och så blef jag i denna natt öfverfallen af mina kamrater vid raffellådan7, sedan jag vunnit ifrån dem allt hvad de egde. De ha slagit sönder deras buteljer emot mitt hufvud, och nu är det slut med mig. Men aldrig mer skall en syndare frestas af detta otyget, sade han, – och dermed ville han kasta någonting i strömmen, men hans arm var så matt, att tingesten föll på nedersta trappsteget ofvan vattnet, så att det klang i stenarna. Jag lade märke hvar lyckotinget föll och loggade efter det, tills jag hittade det. Men när jag purrade på karlen för att fråga honom hvad det var, som man ej skulle få göra för att ej mista lyckan, så hade han gått till kojs all verldens väg. När jag märkte att han ej rörde en fena mera, kände jag likasom en sqvätt nordsjövatten öfver min rygg och hissade alla segel att länsa undan brandvakterna, som kommo från Österlånggatan. Och då slog klockan fyra på morgonen.

Vid dessa ord aftorkade kaptenen svetten från pannan och syntes snarlik en missdådare, hvilken mot sin vilja blifvit trugad att bekänna sitt brott. Den gamle Larssons kalla, sluga, genomträngande blickar besvärade honom. Han ångrade påtagligen att han låtit se sig i korten. Men det var nu engång gjordt, och han fortfor i urskuldande ton:

– Må det skägga8 i alla block, om jag gjort annat, än hvilken ärlig karl som helst skulle ha gjort i mitt ställe. Jag har tagit upp en tingest, som låg för mina fötter, och har aktat mig att derföre taga hyra hos den svarte kaptenen. Rår jag för, att allt sedan har gått mig väl i händer? Samma morgon mötte jag på Skeppsbron en gammal kojkamrat, som tog mig ombord, gaf mig kläder och lät mig för första gången på två veckor äta mig mätt. Sedan jag blef nykter karl, fick jag förlig vind uti alla segel. Nu vet riksdagsman hur det är, och nu kan ni med godt samvete gifva mig flickan.

– Lägg bi med den saken ännu tillsvidare, svarade Larsson. – Han har berättat mig en historia, men hvem svarar för att i den finns ett sannt ord? Gif hit det som han kallar sitt lyckoting, att jag må engång se något sådant i verlden.

Kaptenen skrattade. – Nej, kära far, sade han, – er räf biter icke min gås. Så lätt skall ni icke lura en gammal skeppsråtta.

– Men han vill väl ej, att jag på god tro skall taga hans ord för bevis? Hvem var den karlen, som blef ihjälslagen på spelhuset, och hvem var hans husbonde?

– Det vet jag icke, det angår mig icke. Det var mörkt om natten; huru skulle jag känna en vildfrämmande karl?

– Men han fick likväl höra det dagen derpå? I Stockholm pratas om många mindre vigtiga saker, än när en menniska hittas mördad vid Skeppsbron.

– Vant och bardun! säger jag. Jag har ingenting hört.

– Gasten må väl ej sjelf ha slagit karlen ihjäl?

– Hör på, riksdagsman ...

– Sakta, jag påstår ingenting, jag frågar blott i all vänskap. Han vet således platt intet annat om karlen eller hans husbonde?

– Ingenting, har jag sagt.

– Svär på det!

– Så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ, jag vet ingenting mer om den saken, än hvad jag redan har sagt.

Larsson smålog på ett sätt, som den andre ej tyckte om. – Nå, sade den gamle, – efter Gast har berättat en saga för mig, skall jag berätta en annan för honom. Det var engång ett troll någonstädes i Tyskland, som tog sig före att förvandla rofstjelkar till prinsar och riddare. Dessa förnäma herrar yfdes en tid bortåt i all deras ståt, men när tiden var kommen att alla stjelkar om hösten begynte vissna, föllo äfven de förnäma herrarne ihop, som ingenting annat voro än rofstjelkar, och magrade af, tills ingenting mer var qvar af dem, än de granna kläderna. Så är det med honom, min kära Gast. Hin håle tog upp honom, der han låg som en slarfva i rännstenen, och klädde ut honom till en menniska, men när tiden är kommen, tager den gifvaren sitt igen, och menniskan blir åter precis samma trasa – eller rofstjelk – som hon är till sin rätta natur. Gast säger sig endast behöfva sträcka ut handen i toma luften, för att draga den åter fylld med guld. Se han sig väl före: detta guld är ingenting annat än vissnade löf.

Kaptenen syntes förstämd, framtog en skinnpung ur bröstfickan och skakade ut dess innehåll på bordet. Det var inga vissnade löf, det var blanka holländska dukater, och han ropade triumferande: – hvad kallar ni detta?

– Jag kallar detta syndapengar, svarade Larsson kallt. – Ännu är rofstjelken grön, men han är maskstungen i roten. Jag vill komma hans minne till hjelp, ty jag var den tiden i Stockholm. Den mördade karlen fanns icke allenast slagen i hufvudet, utan ännu dertill strypt vid Skeppsbron. Märk hvad jag säger: strypt.

Kaptenen bleknade. – Det har jag aldrig hört, stammade han.

– Den mördade – fortfor Larsson – var en fransman vid namn Baptiste och hade varit kammartjenare hos presidenten grefve Bertelsköld, som året förut blef först blind och derefter galen, när han tappade lyckotinget.

– Var han det? sade kaptenen och sväfvade på målet.

– Så var det, fortfor den gamle obevekligt. – Och lyckotinget, som Gasten nu bär på ett band om halsen, är en liten ring af koppar, som gått i arf hos grefvarne Bertelsköld. Der kungjordes i kyrkorna att upphittaren skulle få 500 daler i hittarelön, men ingen visade sig. Vill han veta något mera ännu?

– Nej, sade kaptenen och gjorde min af att maka sig bort.

– Hör likväl ännu ett, som han kan lägga på minnet. Vet han hvad det var, som man icke får göra, om man vill behålla sin lycka? Det är en gammal vidskeplig sägen, att ringen för lycka med sig åt hvem helst som bär honom, men endast så länge man icke svär mened.

Kapten Gast blef hvit som ett lärft9.

– Och nu har han svurit falskt! utropade Larsson plötsligt med dundrande röst.

Den förfärade mannen föll på knä och begynte att snyfta.

– Han har icke allenast svurit falskt, utan han har strypt fransmannen, som låg sårad vid Skeppsbron.

– Nåd! nåd! suckade kaptenen i högsta förskräckelse.

– Gif hit otyget, att jag må kasta det dit, der hvarken sol eller måne lyser. Det är det enda, som nu kan hjelpa honom, utropade Larsson strängt.

Kaptenen framtog med darrande hand den lilla kopparringen, som han bar på ett snöre kring halsen.

– Det är bra, sade Larsson. – Nu kan han gå.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 var en smula på slarf – hade kommit något på sned i livet.

2 tacklaget – här: kläderna.

3 becksudd – skämtsamt om sjöman.

4 töfvade – dröjde.

5 stalp – föll.

6 läkte – läckte.

7 raffellådan – lådan dit tärningarna kastas i hasardspelet raffel.

8 skägga – haka upp sig, trassla till sig.

9 lärft – linnetyg.

23. Mötet i trädgården.

Bakom Larssons stora gård, som nästan alltid var uppfylld af bönder, hästar och lass, låg en liten trädgård, så täck och så väl vårdad, att det var en glädje för alla blomsterälskare uti Wasa. Denna trädgård var hel och hållen Ester Larssons verk, och det var här hon om sommaren brukade andas ut efter hushållsbekymren och sina omsorger om den knarrige fadren. Hvarje säng var så jemn, hvarje gång så väl rensad, att det var ett nöje att se. Tre qvarter voro egnade åt nyttiga ting, såsom lök, dill, persilja, mejram, morötter, palsternackor, rädisor och ärtsängar af flera slag; det fjerde var uteslutande upptaget af så rara och vackra blommor, som ingen annan än det rika Larssonska huset hade råd att införskrifva från Stockholms trädgårdsmästare. Mellan qvarteren gingo fint sandade gångar: vid deras sidor stodo häckar af rosor, syrener och inbjudande krusbärsbuskar. För träd fanns ej mycket utrymme, men de som funnos voro desto vackrare. Man såg här några i Österbotten sällsynta lönnar, lindar och almar vid sidan af ett par halfvuxna granar, som voro ägarinnans synnerliga favoriter. Tillochmed ett par äppleträd och dito körsbärsträd fångade begärligt den korta sommarens värma och blommade alla vårar, men buro endast i varma somrar, sådana som den nuvarande, små, temligen sura och likväl högeligen beundrade frukter.

Längst bort i trädgården stod en frodig humlesal och uti den ett litet lusthus – eller lekstuga, som det vanligen kallades, – så litet och så prydligt, att det snarare kunde kallas ett täckt dockskåp. Här stod om somrarna Esters harpa, och här var det som äfven den gamle fadren stundom brukade tillbringa en stund, för att höra den fagra harpoleken, hvilken alltid hade gått tvärtigenom hans hårda hjerta. Men Larsson visste icke hvarföre Davids-harpan1 hade blifvit hans dotter beständigt kärare: det var för att så många minnen från flydda ungdomsdagar ännu beständigt bodde i strängarna och väckte längesedan förskjutna tankar åter till lif. Hon hade i denna konst haft en lärmästare, som hon icke kunde förgäta, och när aftonvinden for i de unga granarnas grenar, – när luftdraget spelade in genom fönstret uti det lilla lusthuset och rörde så sakta vid harpans strängar, – då tänkte Ester ofta: det är hans osynliga hand, som leker i strängaspelet – det är min döda väns ande! Ty han som var min, han är död för mig, och han som ännu bär samma namn och samma drag långt bortom det blå hafvet, han är en annan, en främmande, hvilken jag icke känner!

Nu hade Ester åter smugit sig bort till den gröna trädgården och det täcka lusthuset, för att undkomma den man hennes fader påtrugat henne. Hon behöfde enslighet, hon längtade efter tårar. Ack, dessa ensliga tårar äro som aftonens dagg, hvilken bortsköljer dagens damm från örterna och tvår deras grönska ren inför himmelen.

Julisolen brände varm öfver staden. Der hade fallit ett regn om natten, och en ånga uppsteg ifrån de fuktiga gångarna. Alla vexter drucko ljus och uppsögo värme.

Mycken sorg hade lärt Ester Larsson att böja sitt trotsiga hjerta i ödmjukhet inför alla hjertans ransakare. Men i dag var det så tungt, så oklart inom henne. Hon kunde icke bedja, icke försaka, icke glömma. Hela hennes själ var i uppror och tvedrägt. De döda hade stått upp; det förgångna hade stigit ur grafvarna. Hvad hade hon icke lidit, hur hade hon icke stridt, för att rycka roten af en man ur sitt hjertas örtagård, – och i den stund hon trodde sig ha lyckats deri, då stod han åter framför henne, kallade henne åter sin, och borta var hennes frid. Åter gick hans ande genom granarnas sus och lekte i harposträngarna; men det var icke mera den dödes, det var den lefvandes, och hans andedrägt blandade sig som en förkänning af åska i luften omkring henne.

Hon hade gerna gifvit allt hvad hon egde, för att få gråta ut, men hon kunde det icke. De mörka molnen inom henne gåfvo intet välsignadt regn. Hon grep uti strängarna, hon sjöng densamma Davids psalm, som alltid hade dämpat hennes själs oroliga böljor, men de fortforo att svalla öfver sina bräddar, och der var bitterhet i stället för sötma i strängarnas ljud.

– Herre, suckade hon – när jag ville förtiga det, försmäktade min själ2.

– Och hvarföre skulle du förtiga det? sade i detsamma en alltför väl känd röst bredvid henne, och den lilla dörren till lusthuset skymdes af en reslig man, höljd i en lång resmantel.

– Hvarföre skulle du förtiga det? upprepade Bertelsköld, när Ester stirrade mot honom utan svar och en dödlig blekhet öfverfor hennes kinder. – Du vet ju det redan: Från denna stund är du min inför verlden, likasom inför Gud, och ingen skall mera skilja oss åt.

– Hur kom ni hit? sade Ester, ännu darrande, ty harmen återgaf henne mod. Hon var dock en qvinna, sviken af den hon fordom gifvit sin tro, och nu tänkte han så lågt om henne, att hon åter skulle mottaga som gåfva af honom sin förrådda lycka.

– Jag kom för att söka din far och dig, svarade grefven. – När jag passerade bakgatan förbi trädgården, hörde jag ljudet af denna harpa och denna sång, som aldrig gått ur mitt minne.

– Min far bor der i huset mot stora gatan och kan träffas, om grefven behöfver en vexel, sade Ester, syftande på Bertelskölds första besök i hennes barndom, och stod upp för att gå.

Men Bertelsköld stängde dörren. – Nej, sade han, – jag har ej rest öfver haf och land, för att åter förlora dig i det ögonblick jag vunnit dig åter. Ester – jag vet att jag mycket bedröfvat dig, att jag handlat orätt och att du har rätt att tala till mig som till en främling uti din faders gård. Men du måste höra mig, och när du hört mig, skall du förstå, att jag icke är så brottslig, som jag kanhända synes. Ack, i många år har mellan oss varit natt och mörker och hafvets töcken, men tro mig, allt skall ännu blifva klart och godt. Du kan ej vägra mig denna bön.

Esters trotsiga blod svallade öfver likasom i hennes ungdoms dagar. Hennes bleka kinder fingo plötsligt en ny färg, och hon sade: – Jag vet ej hvartill en förklaring numera skulle tjena emellan oss båda. Om herr grefven glömt att han är en gift man, så har jag icke förgätit att jag är en förlofvad qvinna.

– Ingenting annat! utropade grefven lätt – alltför lätt.

– För hvem anser ni mig? Och för hvem vill ni att jag skall anse er? frågade Ester i en ton, hvari vrede och smärta stridde om öfverväldet.

– Förstå mig rätt! sade Bertelsköld. – Jag fruktade att du knutit oupplösligare band. Detta skall ej förmå hindra vår lycka.

– Jag ber er, herr grefve, låt mig gå, innan jag nödgas förakta den man, som jag engång ...

Hon fulländade icke; det blef henne för tungt.

– Men är det möjligt, Ester, att du ingenting vet om mina senare öden? Har ingen sagt dig att jag är fri, att det snart är tre år sedan döden beröfvade mig min första maka? Eller huru bör jag förstå de hårda ord, med hvilka du åter för första gången möter den som aldrig upphört att älska dig, icke ens när denna kärlek råkade uti strid med nya pligter?

– Jag har icke vetat att er grefvinna är död; – man bör icke förolämpa hvarken döda eller lefvande, svarade Ester. – Hon kunde icke hindra ett djupt andedrag att lätta hennes sorgtyngda hjerta. Denne man var dock icke så lättsinnig, så brottslig, som hon föreställt sig alltsedan deras första återseende.

– Hör mig, fortfor grefven allvarligt och nödgade henne att åter taga plats. – Jag har gifvit min första maka allt hvad jag förmådde gifva henne: min vänskap, min uppriktiga aktning, hvilken hon förtjenade. Mer kunde hon icke fordra. Har du någonsin anat, hvilka strider det kostar en man att offra sin lefnadslycka för sin sonliga pligt? Du kände min mor; ett ädlare, högsintare hjerta har ej klappat på jorden. Och likväl är ingenting på denna jord så högt, ingenting så ädelt och starkt, att det skulle i alla skiften stå höjdt öfver mensklig svaghet. Hennes svaghet var, att den ende sonen, den ende som numera bar vårt lysande namn, skulle söka en maka, honom jemlik i börd, för att – såsom hon föreställde sig – lemna detta namn i alla afseenden ofördunkladt i arf åt kommande slägten. Tro mig, hon högaktade dig, hon älskade dig som en dotter; men hon trodde sig ej kunna ändra hvad hon ansåg vara försynens ordning.

– Jag vet det – svarade Ester. – Så länge jag lefver skall jag aldrig glömma att det var hon, som räckte mig i skymf och olycka sin räddande hand.

– Nåväl, då skall du också förstå mitt val, när det berodde af mig att bereda henne sorg eller glädje. Jag var ju hennes allt i verlden; huru kunde jag tveka, när jag slutligen insåg, att hennes fördom icke mer stod att ändra? Och mitt offer har blifvit belönadt. För två år sedan upphörde tvenne älskande hjertan att klappa: det ena tillhörde en engel i godhet, min faster, grefvinnan Ebba Liewen. Inom två veckor följde henne min mor till de saligas boningar. Hennes sista ord voro en välsignelse öfver sin son.

Esters ögon fuktades, men hon teg.

– En mors välsignelse, fortfor grefven, – är för alla i lifvet en dyrbar skatt, men för Bertelsköldarne mer än för alla andra. Det går en sägen bland oss, att fäders förbannelse och mödrars välsignelse kämpa om vår slägt alltifrån dess första upprinnelse. För oss finnes ingen medelväg; ingen af oss vågar vägra, när han kan vinna den bättre lotten. Jag köpte min högättade maka för detta pris, och för löftet att icke mera återse dig, icke ens skrifva till dig, var grefvinnan Malin nöjd med mitt högra hjerta. Vårt lif var två vänners lif: svalt, men godt. Hon skänkte mig en son och en dotter.

Ester betäckte sina ögon.

– Bedröfvar det dig, min Ester? frågade grefven.

– Nej. Jag tänkte blott på, att dessa arma barn förlorat sin mor.

– Du skall ersätta dem denna förlust. Du skall blifva för dem en god mor.

Ester skakade sorgset på hufvudet.

– Jag förstår, fortfor grefven. – Hvarje tänkande qvinna skyggar tillbaka för detta ansvar. Det var emedan jag länge tvekat att begära detta af dig, det var derför jag dröjde att genast begagna min frihet och skynda till dig. Men hvarje dag har det blifvit mig klarare, att ingen annan än du kan blifva en maka för mig och en moder för mina barn. Frukta icke att hofvet eller mina högvälborna slägtingar skola skåda dig öfver axeln. Din själs adel är högre än deras. Du är mer än högvälboren, du är en högboren qvinna: de skola lära känna dig, högakta dig och i nödfall frukta din öfverlägsenhet. Och för öfrigt är det min afsigt att draga mig undan från hofvet. Jag har ledsnat vid allt detta jägtande efter en yttre ståt, för att dölja en inre vanmakt. Och jag är Gudskelof hvarken Hatt eller Mössa. Ja, se ej så förundrad ut: dessa namn, som nu betyda allt, äro intet för mig. Vi flytta i höst ut till vårt vackra Falkby, der du engång tillbragt så sorgsna dagar och der du nu skall sprida välsignelse och glädje omkring dig. Sedan du sist var der, har jag ärft min rika farbror. Vi behöfva ej mera neka oss någon trefnad. Icke sannt, min Ester, vi skola blifva mycket lyckliga!

Och hänförd utaf sin egen framtidsmålning, kysste Bertelsköld ömt sin blifvande makas hand. Men hon drog den långsamt, nästan motvilligt, tillbaka och sade, efter några ögonblicks tystnad:

– En fri hand, ärligt bjuden, är ingen skymf, och förlåt mig, om mina ord föllo annorlunda, innan jag visste hvad jag nu vet. Jag tackar er, ty jag tror, ja jag tror så gerna att ni menar det godt. Men har ni aldrig föreställt er, att någon annans vilja än er kunde komma i fråga vid denna förening, som ni anser så afgjord, emedan ni numera är fri?

– Tror du jag glömt, sade grefven, – att din far är af hårdt virke och icke lätt att böja? Men han skall ej kunna motstå bådas våra förenade böner.

– Jag fruktar att ni ej känner honom ännu. Men äfven om ni finge hans samtycke, äfven om mitt löfte till en annan ej lade hinder i vägen, tror ni att det blir två, som bedja min far derom?

– Huru? Du sjelf, Ester? Du skulle hafva hjerta att stöta ifrån dig min fria, redliga hand! utropade Bertelsköld, i hög grad förvånad, ty detta hade icke ett ögonblick fallit honom in.

– Så är det, sade Ester knappt hörbart.

– Jag olycklige! utropade grefven och slog sig för pannan. – Hon älskar mig icke mer!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Davids-harpan – Gamla Testamentets kung David spelar harpa om natten för att skingra sin melankoli; detta efter att som ung spelat harpa för kung Saul (1 Sam. 18:14) – om harpans innebörd för Ester Larsson, se elfte berättelsen »Borgarekungen», kap. 19 »Lektioner på harpa» (s. 870–874).

2 när jag ville förtiga det, försmäktade min själ – Jfr Ps. 32:3.

24. Kärlekens Debet och Kredit.

– Och hvem har sagt, att jag icke älskar er? frågade Ester Larsson.

– Då gycklar du grymt med en man, som är beredd att för dig offra sitt lif! svarade Bertelsköld.

– Hör mig, grefve! sade Ester, i det att hennes röst, som i början darrade, efterhand blef allt fastare och mera fulltonig. – Det är godt att vi båda lära känna hvarandra. Jag har missförstått er; ni har också missförstått mig.

– Tala; jag ber dig, men öppna ingen klyfta, som skiljer oss åt!

– Ni har kallat mig högboren. Gud skall veta, att jag är endast en stackars svag qvinna, och bästa beviset är att jag intill denna dag icke förmått utplåna minnet af er ur mitt sönderslitna hjerta. Men så ovärdig er kärlek, så glömsk af en qvinnas värde är jag icke, att jag skulle råga en oförtjent förödmjukelse med att emottaga upprättelsen som en nåd. Ni har sagt mig mycket om er sjelf; jag tackar er, ni har gjort rätt deri, ehuru kanhända något sjelfviskt, men sådana äro alla män. Har ni derunder någonsin tänkt på hvad jag lidit under långa år, när han, som svor mig trohet för hela lifvet, bröt sin ed och öfvergaf mig, utan ett enda ord till tröst eller förklaring? En man lefver för verlden; en man äger hundrade andra mål för sitt lif, än kärlekens lycka eller olycka, och sviker honom ett, är det hans rätt och hans pligt att rikta sin själs kraft mot en ny verksamhet. En qvinna deremot lefver och dör för sin kärlek; det är den luft, hvari hon andas, det solljus, hvari hon blomstrar, och utan det tvinar hon bort. Jag säger icke, att hon måste gifva sin själ till pris åt jordiska afgudar, ty äfven hon har ett mål och en Gud bortom detta. Men utan kärlek är hon i denna verldens örtagård en stängel ryckt från sin rot och kastad att vissna vid vägen för menskornas fötter. Har ni någonsin anat, grefve Bertelsköld, huru det känns i ett qvinnohjerta, att på detta sätt ryckas upp med roten och kastas att vissna, – uppryckas icke af döden, som alltid försötmar en stor olycka med en stor försoning, utan af en likgiltig mensklig hand, som icke ens vet hvad hon gör?

– Hör upp, Ester, du förkrossar mitt hjerta. Jag har aldrig föreställt mig ...

– Nej, ni har aldrig anat det, och derföre sitter jag ännu här, och derföre har jag svarat er lika uppriktigt, som ni har frågat. Men döm sjelf: hvad skulle ni tänka om en qvinna, som efter att ha lidit en så dödelig skymf, – ja mer än det, efter att ha blifvit så tillintetgjord, som det är möjligt, när man ännu äger en Gud, – likväl vore färdig att genast åter räcka sin hand åt den som förtrampat henne? Skulle ni kalla en sådan qvinna högboren? Är det åt en sådan ni ville anförtro vården om edra barn, pligten att uppfostra dem i dygder och högsinta tänkesätt? Skulle ni icke fastmer anse henne ovärdig att blifva ens den ringaste torpares ärliga maka?

– Du har rätt – svarade Bertelsköld, full af beundran för den upphöjda själ, han med smärta kände sig hafva förlorat. – Du har rätt, så framt1 ej min ånger, min bön kunna försona hvad jag brutit. Det är ej du, som mottager min hand; det är jag, som beder dig göra mig och min familj den för oss ärofulla uppoffringen att blifva min maka.

– Och hvad tror ni väl, att menniskorna skola säga derom? De skulle säga: den fåfänga, försmådda borgaredottren väntade blott på detta tillfälle, för att åter fånga den förnäme hofmannen i sina nät. Se der går grefvinnan Larsson! skulle edra gäckar vid hofvet utropa. En Larsson grefvinna! Tro mig, er titel och mitt namn passa tillsammans som röda rosor i granens barr. Det duger icke. Så mycket har jag ärft af min slägts traditioner.

– Det var likväl en tid, när du tänkte annorlunda; – när du sjelf begret denna olyckliga slägtfiendskap.

– Jag var ung då, – och jag är det ej mera. Jag nämner också menniskornas dom, utan att fästa mycken vigt dervid. Som det då var, skulle vi ha brutit oss väg genom alla murar af is, som åtskilja hjertan. Nu är det annat: vi äga ej mer denna ungdomens tro på lifvet, för hvilken det omöjligaste är en leksak. Vi ha ej mer hvarken rätt eller makt att omskapa verlden. Vi måste gå våra skilda vägar: ni på höjderna, jag i dalen. Mötas vi någongång på sluttningen mellan båda, då förblifver ni grefven, jag qvinnan af folket. Det beror på er, om vi ändock skola mötas som gamla vänner.

– O min Ester, min första, min enda sanna kärlek, skola vi skiljas för alltid, när det blott beror på oss sjelfva att återförenas för hela vårt lif! utropade Bertelsköld och fattade hennes hand, ur stånd att längre beherrska sin rörelse.

– Blygs, ni som är en man och en ädling, att bära det oundvikliga med mindre mod, än jag, som är en svag qvinna! svarade Ester, och ingen blef varse den tår, som vid dessa ord pressades sönder emellan hennes långa ögonhår.

– Nej, hårda, känslolösa varelse, fortfor Bertelsköld; – tala icke mer till mig om din kärlek; du har aldrig, aldrig älskat som jag!

– Tror ni det? var den vemodiga frågan.

– Jag är viss derpå! utropade grefven. – Ditt hjerta är så kallt som edra österbottniska isar. Kärleken är snar att förlåta. Men du har endast minne för hvad du kallar din skymf. Dina sorger! – ah, hvad äro de annat än en mask för att dölja en ny förbindelse. Du är bunden vid en annan.

– Det är sannt. Och ni har gifvit mig tolf år att bereda mig derpå.

– Du älskar denna andra! Se der hela gåtan utaf ditt afslag! Och denna andra är yngre och älskvärdare än jag! Han har bättre förstått att vinna ditt hjerta än jag!

I all sin bedröfvelse kunde Ester Larsson omöjligen annat än le, när hon tänkte på den målning Bertelsköld, utan att ana det, gjorde af sin förre trumfige2 ridknekt, den hederlige Istvan. Men hon aktade sig att upplysa honom om misstaget.

– Jag tror ni är svartsjuk! sade hon leende.

Bertelsköld var nu uti sitt mörka lynne. – Var viss – sade han – att jag skall uppsöka denne man, innan jag lemnar Wasa och dig. Jag vill känna den djerfve, som vågat rycka min lefnadslycka ifrån mig. Är han dig värd, – nåväl, då är det ödet som skiljt våra vägar åt. Är han det icke, – så mycket sämre för honom – och dig! Farväl!

Och grefve Bertelsköld gick – häftig, uppbragt, orimlig, såsom den annars milde och känslige mannen stundom var. Tankfull såg Ester honom aflägsna sig samma väg som han kommit, genom en liten sidoport i trädgårdens omhägnad. Denna port var mot vanan lemnad öppen af ett par gummor, hvilka tidigt på morgonen rensat trädgården, ty i dag fick icke ett enda ogräs vara synligt i Wasa.

Så obemärkt hade grefven likväl icke försvunnit, att ej Penna, som kom för att söka sin brud, blef varse en flik af hans kappa i porten. Det hade gått Penna som mången annan flegmatisk natur, att när han väl hunnit begrunda sin nya och oförmodade lycka, hade han med ens blifvit, – eller åtminstone trott sig blifva – förälskad upp öfver öronen. Och när han nu såg en främmande herre smyga sig bort, när det rann honom i hågen hvad den gamle Larsson kort förut hade förtrott honom om en gammal flamma som möjligen kunde blifva farlig för de förlofvades lycka, hände sig det märkvärdiga, hvarom Penna visst aldrig drömt, att han med ens blef lika öfver öronen svartsjuk, som han dittills varit oåtkomlig för alla kärlekens snedsprång.

Ester mötte honom i trädgården just när vår gode Penna hunnit arbeta sig tillräckligt in i dessa nymodiga känslor, för att blifva så oförnuftig som möjligt.

– Hvem var den herrn, som gick ut härifrån? frågade han och spände sina ögon som en uggla emot henne.

– Hvilken herre? sade Ester, som ej var hugad att bikta sanningen.

– Han som nyss var hos dig i lekstugan.

– Vill du nödvändigt veta det?

– Jag tycker att jag har rätt dertill.

– Kära du, låt bli att fråga mig. Var nöjd, om jag säger dig att allt är som det skall vara.

– Men jag säger, att jag vill veta det, och det nu genast. Jag tänker ej tåla några konster af dig.

– Jaså. Nå, då skall jag säga det. Men kanske du ångrar dig?

– Hvem var det? frågade Penna nyfiket.

– Blif ej förskräckt.

– Hvad pratar du?

– Håll dig fast i planket att du ej faller!

Penna måste skratta emot sin vilja. – Jo du lär bli ett vackert huskors3, när du engång blir varm i kläderna på Bertila gård! sade han.

– Spärra nu öronen!

– Får jag då veta?

– Jo, det var ... Spring, Penna, spring!

– Hvad för slag? Skall jag springa?

– Det var ...

– Nå?

– Kungen!

Penna föll icke, ej heller sprang han – ty det var emot hans natur – men väl blängde han på ett sätt, som kunde jemföras med den bekanta gäddans, hvars ögon, säges det, voro stora som trätallrikar4. – Kungen? upprepade han.

– Är det så förunderligt? skrattade Ester. – Vet du icke, att jag och min kusin och på köpet Erik ha alla varit vid hofvet? Kungen var så nådig och kom att fråga huru vi må, och dessutom lät han helsa och säga dig, att du gör väl i att rätta dig efter mig och annat förståndigt folk. Lägg det på minnet!

Med dessa ord lemnade Ester honom allena att begrunda den vigtiga nyheten, under det att hon sjelf smög sig in i sin lilla kammare, för att, efter det flyktiga skämtet, osedd få gråta ut.

Penna stod en stund bestört, rådvill och oklar i hufvudet. Han kunde väl förstå, att hans fästmö endast gäckats med honom; men hvad det betydde var honom en gåta. Han trodde icke Ester mer än jemnt. Svartsjukans onda ande hade nu engång fått makt med honom, och han beslöt att icke gifva sig någon ro, innan han tagit reda på rätta sammanhanget.

Vid det han, grym i hågen, vände tillbaka till gården, hörde han den gamle Larssons röst, som gaf några matroser befallning att genast ro honom ut till Hoppet tillika med kapten Gast. Penna fäste sig icke vid det ovanliga i denna utfärd på en sådan dag och midtuti kungsbrådskan. Han klef med gravitetiska steg ut i staden, för att söka på bar gerning ertappa sin förmodade rival.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 så framt – om.

2 trumfige – satta.

3 huskors – besvärlig hustru som är en plåga för sin man.

4 den bekanta gäddans, […] trätallrikar – Det är oklart vad Topelius anspelar på.

25. På Brändö redd.

Riksdagsmannen Larsson gick ned till hamnen, åtföljd af kapten Neptunus Gast. På denne gynnare tycktes sagan om rofstjelkarna redan ha slagit in: han såg ut som ett potatesland efter en frostnatt. Den nyss så styfva hatten slokade kring öronen, det stärkta kråset slamsade utanför västen: karlen hade på en timma blifvit glåmig, hopfallen och följde som en våt hund efter sin stränge redare, hvilken knappt bevärdigade honom med en blick.

Ej långt ifrån hamnen mötte de grefve Bertelsköld, som företagit en promenad kring staden, kanhända för att upplifva gamla minnen, kanhända ock för att gifva de stormiga böljorna inom hans själ ett andrum att lägga sig. Larsson igenkände honom på ögonblicket, och ett besynnerligt, hånfullt löje for öfver den gamle mannens vissnade läppar.

Äfven Bertelsköld igenkände sin gamle arffiende, hvilken han nyss velat uppsöka och erbjuda en lysande försoning genom att begära borgaredottren till sin grefvinna. Nu var detta möte honom olägligt och motbjudande; men för mycket verldsman, för att låta märka sina känslor, helsade han artigt som en gammal bekant.

Äfven Larsson syntes glad och upprymd. Sedan han gjort sig underrättad om grefvens resa och om kungens ankomst, hvilken ej skulle inträffa förrän på aftonen, föreslog han grefven att göra honom sällskap på en timmas utfärd åt redden. Bertelsköld samtyckte, och slupen lade ut.

Dagen var solig och vacker; en lätt bris fyllde de hvita seglen. Man talade om riksdagen och om partiernas ställning. Grefven frågade skämtande, om riksdagsmannen ännu var lika ifrig Mössa som förr.

– Till lif och själ, svarade Larsson. – Och grefven är sannolikt Hatt, som han alltid varit?

– Från hufvud till fot, svarade Bertelsköld ironiskt.

– Men en hatt, som räcker från hufvud till fot, sjunker ned öfver ögonen och förblindar en menniska. Hvad säger hans majestät, – jag menar i all underdånighet, hvad säger hennes majestät derom?

– Hennes majestät säger, att man måste hålla sig väl med alla partier, för att slå det ena med det andra, efter behof.

– Då fruktar jag att Hatten är den, som först blir slagen af hufvudet, sade Larsson.

– Det är möjligt. Men för närvarande är det Mössan, som fallit af knaggen, svarade Bertelsköld i samma skämtande ton.

– Alltså, återtog riksdagsmannen med ett slugt löje – alltså är det afgjordt, att vi förblifva fiender och hvar på sin sida icke underlåta vid första lägliga tillfälle att störta hvarandra öfver bord. Men är det icke möjligt, att vi för en dag sluta stillestånd med hvarandra?

– Deri ser jag ingen omöjlighet. Jag har sjelf ämnat föreslå någonting dylikt.

– Nå, då äro vi ense. Det skall blifva för mig och mitt hus en stor heder att få se herr grefven som gäst på min dotters bröllopp, som blir om någon vecka.

Larsson hade väl beräknat detta stygn, som han måttade åt sin motståndare. Det kom likväl icke så alldeles oväntadt, som han hade förmodat, och förslöades derföre, innan det nådde hjertat. Bertelsköld mörknade en hastig sekund, men svarade snart:

– Så framt det blir mig möjligt att dröja i Wasa, skall jag hafva den äran att infinna mig på ett eller annat sätt.

– Ingen kan bättre än grefven sjelf bedöma sättet, sade den gamle med tonvigt. Det var honom icke rätt klart hvad grefven menade.

Bertelsköld bet sig i läppen. Han hade aldrig kunnat finna ett lämpligare ögonblick för en förklaring af det, som tyngde hans hjerta. Men bredvid honom vid rodret satt Gast, som i all sin ömklighet glodde vid detta tal, tigande, men med en basilisks1 ögon på riksdagsmannen. Det som bordt sägas blef derföre osagdt.

– Det är i dag min födelsedag, återtog Larsson efter en stund. – På sådana dagar gå många gamla minnen igen. I dag har jag framsökt den gamla yxen, som tillhört min stamfader, och gifvit henne åt min blifvande måg. Jag tror just icke mycket på skrock, men jag bekänner att jag ogerna skulle se det der nötta yxbettet gå ur min slägt. Det är dock alltid en hågkomst af förfäderne. Grefvens slägt har ju ock något dylikt? En gammal ring, vill jag påminna mig?

– Det sägs så, men jag vet intet derom, sade grefven kort.

– Huru? Skulle grefven ha mist den gamla klenoden, som gått i arf genom så många ätteleder?

– Min farbror presidenten skall ha förvarat den som en kuriositet, men vid hans död gick den förlorad, jag vet ej huru, och det är mig också temligen likgiltigt.

– Det är sannt, jag glömmer att grefven ej kan ha hört alla dumma historier, som voro i svang på min ungdom för sextio eller sjuttio år tillbaka. Hvad menniskor kunna sätta ihop för galenskaper! Det sades att Bertelsköldarnes ring, som burits af två Sveriges konungar, skulle bringa med sig lycka i allt. Man påstod att grefvens hela slägt skulle stå eller falla med denna ring. Jag tror till och med att man ansåg ringen för ett djefvulens påfund, för att bringa menniskor på fall genom högmod. Eller huru, kapten? ... Men hur sköter han rodret? Han faller ju af för vinden rakt emot Klemetsö grund!

Kapten Gast mumlade något som ingen begrep och lofvade upp.

– Jag har hört något skrock berättas, sade grefven med mera intresse, än han gerna ville låta förmärka – men det har undfallit mitt minne. Skulle händelsevis ni, som var i Stockholm den tiden min farbror dog, ha försport något om ringens upphittare, eller snarare hvem som stulit den?

– Jag hade min själ annat att tänka på den tiden, när holländarne knepo min präktiga spanmålsflotta2. Jag vill likväl förmoda, att tjufven eller tjufgömmaren icke undgått sin vederbörliga näpst3. Eller huru, kapten, har han hört något derom?

I stället för svar gjorde kapten Neptunus en gastlik4 grimas. I detsamma törnade slupen mot en undervattenshälla och krängde åt sidan, men lyftades genast åter flott utaf nästa våg, ty man hade nu kommit under inflytandet af en starkare vind, som blåste in genom Brändö sund.

– Lofva! brummade redaren. – Han styr som en Nerpesbo. I en knapp vändning hade vi kunnat vända kölen i vädret ... Men hvarom talade vi? Jo, folket säger, att grefvens farbror presidenten med tillhjelp af detta lyckoting svingade sig upp till höga värdigheter och stora rikedomar. Det vore ej så oäfvet att äga en sådan tomtebisse5!

– Låt oss ej mera tala derom.

– Förlåt att jag är så dristig, återtog riksdagsmannen, och hans ton, som varit gäckande, blef i hast allvarsam. – Der har grefven ett bevis af hvilken ull den makten är, som vill ställa sig mellan konung och folk. Er farfarsfar var son till en bondedotter, blef derpå ryttare i trettiårakriget; kom sig så upp i verlden ända till generalsvärdighet och till ett fursteligt gifte. I stället att tillskrifva detta hans soldatlycka och duktiga klinga, hittade någon narr på att tala om lyckoting. Och ju mera folk trodde derpå, desto högfärdigare blef slägten utaf sin stora lycka, som hettes vara himmelens verk, fastän jag i min enfald håller för att den lyckan smiddes af Belsebub6.

– Var god och tala om edra affärer, genmälde Bertelsköld stolt.

– Nej, ursäkta, jag har sagt er far och farfar sanningen, och jag tänker sjunga rent ut äfven åt er. Jag tror att grefven är på det hela en bra karl, fastän en smula bortblandad af krimskrams, och vore ni icke min fiende, skulle ni kanske vara min vän. Men liksom alla edra likar, är ni bortkollrad af högfärdstankar, och Gud nåde er, om ni nånsin får ringen tillbaka, ty då går det med er som med alla de andra. Jag tänker det vore en välgerning att för alltid befria er från detta fördömda olyckstyg.

– Jag förstår ej er mening, svarade Bertelsköld. – Är det för att förolämpa mig och skymfa min familj, som ni bjudit mig ert sällskap i dag, så hade det varit värdigare edra grå hår att icke tvinga mig ...

– Hvartill?

– Att säga er hvad en gammal man borde veta bättre än jag. Högmodet är det sista fel, som en samhällsklass borde tillvita den andra. Det kan bo under en tiggares trasor; det kan svälla ganska högt under en borgares guldfodrade jacka!

Larsson smålog. – Derom skola vi ej tvista, sade han kallt. – Jag ville fråga er: skulle ni ej anse den, som befriar er från den olycksaliga högmodsandan i konungens ring, för er och er slägts välgörare?

– Jag skulle svara honom: sköt edra egna affärer, och blanda er ej i det som icke angår er.

– Så, så; nå, låt oss ej mera tala derom. Vet ni, herr grefve, att här är djupaste stället på hela redden; fulla aderton famnar7, skulle jag tro. Det är ej mycket att vara hafsdjup, men alltid något för en grund kust, som vår. Det som här faller i sjön, det kommer ej för menniskors ögon förrän på domedag ... Håll kurs der vid rodret; ser han icke att seglen lefva!

Bertelsköld svarade icke.

Larsson uppreste sig nu från aktersitsen i slupen och höll ett litet svagt blänkande föremål mellan tummen och långfingret. – Jag undrar, sade han, – hvem som skulle ha lust att söka på hafsbottnen det jag nu håller uti min hand.

Han hade icke väl uttalat dessa ord, innan kapten Gast med alla åtbörder af det ursinnigaste raseri kastade sig öfver honom och sökte att rycka föremålet ur hans hand. En förtviflad brottning uppstod. Slupen, utan styre, lofvade i vinden och backade straxt derpå för lefvande segel. Utom de tre personerna i aktern funnos i fören två matroser. Dessa rörde sig icke i första häpenheten, troligen emedan Hoppets besättning fullt och fast trodde, att den som rörde vid kapten Gast var utan förskoning dödens man.

Men kaptenen fick en annan motståndare, som icke var släpphändt. Bertelsköld kastade sig i sin tur öfver angriparen och ryckte honom tillbaka, så att det knakade i de breda skuldrorna. När Gast såg sig underlägsen, försökte han att störta sig och Larsson på samma gång öfver bord. Den gamle hade varit förlorad, derest icke Bertelskölds starka arm i sjelfva fallet ryckt honom tillbaka in i den krängande slupen. Det dröjde ej heller länge, innan kaptenen låg redlös på slupbottnen, bakbunden med en tillhands liggande tross. Slupen dref åt land och matroserne rörde sig icke.

– Hal an skot, edra hundar! Grefven tar rodret! kommenderade Larsson med förundransvärd kallblodighet.

Slupen stack åter upp i vinden och närmade sig samma punkt, der striden börjat. Då steg den gamle åter upp från aktersitsen.

– Ni tog ett bra tag nyss, grefve Bertelsköld, sade han, – och jag skall bevisa mig tacksam derför. – Vi äro nu åter på aderton famnars vatten; jag önskar det vore dubbelt så djupt, men det torde förslå. Gif nu akt – och ni också, gamla filfras8 der på båtbottnen! Ser ni hvad jag håller i min hand? Pang – nu ligger han der, för evigt begrafven i hafvets djup!

Ett ljud som den sakta knäppen af en fiolsträng förnams i detsamma, svagt, men tydligt, när det kastade föremålet sjönk under vattenytan.

– Hvad var detta? utropade Bertelsköld.

– Det var konungens ring, svarade Larsson kallt.

– Hvad har ni gjort; på detta sätt lönar ni mig för det jag räddat ert lif!

– Ja – svarade riksdagsmannen, – och jag tänker att sämre än jag har mången man betalat sin räddare. Vi äro nu qvitt. Hör mig! Jag tager himmel och jord till vittne derpå: Så visst som denna ring aldrig mera skall skåda dagens ljus, så visst skall heller aldrig någon förbindelse ske mellan Larssöner och Bertelsköldar i tidernas tider. – Vi kunna nu vända tillbaka till staden. Ligg der, usla kopparbit, som varit en orsak till så många menniskors timliga och eviga förderf! Ligg der, du djefvulens bländverk, till domedag, och må sjelfva fiskarna i hafvet sky det rum, der ditt fördömda otyg ligger begrafvet i sanden.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 basilisks – grymt fabeldjur, en blandning av tupp och drake.

2 den tiden, när holländarne knepo min präktiga spanmålsflotta – Se elfte berättelsen »Borgarekungen», kap. 27 »Minorna börja springa», s. 908, r. 18–25.

3 näpst – bestraffning.

4 gastlik – spöklik.

5 tomtebisse – tomte; enligt folktron en varelse som för med sig välstånd till ett hus ifall den bemöts väl.

6 Belsebub – djävulen.

7 aderton famnar – ca 32 m; en famn motsvarar knappt 1,8 m.

8 filfras – eg. rovdjuret järv, känd för sin glupskhet.

26. Mera om konungens svit och resa.

Mer än en timma hade den stora slägtmiddagen i Larssonska huset väntat på hufvudpersonens återkomst; skinkan hade torkat, pansar-rofvorna1 blifvit brunare än lofligt var, kalfsteken vidbränts, såsen stelnat och kronbakelserna2 hade redan länge stått vördnadsfullt uppradade på det stora silfverfatet. Alla hade undrat, hvilka vigtiga angelägenheter förmått den gamle riksdagsmannen att på en sådan högtidsdag, och just före middagen, göra en utfärd till redden. Ändtligen återvände han, tröttare än han sjelf ville låta förmärka. Det som tilldragit sig på Brändö redd förblef en hemlighet. Matroserne hade fått betaldt för att tiga, och kapten Gast hade åter blifvit frigifven, så snart man lade i land, med tillsägelse att, derest han ville undvika ansvar, med det fortaste packa sig bort från staden.

Kring det stora bordet församlades nu slägten i tre omgångar: först de äldre och förnämligare, derefter de yngre, slutligen barn och tjenstefolk. I högsätet satt den gamle husfadern, till höger om honom sönerna med deras hustrur, till venster dottern Ester med sin fästman och brorsdottern Marie; derefter de öfriga efter ålder och värdighet. Andra sonen, pastor Bertel, välsignade maten, alla gjorde åt anrättningarna en heder, som var desto grundligare, ju längre de väntat, och slutligen sjöngs en tacksägelsepsalm.

När allt detta var väl förrättadt, begaf sig husfadern till middagshvilan, under det att gästerna skingrades för att åskåda förberedelserna till kungens ankomst.

Det dröjde icke heller länge, innan den ena förelöparen efter den andra visade sig. Hofmästaren Åberg, köksmästaren Björck, hofbagaren Kammecker, hofkyparen Laurent samt mästerkockarna Severin och Arelius med deras betjening* hade ankommit redan på förmiddagen med konungens kök och försatte med sina högvigtiga anstalter hela staden uti uppståndelse. Det var nemligen bestämdt i den kungliga marschrutan, att hans majestät skulle hvila en dag öfver i Wasa efter resans besvärligheter, och då landsens fader alldeles icke var någon föraktare af ett godt kök, så måste det ligga staden ömt om hjertat, att dertill lemna alla tillbehör, som stodo uti dess makt. Redan från våren hade derföre kalfvar, grisar, gäss och till och med några kalkoner i residenset åtnjutit den omsorgsfullaste uppfostran, för att i behaglig tid offra sitt lif för konung och fädernesland. Man hade dragit försorg om den allrararaste4 mjölk och den tjockaste grädde, som någonsin alstrats i en stads ladugård, alldenstund dessa förståndige Wasaborgare, då likasom i en långt sednare tid, förstodo konsten att med en inbringande köpenskap äfven förena en klok landthushållning. Då, som i nyare tider, såg man nemligen drifter af välmående kor morgon och afton vandra långs stadens gator till och ifrån deras sommarbete (hvilken vandring i dag likväl, för en nödig omtanke om gatornas snygghet, måste ske uppå sidovägar) – och höbergningen, som just inföll vid denna tid, var här ett icke mindre vigtigt tidskifte, än i landsbyarna rundtomkring. Utom dessa välfägnader hade man dragit försorg om att kunna bjuda färsk spenat och andra grönsaker ifrån kryddgårdarna, och under hela den ljusa Julinatten hade ungdomen i närmaste byar varit ute på hjortron- och smultronplockning, för att kunna bjuda riksens majestät någonting riktigt smakeligt af landets produkter. Detta allt hemtades nu till de förnäma kockarnes disposition, och dessa myndiga herrar, som stoltiserade i deras fina hvita förkläden, behagade understundom med en flyktig nick gifva tillkänna deras nådiga välbehag öfver det goda folkets undersåtliga nit.

Utom grefve Bertelsköld, som kommit med landshöfdingen, anlände senare på dagen hofqvartermästaren baron Forssner, öfversten baron Carl Adlerfelt, fänriken baron Löwenhjelm m. fl. herrar och några af de kungliga lakejerna. För hvarje vagn, som syntes vid Runsar by, der den första stora äreporten prunkade i solskenet, upphöjdes hurrarop af det församlade folket, som stod högtidsklädt i täta skaror vid sidorna af vägen, och många klättrade på gärdesgårdarna från byn ända till stadens södra tull. För hvarje gång svarade herrar och lakejer med ett förnämt småleende, och för hvarje gång fann sig folket bedraget i sina förhoppningar. Bland hopen funnos tingsskrifvare, sjömän och andra durkdrifna politiska förståsigpåare, som varit resta till Stockholm och kände affärerna. Dessa utpekade för folket med slug min hvilka bland de ankommande herrarne ansågos för Hattar och hvilka bland dem voro kände som Mössor i deras politiska åsigter. Nu bar en del af de manliga åskådarne mössor, försedda med glasperlor och tuppfjädrar, andra åter buro, dagen till prydnad, hattar af ortens tillverkning. När då folkhopen hurrat för kungen, men fann sig besviken, begynte i förtreten det qvicka upptåg, att så ofta en Hatt for förbi, kastades idel mössor i luften, men så ofta der for en Mössa, flögo hattarne himmelshögt. Och det roade folket obeskrifligt. Äfven de, som ej hade reda på sjelfva meningen, följde i fröjden det gifna exemplet, och der var ett stoj och ett jubel, hvilket naturligtvis tolkades som idel underdåniga fägnadsbetygelser. Molnbilderna på den politiska horisonten afspeglade sig på detta sätt, liksom ett flygtigt norrsken, högt upp uti nordanbygderna.

Konungen sjelf ... men det torde kanske förlåtas, om vi ännu meddela följande poetiska beskrifning »utan allt fjäs» om hans resa inom Finlands landamären*.

Till Degerby, Sottunga,* Korpoa Ström,

Jungfrun, Mjösund, Konungen länder,*

Barnen derstädes bär Himlen beröm,

Som til dem sin Smorda afsänder,

Hange-Udd, Baresund, Porcala-Näs*

Med Svea-Borg, Gustafva-Svärdet*

Prisa vår Hjelte, som utan allt fiäs

Åt dygden ger lönen och värdet.

Hjelten han hamnar vid Helsingefors,*

Och tager sitt afsked af Loge,

Som stänkte sin våg i kröken och kors,

Att lyda Dens Snäcka de droge.

ADOLPH Han stiger ej förr upp til lands,

Än alla lycksälla de fjäten:

Visa sin vördnad är hvar en til hands;

Kring staden hörs ljufliga läten.

...............

Således blir Konungen tagen emot

Af trogna och redliga Finnar:

Knapt uppå stranden han sätter sin fot,

Förrän lydnad och kärlek Han vinner.

Sedan far Hjelten lyckönskad och ser

Den Borgen, som kallas ULRICA,*

Och Långörns Fästninge-värk med de fler,*

Samt huru de dervid månd fika.

Midsommars dagen tilbringes med fröjd

Och böner, just såsom i Sverge;

Vid alt sig visar Kung ADOLPH rätt nöjd

Och reser sen bort til Broberge;*

Omsider Borgo den Nåden nu får,*

At fägna sin Herra och Fader,

Hvilken til Templet, lik David, upgår,

Går dädan båd tröstad och glader.*

Resan fortsättes med Stycken och Skott,

Med Böner och Låfsång tillika:

Himmelen ville den Skatten De fått

Beskärma och aldrig undvika,

Hvilken helt kärligen tages i famn

Vid Forsbya-Bruk och LOVISA,*

Som fick det dyrbara kongliga Namn

Alt efter vår Drottning, den Visa.

Til Lill-Abborfors och Anjala By,*

Far Hjelten och Kjeltis beskådar:

Glädjen den håller vid gränsen ett gny,*

Som Kjämpar från Holmgården bådar:

Desse uppvakta vår mildrika Far,

Ej utan at deröfver undra:

Det Han den vårdnad om Finnarne drar

Som Tio knapt gjort ibland hundra.

Hjelten han reser till Tavastehus,*

Det åldriga Fäste beskåder;

Finnar af trohet der mera än krus

Mottaga Den öfver dem råder.

Skott uppå skott ifrån Fästningen sker,

Så Bergen och Dälder de svara:

Alt hvad man hörer å finner å ser

Ber konungen välkommen vara.

Han som en Fader vet fägna en hvar

Med nåde, med mildhet och skänker;

Hvarpå Han afsked af barnena tar,

Och sedan til Åbo Sig tänker.*

Vägen utvisas med blomster och krans

Och konstige lommige granar:

Ungdomen skockas mot Honom i dans,

Och Åldren för längtan ej stanar.

Taflan här synes af Nymphernas tropp,

Af Phoebus, af Mars och Minerva;

Alla nu skynda sig uti det hopp,

At Konungens nåde förvärfva:

Themis hon kastar sig ned för Hans fot,

Begärar få synen tilbaka:

Mercur för vimplar på master och skot,

Han sirar i glädje sin Draka.

Nämna jag borde de dundrande skott,

Som höras om morgon och qvällen,

Dem til en plägning vår Hjelte har fått,

Vid alla ombyten och ställen;

Dessa med röken och krutet förgå;

Ty tänker jag dem at umbära,

Men qväder hur nögde Finnarne stå

Och skåda sin Konung den kjära.

...............

Derföre komma de nögda ihop,

Likt Fisken om våren att stimma,

Fira de stunden med glättuga rop,

LUDOVICAS Födelse-Timma.*

Alla ä nögde sin Konung att se.

Dock längta sin Drottning at skåda,

För Hennes lifstid de Himmelen be,

Och önska allt godt åt dem båda.

Resan för Hjelten till Wittis bortbär,*

Och vidare fram til Pasqvila,

Sedan til Jervis, Ninisalo, der

Det börjar till Kyro snart ila.*

Skogen den långa Kung ADOLPH beser

Och lyckligt till Wasa anländer;*

Folket der skockas allt mera och mer,

Och glädjen till Högden uppsänder.

Men som läsaren torde hafva nog, afbryta vi tillsvidare här.

Fotnoter till detta avsnitt

* Källardrängen Hornay, slagtardrängen Ekerman m. fl. Man förvarar ännu i Wasa en fullständig förteckning på konung Adolf Fredriks svit3 vid detta märkvärdiga tillfälle. Hela sviten under finska resan steg till 78 personer, men icke alla voro med uti Wasa.

* »Konungens Lyckliga Resa från Stockholm öfver Ålands Haf, genom Nylands, Tavastehus, Åbo och Björneborgs läner, samt och Öster- Nor- och Westerbotten, Ångermanland, Medelpad, Helsinge- Gestrike- och Upland, till Drottningholm. Börjad d. 12 Junii, fulländad d. 10 Aug. 1752», Qväden af Hjalmar. Sjunges som: Rest hafver jag öfver vatten etc. Stockholm, tryckt hos P. J. Nyström, 1752. Dessa numera högst sällsynta qväden, hvarur två verser förut blifvit meddelade, voro för Fältskären obekanta, men äro uti finska universitetets bibliothek förvarade till efterverldens uppbyggelse.

* Den 15 Juni.

* den 16 och 17.

* d. 18 och 19.

* d. 19 och 20.

* d. 20.

* Den 21 Junii.

* Den 23, som var Hans K. Maj:ts höga Namnsdag.

* d. 25.

* d. 27.

* d. 28.

* d. 29, 30 Junii och 1 Julii.

* d. 3.

* d. 4.

* d. 7.

* d. 10.

* Den 13 Julii.

* den 15.

* den 16.

* den 18.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 pansar-rofvorna – ett slags som människoföda avsedda rovor, här stekta; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 kronbakelserna – mandelbakelserna i form av kronor; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 Man förvarar ännu i Wasa […] Adolf Fredriks svit – Topelius gjorde en avskrift av förteckningen med rubriken »Hans Kongliga Majestäts Suite under resan genom Finland 1752, om sommaren», se NB 244.111 (s. 371–374).

4 allrararaste – ypperligaste.

27. Kungens ankomst och prostens tal.

Sedan folket på detta sätt varit i rörelse alltsedan tidiga morgonen, ankom landsens fader, konung Adolf Fredrik, ändtligen klockan mellan 7 och 8 på aftonen. Ingenting var försummadt, för att göra intåget så praktfullt som möjligt. Vid konungens sida i den fyrspända granna vagnen sutto excellensen grefve Claes Ekebladh och lifmedikus Petersen. Närmast derefter åkte generalen baron Ungern Sternberg med adjutanten Rehausen; derefter hofmarskalken baron Löwen med assessor Schutzen och så vidare hela raden af svit och betjening till och med kammarpagen Tornerhjelm och kammartjenaren Bedat, källardrängen Hornay och böss-spännaren Asmüs, hvilkas märkvärdiga namn likaledes blifvit förvarade åt efterverlden*. Landshöfdingen var hans majestät till möte ett stycke från staden, under det att ortens tjenstemän, presterskap och borgerskap stodo med svetten i pannan, hattarne i handen och ryggen i bugter vid den nymålade tullporten, utsirad med Wasa stads ärofulla och kungliga vapen.

Det blef ett halloh, när först länsmannen kom ridande, som en sopqvast fösande folket ur vägen, – när sedan de kungliga förridarne sprängde fram på sina löddriga hästar och när slutligen vagnarne syntes i vägens krökning vid Runsar. Konungen lät köra sakta och nickade nådigt åt alla sidor. Folkets hållning var värdig. Dessa ryggar voro ej vana vid djupa krökningar. Adolf Fredrik var dock verkligen älskad, – älskad med hoppets kärlek, ty han hade ännu ingenting annat gjort, än mottagit kronan, – men redan detta gjorde honom hyllad i Österbotten, som icke tyckte om herrestyrelsen och riksdagsgrälen under salig kung Fredrik.

– Nej, se så himmelens nådiger han ser ut! sorlade folkmassan.

– Och så saktelig! Och intet kyndogare* än annat kristeligt folk! menade andra.

– Gud sig förbarme, tror jag intet att han helsade på mig; månn’tro han känner mig? utbrast gästgifvarmor från Martois, högeligen häpen och smickrad, der hon stod i sin nya, stärkta kamlottsklädning som en hvetebrödsbulla3 bland hålbröd.

– Håll er mun! brummade en gammal trasig tiggare, en karolin från Wörå, och vände sig om. – Liksom ej folk sett kungar förr! En kung skall vara kyndog och stor på sig. Riksens majestät skall ha armar som jernstörar och veta att rappa till. Och rida skall han, så det sprakar i stenarna; inte sitta så der som en stoppad ullsäck på mjuka vagnsdynor! Annat krut var der i kung Carl! – Och dervid lyfte han på den trasiga hatten.

– Men se huru landshöfdingen bockar! hviskade åter några i hopen. – Hjertandes, så mjuka de nu äro i ryggbastet, de högfärdiga herrarna, som annars förhäfva sig så högt öfver andra ärliga menniskor! – Och landshöfdingens djupa bugningar fördubblade hurraropen allt rundtomkring.

Med möda blefvo dessa fröjdebetygelser bragta till tystnad, ty anledningen hvarför den kungliga vagnen stadnade vid tullen var ingenting mindre, än ett underdånigt tal, hvarpå kyrkoherden mag. Claudius Hedman, – en gammal hofman och förut kapellan vid Clara kyrka i Stockholm – beredt sig för tillfället. Olycklige konung, dessa öfversvinneligt svassande tal på vers och prosa hade förföljt honom värre än myggor alltsedan han satte foten på finsk botten, och om han haft skäl att frukta för några mödor på resan, så var det för dessa. Nu kom han från Tavastskogen, efter en het dag, längtande att hamna i lugn och att få utbyta den dammiga resdrägten mot den sidenfodrade nattrocken, och så regnade åter en talare ned från den molnfria himmelen! Tunga krona, hvarföre bar du bland dina många törnen äfven vältalighetens rosor!

– Ehuruväl* – sade talaren – ett under blidare himmel framalstradt eldfängdt snille samt ett mera uppstädadt hufvud, än af ett kallt norrland kan förväntas, borde billigt vara vid detta höga tillfället en tolk af den ogemena glädje, som eders kunglig majestäts – (djup bugning) – här församlade allerunderdånigaste undersåtare af presterskapet hysa; så fördristar sig dock i djupaste underdånighet inför eders kunglig majestät – (ny bugning) – jag ringaste prestman med mitt och mina medbröders tillgifvenhets- och underdånighetsoffer på eders majestäts nådesaltar att infinna – (bugning i rät vinkel).

– Store konung! fortfor talaren – tillåt, såsom en Alexander Magnus, en fattig undersåte framkomma med en näfva vatten i stället för gåfvor och skänker!

– Vi tacka herr prosten; det skall vara oss synnerligen kärt – afbröt honom konungen, som verkligen långt heldre skulle ha mottagit »en näfva vatten»; men talaren lät sig icke förskräcka, utan fortfor under idkeliga4, upprepade bugningar:

– Undersåtare hafva fått lof att uppoffra en tyrannisk öfverhet – (här ryckte landshöfdingen prosten i kappan) – icke allenast allt det de egt, utan ock deras aldrakäraste, jag menar lifvet. Eders kunglig majestät älskar intetdera ...

– Nej, min gode herr prost ... inföll åter konungen och torkade svetten från pannan.

– Derföre ock dess undersåtare i gemen, synnerligen vi af presterskapet, uppoffre oss eder kunglig majestät, såsom en dyr Herrans smorda5, med hela vårt hjerta.

Konungen suckade, troligen rörd af så mycket nit.

– Aldrig – fortsatte talaren – aldrig kunde en Orfeus så väl uppställa sin harpa, som att icke vi i högre ton instämme med vår undergifvenhets betygande i landsens tallösa fägnebetygelser.

– Gifve himmelen att de verkligen vore tallösa! hviskade excellensen Ekebladh i sin grannes, doktorns öra. Men talaren fortfor:

– En hednisk Diogenes må väl älska solens sken mera, än Alexander den stores skugga. Vi fägna oss icke allenast af eders kunglig majestäts nådestrålar, utan utbedja oss äfven den höga förmån, att uti fridens lugn få såsom barn, njuta nådigt hägn under eders kunglig majestäts, såsom landsens faders, vidsträckta skugga ...

– För all del, ingen allusion på hans majestäts korpulens! hviskade landshöfdingen, som märkte att konungen började tröttna. Talaren fortsatte dock oförtrutet, i det att han med en tillbörlig bugning önskade att icke allenast kunglig majestät måtte befinna sig efter resan i »en hög, sjelfönskelig helsa», utan ock hela det kungl. huset och vår allernådigaste drottning uti ett välsignadt tillstånd; förliknande kgl. majestät vid midnattssolen i Torneå, och – så visst det är dager, fast stundom solenes sken ej är synbart och verkande, så visst lefve vi i det otvifvelaktiga hoppet, att eders kunglig majestät aldrig lärer tröttna låta sin höga ynnest och sin högstmedfödda kungliga nåd öfverstråla ...

Kratsch! I detsamma ramlade det murkna planket vid tullhuset under öfvervigten af de många åskådare och åhörare, som under talet alltflera klättrat upp för att se kungen på närmaste håll och nu oförmodadt kommo att presentera sig för hans majestät i de mest ovanliga och mot all etikett stridande ställningar.

– Är någon sårad? frågade strax den godhjertade konungen, under det att hästarne ryckte till och stadens polis, bestående af en fiskal, en stadstjenare och två brandvakter, häpne armbågade sig fram till olycksstället.

– Det var bara en liten kullerbytta, ers majestät, svarade gymnasisten Erik Ljung, som suttit högst på planket, men flinkast kommit på fötter igen och åter stod med mössan i handen, färdig att hurra, med ännu värkande hand och så hes han var, efter att ha skrikit turvis för både hattar, mössor och majestäter.

– Det är ju min extra hofsvarfvare! utropade kungen, som glömt namnet, men genast igenkände det friska och glada ansigtet.

– Till ers majestäts tjenst, svarade gossen. – Så mycket hade han i hofluften lärt att lägga sina ord.

– Kom till mig i morgon, jag har något att säga dig, fortfor konungen nådigt och otvunget, glömmande hela den ceremoniösa högtidligheten.

Erik Ljung bockade så att den långa, ljusa luggen föll honom öfver ögonen.

– Alldenstund Wasa stad således har den oskattbara nåden och lyckan att åter, efter halfannat sekels förlopp, skåda solen ... begynte den oförtrutne talaren, som för den långa och granna inledningens skull ännu ej hunnit komma till sitt egentliga ämne.

– Sapperment!6 det var ett långvarigt mörker! hviskade Ekebladh.

– ... Solen, säger jag, som med sina lifgifvande strålar upplyser det åldriga Thule7 ...

– Vi tacka, Vi tacka, sade konungen afbrytande.

Men talaren kunde omöjligt taga på sitt samvete att låta hans majestät gå miste om resten af sitt öfverlästa, långa, predikomessiga tal. – Alldenstund, började han åter, – solen nu uppgår i all sin fägring öfver dessa nordliga bygder ...

– Hon går ned, min bästa herr prost, hon går ned, och det är tid att vi gå till hvila, inföll åter det olyckliga majestätet.

Landshöfdingen ryckte talaren i kappan.

– Och alldenstund – fortfor den envise talaren – alldenstund stjernorna dervid mista sitt sken och den behageliga månen utsläcker sin lykta vid åsynen af Phoebi lysande vagn8 ...

– Kör! sade kungen.

Vagnarne satte sig i rörelse, det sköna talet öfverröstades ögonblickligen af folkhopens hurrarop, och der stod den häpne talaren, utan att begripa huru kgl. majestät kunnat låta ett så ypperligt tillfälle gå sig ur händerna att höra ett tal, som, enligt talarens mening, icke bestods alla dagar ens åt en resande landsfurste.

Största delen af folkmassan skyndade efter till Korsholm, för att, om möjligt, ännu hinna se kungen stiga ur. Andra åter, som ej hade lust att täfla i kapplöpningen, samlade sig med mycken förundran kring Erik Ljung och ville nödvändigt veta hvad kungen sagt honom.

– Det angår er inte, sade Erik förlägen.

– Han kallade dig sin extra hofsvarfvare; hvad kunde hans majestät mena med det? frågade en rådman, som stått nära till vagnen.

– Sade hans majestät hofsvarfvare? frågade Erik tillbaka.

– Det hörde jag med mina egna öron, bedyrade rådmannen.

– Jag tyckte han sade hofskarfvare, menade Erik.

– Skarfvare? Ja, så var det. Hofskarfvare! Det var högst besynnerligt. Hvad kunde han mena med det?

– Jo, sade Erik med vigtig min, – jag råkade bo några veckor hos mästerskräddaren vid hofvet, och efter som kungen brukade hvar månad blifva en eller ett par tum tjockare om lifvet, så brukade hans majestät alltemellanåt helsa på oss, för att låta skarfva sina kungliga nattrockar. Derföre kallade han mig sin extra hofskarfvare.

– Men han bad dig komma till sig i morgon?

– Sade han det?

– Jag måtte väl ha hört det, som stod bredvid honom.

– Jaså, – nå, hvad är det vidare, än att han åter blifvit ett par tum tjockare af att höra på långa tal, och derföre skall jag nu åter dit för att ändra nattrocken.

Med dessa ord smög sig Erik sin kos.

Fotnoter till detta avsnitt

* Adolf Fredrik älskade ståt på resor. Tessin anmärker derom i sin dagbok1: »Konung Fredrik i Preussen reste, sjelf åttonde2, till Pyrmont; konung Adolf Fredrik reste 1761 till Loka med 450 hästar.»

* Stoltare.

* Fältskären synes här ha begagnat ett tal, som komministern Tunæus i Anundsjö uti Ångermanland ämnade hålla vid hans majestäts genomresa och som finnes infördt i »Lärda Tidningar» för år 1752 n:o 100. Att den aktade prosten Hedmans ord föllo sig alldeles lika, vore väl för mycket att påstå, men att de till bokstaf och anda stämde temligen noga öfverens med förstnämnde praktexemplar af tidens underdåniga vältalighet, är icke osannolikt.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Tessin […] i sin dagbok – Citatet återfinns i Tessin och Tessiniana 1819, s. 358.

2 sjelf åttonde – jämte sju andra.

3 hvetebrödsbulla – vetebulle; formen på -a allmän i finländsk svenska.

4 idkeliga – ivriga, nitiska.

5 Herrans smorda – Avser den ceremoniella påstrykningen med olja vid kröningen.

6 Sapperment! – kraftuttryck, ombildning av sakrament.

7 Thule – under antiken uppkommen benämning på nordliga områden.

8 Phoebi lysande vagn – Foibos, Febus, Phoebus är binamn till solguden Apollon som körde solens gyllene vagn från soluppgång till solnedgång.

28. Vid Korsholms vallar.

Det var vid midnattstid, en julinatt uti Österbotten. Den obeskrifliga klarhet, som utbreder sig öfver nordens sommarnätter och som icke har någonting motsvarande i hela naturen, låg glänsande öfver den lilla staden, öfver fjärdarna längre bort och öfver skogstopparna uti fjerran. En lätt rök från kyttländerna1 samm här och der som ett töcken vid horizonten, och stundom hörde man gnäggandet af en häst, pinglandet af en fårbjellra eller de jemna årslagen från en sent återvändande fiskares båt.

I staden var likväl icke allt så dödt, som man kunnat förmoda. Dessa nordbor ha en undransvärd förmåga att, liksom fåglarna, lämpa sig efter ljus och mörker. Vintern sofva de bort, sommartid vet man knappt när de sofva. Nu var dessutom kungen gäst uti Wasa: hvem ville väl då försofva sin tid? Mycket folk var i rörelse; men så tyst, som hade alla spatserat i strumpfötterna. Fick man ej se majestätet, så kunde man hoppas att ännu få sigte på någon galonerad lakej; fick man ej det, så kunde man kanske begapa de kungliga vagnarna, eller uppsnappa någon nyhet af borgare-gardisten, som gjorde vakt vid Korsholm. Och slog äfven detta felt, så återstod alltid den trösten att betrakta fönsterrutorna i residenset, räkna ut hvar sviten var inqvarterad i staden och framförallt taga reda på fönsterna uti kungens sofkammare, i händelse någon nattmössa råkade kasta sin skugga på den fällda gardinen.

Emedan sommarnattens klarhet skiner från norr, låg södra sidan af Korsholms vallar i skugga. I början hindrade denna skugga ej att urskilja föremålen, men efter midnatten uppstego moln, och då blef hon tätare.

Två karlar samtalade nära till vallen. Man kunde ej urskilja deras drag, men rösterna voro bekanta. Det var Benjamin Bertila, Penna benämnd, och kapten Neptunus Gast.

– Är ni säker derpå? sade Penna.

– Så säker som att jag står ankrad här, sade kaptenen. – Jag loggade hvartenda ord genom brädväggen i lekstugan. De talade fint om sin gamla älskog. Den främmande herrn svor och bedyrade att jungfrun skulle blifva hans hustru, och det skulle klareras i morgon dag, om än farsgubben vore ett rytande lejon.

– Sade de det?

– Visst sade de det. Och när jungfru Ester sade något om att hon var belamrad med fästman, svarade herrn: jag skall sätta din fästman i marvatten, der hvarken sol eller måne lyser på honom.

– Hvad heter den främmande?

– Namnet står ej i min loggbok, men kunglig flagg för han, så mycket är klart. Derföre är han så stor på sig och tänker i morgon segla af med din brud.

– Hörde han icke till kungens sällskap, så ...

– Det förstås; du är rädd. Vore han en jollgast2, skulle du ge honom grundskott till dödedag, men efter han för kunglig svensk flagg, törs du ej spola däcket engång. Det blir en lustig historia, när allt folk i Wasa pekar på dig med fingren och säger: se der går den stackarn, som törnade på grund, när grefven for af med hans brud!

– Grefven? Är han en grefve?

– Hvad vet jag? Någon sorts excellens måste han vara. Det kommer att göras en bra visa derom i Storkyro:

Näin, näin minä laiwan seilawan,

Kolme kreiwiä laiwalla.3

Penna teg stilla, – ett bevis att det gäste inom honom. Han hade grufveligen svårt att arbeta sig upp till arghet, men kom han engång så långt, så kände han intet mått. Och han hade nu kommit ganska långt. Han hade alltsedan förmiddagen rufvat på samma tankar: de voro nu nära att koka öfver.

– Ni ljuger! Ni har sjelf friat till Ester, och derföre ljuger ni! mumlade han mellan tänderna och grep kaptenen hårdt uti armen.

– Jag har friat till flickans pengar, sade Neptunus, – och sedan jag hört att hon ingenting får, så sticker jag tåg4. Tag henne, gerna för mig, och se huru du kan pressa en styfvers barlast ur fadren, den gamla snålvargen ... Men, det är sannt, jag hade så när glömt, att der för en annan befälet ombord.

– Om jag hade den bofven på tu man hand! röt Penna med knuten näfve.

– Jag skall säga dig något, hviskade Gast. – För en stund sedan hörde jag grefvens lakej säga till vakten: min herre brukar ej, som annat folk, sofva om nätterna. Om han går ut, så låtsa ej se honom.

– Grefven? Återigen grefven!

– Nå baron då, det qvittar mig lika. Men se der ... bränningar förut! Det är han, som kommer derborta på vallen!

Bertelskölds höga gestalt aftecknade sig i samma ögonblick tydligt mot natthimmelen, der han gick långs vallen. För honom hade Wasa ingen hvila att erbjuda efter den föregående dagens sinnesrörelser. Det var längesedan han sett en ljus sommarnatt, och det var så svalt, så skönt härute.

– Huru många sekler ha snöat på dessa vallar? sade han till sig sjelf. – Ingen vet. De gå som ett barndomsminne tillbaka i forntiden, och ingen kan säga när, ingen huru. De äro dopsyskon med kristendomen i dessa nejder och hafva engång försvarat dess vagga. Gamla vallar – det var vid eder sida jag första gången såg henne, hvars hågkomst jag ej mera kan utplåna ur hela mitt lif! I dag står jag här med mina korta minnen – i går stod här en annan, i morgon åter en annan – alla äro vi stundens barn, men J ären seklernas!

– Han tar en ginväg öfver vallen till Larssons lekstuga; han vet hvem som väntar – hviskade frestaren till sin granne.

Penna morrade som en bandhund.

– Vore jag en gammal husar, så visste jag hvad jag gjorde, fortfor den andre.

Men Penna visste icke mer hvad han gjorde. Han klättrade ursinnig upp till vallen och stod bakom Bertelskölds rygg, innan denne blef honom varse.

– Jag skall visa dig vägen till lekstugan! mumlade han och kastade sig med detsamma så våldsamt på sin förmente fiende, att denne – alldeles oförberedd på ett sådant anfall – tumlade ned från vallen, som på detta ställe var ganska brant.

Ett sakta utrop hördes dernere, och Penna kunde urskilja den fallne, liggande bland en hop sprängda stenar, som troligen blifvit ditkörda till fyllning.

– Skynda dig, gif honom knäppen der han ligger, så sqvallrar han icke ur skolan5! hviskade Gast, som smugit sig efter på vallen.

Men Penna stod orörlig. Hans raseri var försvunnet med hans medtäflares fall; han hade en oredig föreställning om att han i hettan begått ett dumt streck, och hans naturliga godsinthet begynte återtaga sin rätt.

Kapten Gast å sin sida kastade en skygg blick mot fönsterna i residenset. Det är icke rådligt att dreja bi, tänkte han. Den högfärdige herrn dernere har fått betaldt för sitt napptag i förmiddags borta på Brändö redd. Dessutom är han friarn numro ett. Jag tänker att vakten skall kölhala friarn numro två. Sedan kommer turen till svärfar. Ännu är Gast icke den vissnade rofstjelken, som de ta honom för. Är jag ej mera flott på lyckans haf, så skall jag visa dem, att jag är ett undervattens ref, och de skola förlisa derpå. De skola få betaldt för allt, och en god hyra skola de få för konungens ring!

Med dessa hämdplaner skyndade kapten Gast bort i den ljusa natten, utan att Penna blef honom varse.

Men nu hördes några ord från den fallne dernere.

– Är du en röfvare, så tag min börs, men hjelp mig härifrån, ty jag kan ej röra mig! klagade Bertelsköld.

Penna lyssnade. Han tyckte sig känna denna röst. Han stod som förstenad.

– Dumhufvud! sade åter den fallne med låg röst, – vet du ej att kungen sofver några steg härifrån? Vill du tvinga mig att väcka hela residenset, om jag ropar på hjelp?

Penna behöfde ej höra mera. Han tog ett språng, som om elden suttit uti honom, och hoppade med ett skutt ned ifrån vallen, samma väg som han skickat rivalen. Lyckligare än denne, kom han någorlunda helbregda ned och märkte ej ens att han vrickade sin fot och fick ett par duktiga blånader öfver knäna. Knappt var han nedkommen, innan han kastade sig öfver den fallne och begynte att stortjuta.

– Slyngel, vill du hålla din mun! hviskade Bertelsköld, hvilken ej annat kunde förmoda, än att han råkat ut för en galen menniska, som skulle sätta hela residenset i rörelse.

Men Penna fortfor att tjuta, och med möda kunde grefven urskilja några afbrutna ord: – Min egen husbonde! Min kära herre! ... Pardon!

Molnen hade undertiden lättat sig, och skuggan föll mindre tät. Till sin stora förvåning, igenkände Bertelsköld sin gamle trotjenare, hvilken han ej hade sett på tolf års tid. – Är det du, Istvan? sade han. – Rider dig maran, karl, efter du företager dig att skuffa mig ned från vallen?

– Hade jag vetat att det var ni! tjöt Penna ånyo storsnyftande ... Fördömda Gast! ... En hund är jag, en galen hund, som har bitit min herre! ... Käre, nådige husbonde, är ni vid lif?

– Tig, slyngel, så skall jag förlåta dig! Jag har brutit ett ben, kanhända en arm, och är ur stånd att röra mig. Bär mig strax till mitt rum; det är i flygeln af residenset, och kungens lifmedikus ligger i rummet bredvid. Men låt bli, karl, att ulfva6, annars slår jag armar och ben af dig, när jag kommer på fötter igen. Det måste heta att jag fallit af våda.

Penna var halft vanmäktig af sorg och förskräckelse. Det oaktadt lyftade han, så varligt han förmådde, den älskade husbonden på sina björnstarka ramar och vandrade så, under de löjligaste försök att nedsvälja sina upproriska snyftningar, med sin börda till residenset.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kyttländerna – kyttland: en form av svedjeland.

2 jollgast – roddare i ett fartygs jolle.

3 Näin, näin […] kreiwiä laiwalla. – (fi.) Jag såg, jag såg ett skepp segla, / med tre grevar ombord.

4 sticker jag tåg – ger jag upp.

5 sqvallrar han icke ur skolan – berättar han inte något som bör förtigas.

6 ulfva – tjuta.

29. Erik Ljung i kungens kök.

Erik Ljung hade med andra manliga gäster i Larssonska huset blifvit inqvarterad uti den rymliga nattstugan på gården. Halm var utbredd öfver golfvet; på halmen lågo åtta pojkar och unga karlar, hvar och en med sin lilla yllefilt öfver sig. I de väggfasta sängarna, två och två öfver hvarandra, lågo åtta äldre personer på madrasser, stoppade med rörvippor. Dunbolster funnos till öfverflöd för de förnämligare gästerna.

Erik somnade med tanken uppå att han skulle i morgon till kungen. Märkvärdigt förekom det honom, men hvarföre skulle han låta det störa sin sömn? Han hade haft god motion alltsedan tidigt på morgonen och sof derföre så, att man gerna för honom kunnat segla med hela huset till Westerbotten. – Väck mig klockan tre, hade han sagt åt den gamla Sanna, som uppassade hela bråten i förstugan, och som mer än någon hade den fågelnaturen, att ingen visste när hon sof om sommaren.

Knappt hade brandvakten ropat i hörnet, innan Sanna ej utan möda sökte fram sin gunstig junker i högen af filtar och halm. – Klockan är tre, sade hon.

Men Erik vände sig på andra sidan och lät sig icke bekomma.

– Vill han packa sig? fortfor gumman och ruskade honom i benet.

Omöjligt att få lif i figuren.

– Kungen kommer!

Som en pil var Erik på fötterna. Hans bästa kläder, hans finaste skjorta med stärkta kragar och faderns silfverhäkter1 vid halsen voro redan i ordning. Väl för tjugonde gången frågade modern, som ej kunnat sofva af bekymmer för den kungliga nåden, hvad kungen kunde hafva att säga honom, och för tjugonde gången bedyrade Erik, att han lika litet som hon kunde gissa dertill. – Illa kan det ej vara: han såg glad ut, försäkrade gossen.

– Du skall ej glömma att kalla honom hans majestät, varnade modern. – Kamma din lugg i farstun, innan du går in, och damma väl af stöflarna. Tala ej förrän han frågar, och se honom rakt i ansigtet. Frågar han något om dina föräldrar, så säg honom att din far tjent Sveriges krona den tiden när ingen annan här i landet än Löfving och han hade kurage dertill. Låt se att du sedan kan tiga för de nyfikna hoflakejerna och skynda dig strax hem. Akta skjortkragen, knäpp rocken ordentligt och stå ej med händerna i fickorna.

– Adjö, nu har jag ej mera tid! sade Erik och var redan i farstun.

– Gud vare med dig, barn! ropade den bekymrade modern efter honom och återvände till sina små flickor, som utan kungssorger sofvo i loftet invid nattstugan.

Klockan var fyra på morgonen, när Erik, utrustad med alla dessa förmaningar, uppnådde Korsholms landshöfdingeresidens, ej utan fruktan att kungen möjligen väntat på honom. Till sin förundran fann han allt utom vakterna i djup sömn, och när han ville in, hette det halt vid porten.

Nu först drog sig Erik till minnes, att man ingalunda brukade vara så tidig vid Adolf Fredriks hof. – När öppnas porten? frågade han.

– Vänta, var svaret.

Hvad skulle han göra? Han gick ut på vallarna och från vallarna ned på ängen. Morgonsolen sken klart öfver skogen åt Weikars, och daggperlorna blänkte på alla grässtrån. Den gamla kärleken till örter och blommor vaknade uti Eriks bröst, och så litet der än var att inhemta i den hundrade gånger förut examinerade trakten, begaf han sig att botanisera kring vallarna. Det dröjde ej länge, innan alla glada Hammarby minnen åter väcktes till lif. Om jag nu hade Erika Lindelia här, tänkte han vid sig sjelf, så skulle vi undersöka denna anthyllis2 med arkiaterns förstoringsglas ... Jag undrar hvem som nu hjelper henne att skrifva namn på plantstickorna, att pressa hennes örter och uttyda Plinius. Det gör Carl ... Carl Linnæus den lille, till skilnad ifrån den store, tillade han med en suck af saknad, hvari en liten portion svartsjuka utgjorde kryddan.

Det är bra att ingen vet hvarför jag heter Ljung! tänkte han strax derpå. Om jag skulle skicka Erika en linnæa3 från Wasa, pressad tillsammans med ett fint exemplar af erica vulgaris4? ... Det vill jag göra. Båda arterna finnas på tallbacken ej långt härifrån.

Tänkt och gjordt. Erik begaf sig till tallbacken åt Klemetsö sidan och var snart så fördjupad i sina botaniska undersökningar, att han glömde både kungen och alla moderliga råd. Ändtligen hörde han tornklockan slå. Han räknade slagen. Klockan var åtta.

Kungen har väntat på mig! var hans första förskräckta tanke. Obekymrad om snår och buskar, tog han sig för att springa och stod snart vid porten till residenset.

Denna gång slapp han in. Allt var nu uti liflig rörelse. Adjutanter och hofmästare, kockar och betjenter sprungo om hvarandra, och Wasa stads borgerskap lät i underdånighet fråga när hans majestät täcktes bevilja dem audiens. Men hans majestät var icke uppstigen, åtminstone icke klädd ännu. Borgerskapet beställdes till klockan tio. Med möda fick Erik tillfälle att tala först vid en kammartjenare, sedan vid hofmarskalken baron Löwen och underrätta dem att hans majestät befallt honom dit. Han fick tillsägelse att vänta dernere, tills han blef kallad.

Hvart skulle han gå? Rum och förstugor, ja, sjelfva gården, voro uppfyllda med folk. Erik ställde sig i en vrå uti köket.

Denna vigtiga del af residenset var för tillfället utvidgad med ett eller par angränsande rum, och i alla var stark trafik. Ehuru största delen af sviten bodde ute i staden, hade mästerkockarne och taffeltäckarne fullt upp att syssla, ty utom det närmaste bestyret till frukosten, voro stadens tjenstemän och honoratiores befallde till middag. Allt var derföre i rörelse för att på ett värdigt sätt uppbära den kungliga taffelns anseende, och allt det bästa och färskaste, som sjön, skogarne och ladugårdarne hade att erbjuda, samlades nu i kök och källrar, för att behörigen granskas, väljas och prepareras.

Vid Eriks inträde var uppror i köket. Ett olycksbådande inbördes krig höll på att utbrista mellan köksmästaren Björck och mästerkocken Arelius. Anledningen var ingen mindre än den, att sistnämnde underordnade tjensteman företagit sig den oerhörda djerfheten att göra en ändring uti den högvederbörligen stadfästade, följaktligen oåterkalleligen gällande kungliga matsedeln. Björck framtedde obestridliga bevis, att i denna vigtiga urkund, kontrasignerad af hofmästaren Åberg, stod vid sidan af andra ortens produkter, med tydliga ord skrifvet: ugnstekt gädda. Och likväl hade Arelius varit nog förmäten att vilja deraf tillreda en färs!

Till sin ursäkt anförde mästerkocken, ej utan känsla af sårad värdighet, att han hade tjenat i fem och tjugu år vid det kungliga köket. Salig kung Fredrik, som hade en utsökt smak och obestridlig sakkännedom, hade mer än en gång berömt hans fiskrätter, och hvad ugnstekt gädda angick, trodde han sig i denna del af konsten kunna täfla med köksmästaren sjelf. – Men, fortfor han, – jag tager Sveriges rike till vittne uppå huru passande det vore för en kunglig taffel att presentera gäddor om fem eller sex mark5 ugnstekta! I stället att skymfa min konst, borde man tacka mig på sina bara knän för det jag räddat kunglig majestäts och rikets anseende samt komponerat en färs, som icke kan annat än vinna kännares högsta beundran!

– Jag tviflar ej på mästerkockens utmärkta skicklighet i att tillreda fiskfärs, som brukas på alla bondbröllop, genmälde köksmästaren något försmädligt. – Men som det ej kan bestridas, att ugnstekt gädda är befalld till dinérn, torde det vara mästerkockens undersåtliga pligt att rätta sig efter hans majestäts nådiga föreskrift. Jag får derföre ålägga mästerkocken, att ovilkorligen ställa sig besagde gädda till efterrättelse.

– Men jag kan ej taga gäddor ur ögonen, det finns inga större i denna usla stad, och de största jag har äro redan sönderhackade! utbrast mästerkocken förtviflad.

– Det blir mästerkockens ensak, yttrade köksmästaren med en förmans öfverlägsenhet. – Gäddan skall serveras hel, om hon också ej vore större än en holländsk sill.

– Gerna för mig må hon vara stor som en mört, mumlade mästerkocken, och rusade ut, för att ännu en gång anställa visitation i alla fiskarebåtar.

– Hvad gör han här? Hvarför står han i vägen? frågade köksmästaren myndigt Erik Ljung.

– Hans majestät har i nåder befallt mig vänta på företräde, svarade Erik.

– Det var en annan sak, genmälde den mäktige mannen i blidare ton. – Sitt ned, ifall han har stol med sig.

– Tackar, jag står, sade Erik.

Snart derpå öppnades dörren, och mästerkocken inträdde med skinande ansigte, åtföljd af en gammal fiskare, Lauri eller Laurikainen, vår gamle bekante,6 som nu för tiden dref detta yrke och bar en ohygglig tingest på ryggen.

– Hvad är det? snäste köksmästaren.

– Det är en gädda, svarade mästerkocken.

Och en gädda var det, men man kunde ha tagit henne för en haj. Hon var så lång, att medan hufvudet gapade grymt öfver karlens axel, släpade stjerten på golfvet. Intet bessman7 tog upp henne. Man vog henne på våg, och vigterna utvisade tre lispund sex marker8. En sådan gädda kunde bjudas en kung. Wasa stads och mästerkocken Arelii ära var räddad.

– Nå, så rensa och stek henne bäst mästerkocken behagar, men mitt folk har ej tid dermed, sade köksmästaren förargad.

Arelius lät icke säga sig detta två gånger. – Hör hit någon, ropade han, i det han med fiskarens tillhjelp drog ut vidundret på bakgården och upplade gäddan på en planka.

Erik Ljung hade god tid och följde med. Aldrig hade han sett en sådan hafsvarg. Hennes gap var tillräckligt att sluka en bandhund; de fasta tänderna och den klufna stjerten visade att hon varit i taget9. Elfva krokar och en halfpunds10 gädda funnos uti henne, när hon rensades; minst elfva gånger hade hon således under en lifstid, som väl kunde beräknas till åttatio år, gäckat alla försåt, tilldess att hon för tolfte gången råkat ut för en tafs och en ref, som blefvo henne öfvermäktiga.

Men utom de elfva krokarna fanns i gäddan ännu ett föremål, som mästerkocken lät falla på marken, utan att bry sig derom. Erik tog upp detta föremål och aftorkade det. Det var en liten, dunkelt glänsande, ehuru redan anlupen ring.

– Se, sade han till mästerkocken, – det var en ring i gäddan11.

Mästerkocken betraktade den. – Det är bara en kopparbit, sade han och slängde den föraktligt ifrån sig.

– Får jag behålla den? frågade Erik.

– Håll till godo, skrattade kocken. – Men hvar fick Lauri den hiskliga gäddan?

– I Brändö sund, svarade fiskaren.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 silfverhäkter – häkter formvariant av häktor: små hakar för att fästa ihop klädesplagg; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 anthyllis – vetenskapligt namn på ett växtsläkte med omkring 50 arter, däribland getväppling.

3 linnæa – linnea (linnaea borealis).

4 erica vulgaris – ljung.

5 fem eller sex mark – 2–2,5 kg; marken som livsmedelsvikt motsvarade ett skålpund, d.v.s. drygt 400 g.

6 Lauri […] vår gamle bekante, – Se elfte berättelsen »Borgarekungen», kap. 15 »På Bertila gård» (s. 854–857).

7 bessman – stavningsvariant av besman: handhållen hävstångsvåg.

8 tre lispund sex marker – ca 28 kg.

9 varit i taget – varit benägen att nappa.

10 halfpunds – ett halvt lispund, motsv. drygt 4 kg.

11 det var en ring i gäddan – Här och i slutet av kap. 25 »På Brändö redd», s. 1077, r. 29–32, där borgarkungen kastar ringen i havet: jfr Alexandre Dumas De tre musketörerna (fra. orig. 1844) där Athos hotar med att kasta en ring i Seine och betvivlar att någon fisk skulle vara hövlig nog att svälja och återbörda den, som det lär ha gått för den forngrekiska tyrannen Polykrates på ön Samos (H. K. Riikonen, »Eepos, myytti ja historia» 1986, s. 68 f.). Enligt en sägen skall Polykrates ha kastat en dyrbar ring i havet som ett offer till gudarna, men några dagar senare återfanns ringen i en fångad fisk.

30. Solglimtar genom moln.

Medan Erik Ljung så oförväntadt kom i besittning af den »kopparbit» mästerkocken Arelius ansåg under sin värdighet att upptaga från marken, hade en annan brusten tråd af denna berättelse lika oväntadt knutit sig tillsammans några steg ifrån honom.

I flygeln af residensbyggnaden voro nemligen tre rum iordningställda för konungens lifmedikus, doktor Petersen, och flygeladjutanten grefve Bertelsköld, hvilka hans majestät önskade hafva i sin närhet. Det var således hit, som den tröstlöse Penna – eller Istvan, som han fordom hette – bar om natten sin sårade herre efter det rasande misstaget vid vallarne. Lifmedikus väcktes straxt ur sin reströtta sömn och kunde ej annat föreställa sig, än att hans majestät förätit sig på smultron qvällen förut och att dessa smultron nu hotade rikets lugn. Så snart han erfor, att det blott gällde en bruten arm, klarnade strax hans eskulapiska panna1, och han skred med kännarehand att undersöka blessyrerna.

Tyvärr befanns icke blott högra armen illa skadad, utan äfven högra benet tvärt afbrutet. Doktorn blef butter och lät förljuda att denna casus2 var högst komplicerad.

– Ni tror således icke att jag kan åtfölja hans majestät på resan? frågade Bertelsköld på fransyska.

– Resa? puttrade3 doktorn. – Jo, till en annan verld skall ni resa, derest ni försöker att röra en fena på sex veckor.

– Och sedan? frågade Bertelsköld oroligt.

– Sedan beror det på, om armen blir lam, hvilket är sannolikt. Jag gratulerar er att aldrig mer nödgas duellera, min grefve. Hvad benet angår, är det icke så farligt: jag är försedd med spjelor för resan. Ni kommer endast att gå på krycka så länge ni lefver.

– Hoppfulla utsigter! suckade grefven.

– Bah – tag saken kallt! Lyckliga menniska, ni ger hofvet sju tunnor tusan – jag önskade kunna göra detsamma! Ni slipper att dänga kring land och rike, slipper att mördas med kalla kottletter, uselt vin, nattståndet svagdricka och oändliga tal. I stället flyttar ni till edra egendomar och lefver der som en pascha4 med filbunke och nysstjärnadt smör. Vill ni sedan för ombytes skull bryta nacken af er, behöfver ni bara kasta bort kryckan. Men säg mig, var ni galen eller gick ni i sömnen, när ni kunde företaga er ett saltomortale5 från vallarna?

– Jag råkade olyckligtvis att halka på det daggiga gräset och slant ned ifrån vallen.

– Hvem bad er gå dit? Liksom menniskan vore en mulåsna, skapad att promenera vid brådjup. Och hvad för ni för en diet? Sofva när man skall sofva, äta när man skall äta, promenera när man skall promenera – och der man skall promenera – och sätt pricken der pricken skall stå. Förbandet är färdigt. Jag önskar er en god natt.

Med dessa ord gick lifmedikus gäspande att återtaga sin afbrutna hvila. Bertelsköld sökte förgäfves att anlita sömnens välgörande läkedom. Hans brutna, numera styft spjelkade leder smärtade honom, och den nordiska sommarnatten var honom för ljus. – Istvan – sade han till den fordne tjenaren, hvilken bedröfvad och ångerfull hade krupit som en hund i ett hörn af rummet.

Penna reste sig upp.

– Hvad kom åt dig, karl, när du skuffade mig ned ifrån vallen? Hade någon legt6 dig dertill?

Penna drog en suck, som hade mycken likhet med ett visst fyrfota djurs sätt att uttrycka sig, och berättade på sitt vis sammanhanget med hans svartsjuka, som börjat vid lekstugan i Larssons trädgård, blifvit förstärkt af Esters gäckeri, vidare underblåst af kapten Gast och slutligen så långt gången, att han förlorade all besinning. Berättelsen interfolierades på det mest underhållande sätt med nya snyftningar och förbannelser öfver frestaren.

Bertelsköld hade blifvit allt uppmärksammare. Han begynte tro att karlen var tokig. Denne enfaldige tölp skulle vara den man, som Ester Larsson föredragit framför honom, den högättade, den fintbildade, – han som var beredd att uppoffra alla sitt stånds fördomar, för att lyfta henne som maka till sin sida! Omöjligt, blotta tanken derpå var en förödmjukelse.

Han sökte att undkomma denna plågsamma föreställning och med hundrade skäl bevisa sig sjelf, att Istvan i glädjen öfver kungens ankomst tagit för mycket till bästa. Ogörligt; denna tanke gaf honom ingen ro. Han gjorde frågor; – Istvans oförställda bekännelser passade blott alltför väl tillsammans med Esters egna antydningar.

Detta förvärrade hans tillstånd. Den oundvikliga sårfebern inställde sig framemot morgonen, och han föll uti yrsel.

– Ester! utropade han. – Jag vill tala med Ester Larsson!

Penna uppfångade hvarje ljud och blef utom sig af förskräckelse. Hans älskade herre skulle dö, och Penna hade hans död på sitt samvete. Hvad skulle han göra?

Grefven fortfor att ropa på Ester. Ehuru detta var Penna fullkomligt obegripligt, beslöt han att efterkomma hvad han ansåg för en befallning. Han inkallade grefvens betjent och sprang bittida på morgonen till Larssonska huset, der han fann Ester redan uppstigen.

– Min herre håller på att dö och vill tala med dig! utropade han med hjertat i halsgropen.

– Din herre? frågade Ester bleknande.

– Min husbonde, grefve Bertelsköld! svarade Penna.

Det behöfdes ej mer. Några minuter derefter befann sig Ester, oaktadt det ovanliga i ett sådant besök och på en sådan timma, hos den sårade i residenset.

Han hade somnat; en timmas hvila stärkte något hans krafter. Ester satt vid hans hufvudgärd, obekymrad om betjentens undrande blickar, och fick genom Pennas afbrutna hviskningar en föreställning om sakens sammanhang.

Då vaknade grefven, betraktade henne med en lång, sorgsen blick och vinkade åt de båda karlarne att aflägsna sig. Han blef allena med sin ungdoms älskade.

– Är det sannt, frågade han, – hvad Istvan har sagt mig? Är han, den som ...

Han förmådde ej fortfara. Men Ester svarade sakta: – det är min faders vilja.

– Din faders! Således icke din?

– Nej.

Den sjuke drog en suck af lättnad. – Förlåt mig, sade han, – att jag ett ögonblick kunde tvifla derpå! Emellertid är det afgjordt? Är det afgjordt?

Ester svarade icke.

– Det är således afgjordt, fortfor grefven. – Jag ville önska dig lycka, men jag kan det icke. Hvilket lif skall du föra med denne man?

Ester teg.

– Du är en högboren qvinna. Det höga kan aldrig förmälas med det låga, utan att sjunka. Och om du än lyftade denne man så högt, som det för honom är möjligt, så skall du likväl sjunka, du, och det gör mig ondt. Jag talar icke mer om min försmådda kärlek. Jag är en förlorad man, som har att välja mellan döden och kryckan. Jag kan derföre icke mera bjuda dig en bruten arm och ett stöd, som sjelf behöfver stödas. Men jag besvär dig, Ester, min dyra vän, – sjunk icke från den adel försynen har nedlagt uti din själ! Gå hellre ensam igenom lifvet, eller välj en värdigare, en som åtminstone förstår dig, en med hvilken du någon gång kan byta en tanke, högre än timliga omsorger, högre än den tankegång, i hvilken trälen släpar för dagligt bröd!

Esters ögon glänste. Det var blott ett ord som hon uppfattat och som hastigt vexte till beslut i hennes energiska själ.

– En förlorad man? upprepade hon. – Hvarföre det? Ingen man är förlorad, som ej förlorat sig sjelf!

– Ett lif på kryckor, ett ensamt, glädjelöst lif, uppfylldt af tanken på hvad det kunnat vara vid din sida – hvad anser du detta lif vara värdt?

– Lef för edra barn!

– Mina barn äro späda och ha ingen mor!

– Sök och ni skall finna henne inom ert eget stånd.

– Aldrig. Må min själ blifva lika bruten, som nu min kropp, om jag någonsin väljer en annan maka än dig.

– Är detta ert fasta och oryggliga beslut?

– Ja. Och du frågar det, du!

– Kanske skall den dag komma, när ni åter är frisk och tänker annorlunda!

– I långa år har jag fattat detta beslut, och du tror ännu, att det endast är en nyck!

– Nåväl – då vill jag bevisa er, att ni ej är en förlorad man.

– Du? På hvad sätt?

– Jag vill blifva edra barns mor.

– Store Gud, – är det möjligt, att lyckan ännu kan le emot mig från dina läppar? Du vill således ...

Esters ögon hvilade, på en gång varma af kärlek och stolta af sjelfkänsla, på den sårade ädlingen. – Hör mig – sade hon. – Medan jag ännu är fri, och innan jag böjer mig ödmjukt för en mans vilja, såsom en hustru bör göra, är det nödigt att tala öppet och fritt, på det att vi må förstå hvarandra nu och framdeles.

– Ack, säg hvad du vill, blott tag ej mera ditt ord tillbaka!

– Ni är en mild, högsint och ädelt tänkande man, grefve Bertelsköld, men ni är svag.

– För dig ... det är sannt.

– Ni är svag för många intryck och för menniskors omdömen. Den dag skall komma, när man förebrår er att hafva lyftat den ringa borgaredottren till er sida och säger er, att det är hon som fikat derefter. Må de säga det: jag fruktar icke för mig, jag står öfver smädelserna. Men ni äger ej tillräckligt stål i er vilja, för att gå eder egen väg och följa eder egen öfvertygelse, obekymrad hvad man säger derom. Detta tal kan en dag förstöra ert lugn.

– Aldrig!

– Hvad är menniskors aldrig? En sekund, som inbillar sig vara en evighet; – ingenting mer! Men när ni engång vacklar, så mins att jag vägrat mottaga er hand, medan ni egde att bjuda mig allt, och mottog den, när ni kallade eder sjelf en förlorad man!

– Skulle jag någonsin glömma det, så har du rättighet att påminna mig derom.

– Nej, min grefve, var viss att det gör jag icke. En hustru skall icke skåda ned på sin man, eller beherrska honom, vore det också blott med ett minne af det förflutna. Jag säger eder detta för sista gången, medan jag ännu är fri. Sedan ni upphöjt mig till er jemnlike, blir jag er tjenarinna och underkastar mig allt hvad en qvinna bör.

– Din hand, att du är min!

– Tag den, i Guds den Allsmäktiges namn!

Och hon räckte honom handen, hvilken han kysste. Denna handtryckning var deras förlofning, oryggligare än om den varit beseglad med tusende vittnen.

– Nu skall jag åter blifva frisk af glädje, hviskade den sårade med tårfulla ögon.

– Ja, du skall blifva frisk af glädje och frisk af en bättre läkedom än sjelfva kungens lifmedikus kan erbjuda dig, svarade Ester Larsson varmt.

– Säg om detta du! Det är längesedan jag hört ett så ljuft ord. Detta du skall blifva min läkedom och du sjelf min lifmedikus.

– Det ena hindrar icke det andra. Jag vet en doktor, bättre än kungens, – eller hellre en doktorinna.

– Det kan icke vara någon annan än du.

– Hvem vet? Men nu skola vi bereda oss på att spränga en klippa.

– Du tror då att kungen ...

– Kungen är ett berg, måladt på duk, men jag vet ett af granit. Och det är min far.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 eskulapiska panna – läkarpanna; efter Asklepios, läkekonstens gud i grekisk mytologi.

2 denna casus – detta fall.

3 puttrade – muttrade.

4 pascha – hederstitel för hög befattningshavare i det Osmanska riket.

5 saltomortale – livsfarligt hopp.

6 legt – lejt.

31. Husaren, gymnasisten och borgarkungen.

Den väntan blef det unga blod för lång.1 Erik Ljung med sin kopparbit i fickan gick till stora trappan för att afbida hans majestäts befallning.

Der stod hans morbror Penna, mörk som en vinternatt. Genom hvilken förunderlig skickelse mannens förstånd helt plötsligen klarnat – om han varit nog djerf att lyssna, eller om annars en ljusblink hade kommit att reda hans dunkla föreställningar – detta har aldrig blifvit med visshet kändt. Det säkra var, att han numera begrep hvarföre Ester Larsson blifvit kallad till residenset, hvarföre hon varit så villig att lyda denna kallelse och hvarföre Penna sjelf blifvit utvisad. Hvad Penna deremot alldeles icke hade klart för sig, det var hvad han nu borde företaga. Svartsjuk som en korsikan – hvilket är ingenting ovanligt i dessa trakter af landet – hade den ärlige mannen någon svårighet att tänka sig, efter en så högtidlig förlofning, så nesligt afdankad. I fyratio år hade han samlat bränsle till en enda passion, den första i hela hans lif, och nu hade en vindpust bragt den i låga. Sjelfva graniten kan spricka af hetta, sjelfva det våta kärret kan svedas af skogselden, och Penna skulle vara kall, när han ändtligen en gång begynt att koka!

Men åter, när det föll honom in, att röfvaren af hans lycka var ingen annan än hans egen förre herre och husbonde – den enda menniska, för hvilken han dittills hyst en oinskränkt tillgifvenhet – samma husbonde, som fordom räddat honom ur turkisk fångenskap och hvilken han nyss belönat med att bryta af honom armar och ben – då föll der likasom en hagelskur af frost öfver svartsjukans glöd, och Penna var så till mods, som hade han först velat slå ihjäl hela verlden, sin herre undantagen, och dernäst hoppa sjelf uti närmaste brunn.

I denna sinnesstämning fann honom Erik Ljung. Mellan dem var gammal vänskap, och Penna hade i Eriks barndom varit betänkt på att upptaga systersonen till arfving af Bertila gård, då beslutet att Erik skulle bli läskarl gjorde alla dessa planer om intet.

– Hvad är det morbror skådar så stinnt? sade gossen gladt.

Att »skåda stinnt» betyder att se antingen mycket förvånad eller mycket eftertänkande ut. Penna skådade verkligen »stinnt».

– Icke är det värdt att vara ledsen nu, när kungen är här, fortfor Erik. – Kungen vet bot för allting, – och jag skall gå upp till kungen, tillade gossen, i det han rätte uppå sig ett qvarter2 uti längden.

– Skall du till kungen? frågade Penna.

– Det skall jag visst; han har sjelf befallt det, svarade Erik.

Penna var icke van att besväras af ljusa infall, men denna gång hade han fallit ur hakarna och var icke mera sig sjelf. Han fick en idé.

– Träffar du kungen, sade han, – så bed honom att jag får ingå i tjenst som husar.

– Morbror vill blifva husar! utropade Erik med oförställd förvåning.

– Hvad se’n? Det har jag varit förr, genmälde Penna.

– Men morbror bär sina femtio år på nacken.

– Det gör ingenting. Jag tänker att jag hålls uti sadeln ännu, och min gamla sabel hänger öfver min säng.

– Hvem skulle då sköta Bertila gård?

– Den kan sköta sig sjelf.

– Men för hvad?

– Det angår ingen. Jag vill ej vara en hund längre. Jag vill dö som soldat.

– Men vi lefva i djupaste fred.

– Det är detsamma. Jag vill slåss. Det blir väl någon gång krig.

– Icke kan kungen ställa till krig för att skaffa morbror tillfälle att slåss.

Penna kunde ej bestrida att detta var mindre sannolikt.

– Men det är detsamma, menade han. – Lefva kan jag ej längre; derföre vill jag dö som jag lefvat, med sabeln i hand.

Vid dessa ord tillrade ett par stora tårar nedför hans bruna kinder. Eriks goda hjerta blef rördt.

– Hvad är det, som ligger morbror så tungt på hjertat? frågade han.

– Det begriper du icke. Men lika godt – tillade han efter en stund – du kan så gerna vara den förste som siste att höra det. Icke var det jag, som friade till Ester, mitt syskonbarn. Det var fader riksdagsman sjelf, som trugade henne på mig.

– Och nu vill hon ej ha morbror?

– Nu har han kommit hit, som du vet ...

– Hvem har kommit hit?

– Min förre husbonde, ryttmästarn, – Bertelsköld. Det är ju klart som solen.

– Jag förstår ingenting.

– När jag tänker på att hon varit hans hjertanskär – och att de möttes i lekstugan – och att jag skuffat honom från vallen – och att jag gjort honom till krympling för all hans tid – och att jag är kastad på sophögen som en utsliten qvast – och att han kan säga till mig: der är sjön, hoppa dit! – eller: der är turken, hugg in friska tag och låt honom spetsa dig som en strömming! – ty om ej jag hade varit, hvad vore du i denna stund mer än en usel slaf i Adrianopel? – det är ju solklart, att jag måste dö, och derföre vill jag blifva husar.

– Berätta mig hur det är! sade Erik, som kände ett innerligt medlidande med den olycklige mannen, och drog honom till ett hörn af förstugan, der de voro mindre störda af språnget. Erik var alltför klok, för att ej redan förut af sin mors halfva ord och af Bertelskölds många frågor om Ester på Drottningholm ha gissat till mer än man trott honom om, men af morbroderns förvirrade tal kunde han endast gissa att något ovanligt förefallit. Det dröjde ej länge, innan han utletat rätta sammanhanget. Grefve Bertelsköld, Ester, hans morbror, alla dessa närmast i saken intresserade personer lågo honom nära om hjertat. Hvilken glädje, hvilken lycka att kunna göra något för alla dessa kära personer! Denna tanke vexte hos Erik med ens till beslut, och kanske göra vi ej honom orätt, om vi gissa att den tillika alltför mycket smickrade hans ungdomliga fåfänga, för att ej derigenom vinna en ökad styrka.

Men huru skulle han, en fattig gymnasist, kunna med sin svaga arm ingripa i skickelsernas gång?

Det föll honom något in.

– Jag vet råd! utropade han i triumferande ton. – Den som ej bett om en gåfva, kan lättare ge den tillbaka. Gå genast, gå, innan någon ännu vet hur det är, till fader riksdagsman och säg honom att morbror besinnat sig – att morbror icke har lust att gifta sig, så kommer morbror med heder från saken.

Penna följde sin natur och begynte fundera.

I detsamma kom en kammartjenare, föste som en snöplog alla ur vägen och förkunnade att hans majestät skulle i egen hög person underrätta sig om grefve Bertelskölds tillstånd.

Ester Larsson hann knappt ut ur den sårades rum, Penna hann knappt göra front och Erik Ljung hade nätt och jemnt fått mössan i näfven, när kungen, åtföljd af baron Löwen, seglade förbi. Hans majestät var ännu i morgondrägt och såg så godmodigt borgerlig ut, som en rådman i Wasa innan rådstuguklockan ringt nio på måndagsmorgonen.

– Vänta deruppe! nickade han åt Erik. Med detsamma uppslogs och tillslöts åter dörren af kammartjenaren.

I stället att följa hans majestät eller bevaka gymnasistens ovana steg uppför hoftrapporna, skola vi följa Ester Larsson, hvilken med snabba steg skyndade hem, utan att gifva akt på Penna, som klef åt samma håll med hängande hufvud och långsamma steg.

Den gamle borgarekungen satt i sitt rum med papper och sigiller framför sig på skrifbordet, när dottern inträdde. Hon steg fram och kysste hans hand, hvarpå han välsignande lade sin hand på hennes hufvud. Det var den vanliga morgonhelsningen, som aldrig försummades. Men i dag tryckte Ester ovanligt varmt sin kyss på den vissnade handen.

– Hvar har du varit? Jag har redan två timmar väntat på dig, puttrade åter fadern med sin ytterliga punktlighet och sin vana att sist3 klockan sex se dottern hemta hans morgondryck, som bestod af ett glas svagdricka, till hälften blandadt med mjölk.

Frågan var enkel, men der behöfdes mod att svara derpå. Och allt Esters mod sjönk, när hon såg den gamle, älskade fadern mera vissnad och åldrad än hon tyckte sig ha sett honom förr. Hon hade kännt hans hand darra på sitt hufvud; huru var det möjligt att hon ännu kunde bereda honom en sorg på hans lefnads afton!

Men att tala sanning, var den första regel, hvilken hon lärt från sin späda barndom, och Ester Larsson kunde ej ljuga. Hon svarade derföre med darrande röst:

– Jag besökte en sjuk.

– Du hade kunnat välja en annan tid, sade fadern. – Medan du glömde mig, har jag tänkt på dig. Se här, jag har åter genomgått mitt testamente och tillagt för din räkning, utom det förra, sex mjölkande kor. Jag kan gå hädan med lugn; du skall blifva försörjd.

– Min far!

– Du skall blifva försörjd. Du går ej tomhändt ifrån din faders hus, och du kommer till ett rikt bo som genom din omsorg skall blifva dubbelt rikare. Afbryt mig icke, jag vet hvad du vill säga. Rikedom är icke allt, men dock mycket i verlden. Rikedom är oberoende för en sjelf och makt att göra andra godt. Använd den väl och förståndigt, så skall den göra dig lycklig. Det beror på dig sjelf, ty du blir den styrande. Din man är en hederlig karl, och det är tillräckligt. Att han för öfrigt står under dig uti förstånd och kunskap, deröfver skall en klok hustru aldrig sörja, ty det är till bådas fördel.

– Förlåt mig, min far, men hvar gång jag sett ett brudpar vigas, har jag alltid hört presten säga: hustrun skall vara sin man underdånig, såsom Sara kallade sin man Abraham herre4. – Ni sjelf skulle aldrig ha böjt eder under en qvinnas vilja.

– Det är sannt, men det kommer an på huru vår Herre skiftar gåfvorna. För en enfaldig man med en enfaldig hustru går allt åt skogen. Endera af dem skall tänka för den andra, och har det fallit på hustruns lott, så må hon i Guds namn följa sin kallelse.

– Men det är mot skriften. Och hur skall en sådan hustru kunna älska, vörda och akta sin man?

– Man högaktar icke alltid här i verlden det som är klokt, utan det som är rätt. En rättskaffens man kan hafva fått ett ringa pund af vett och dock vara aktningsvärd. För resten är det med dig en afgjord sak och nödvändigt för slägten, ty vårt bo får ej skingras. Du skall en gång förstå att jag sörjt för din välfärd.

Den afgörande tonen väckte Esters brutna motstånd till lif. Att säljas för slägtens bästa, att bortskänkas, utan att en gång frågas derom, – detta var dock för mycket.

– Förlåt mig, min far, begynte hon åter. – Ännu har presten ej läst5 det lås, som binder mig. Ännu är jag en fri varelse. Jag kan ändra ett beslut, som aldrig var mitt.

– Ändra beslut! Hvad är detta för nycker? När har någonsin en af vår slägt ryggat sitt ord?

– Hör mig, min far, och döm mig icke för strängt! När jag böjde mig för er vilja, visste jag icke, att han, af hvilken jag trodde mig vara sviken och glömd, skulle samma dag återvända till Wasa, att för andra gången begära min hand.

– Jag kunde tro det. Nå, och du var genast färdig att tro den lismaren, färdig att glömma din oförrätt och svika din gamle fader bakom hans rygg? Du neg och tackade allerödmjukast?

– Nej, jag svarade så, som det anstod min fars dotter. Jag afslog hans anbud.

– Godt. Och jag sade till honom, när jag slungade otyget konungens ring i hafvets djup: så visst som denna ring aldrig mera skall skåda dagens ljus, så visst skall mellan Larssöner och Bertelsköldar aldrig någon förbindelse ske i tidernas tider.

– Ni har gjort orätt min far, att vilja binda skickelsens gång. En förbindelse kommer att ske mellan dem, som ni ansett för alltid skilda.

– Flicka! Säg icke om detta ord!

– Låt beveka er! Jag har varit lydig er vilja, så länge det stod i mensklig makt. Jag har afslagit den ende mans hand, som jag någonsin älskat och kommer att älska. När han var lycklig och mäktig, sköt jag honom tillbaka, men när han låg olycklig, maktlös, till döden bruten, när han kallade sig en förlorad man, och när jag kände det klart inom mig, att han verkligen var det utan mig, men att jag kunde återgifva honom lif, helsa och lycka, – då kunde jag ej vägra mer, och – förlåt mig, min far! – då räckte jag honom min hand!

– Du lofvade honom ...

– Att blifva hans maka. Ja, min far. Jag lofvade honom det. Och jag tänker hålla mitt ord.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Den väntan blef det unga blod för lång. – Efter Tegnér, Frithiofs saga, XXII »Konungavalet», strof 15: »Den väntan blef det unga blod / till slut för lång».

2 ett qvarter – en fjärdedels aln, d.v.s. ca 15 cm.

3 sist – senast.

4 Sara kallade sin man Abraham herre – 1 Mos. 18:12.

5 läst – låst.

32. En djurtämjerska.

Den som kände Ester Larsson, visste också att hon ärft icke så litet af fadrens jernvilja. Men det finnes stål som hugger jern, och två gånger förut hade fadrens vilja afhuggit dottrens vilja i de vigtigaste frågor för en qvinnas lif och lycka. Den gamle borgarekungen var öfvertygad om att hans kungsord skulle äfven för tredje gången kasta allt motstånd för hans fötter. Men denna gång misstog han sig.

– Och du skulle blifva en grefvinna Bertelsköld! sade han kallt, nästan föraktligt.

– Ja, min far.

– Vänj dig då af med den granna titeln. Du kommer aldrig att bära den.

– Ännu en gång, min far, jag ber er, jag bönfaller på mina knän – och dervid kastade sig Ester ned och kysste hans hand – gif ert samtycke! Ni vet huru dyrt jag köpt det, huru jag lydt er befallning, fastän mitt hjerta varit nära att brista dervid. Jag är er dotter, min far, jag skall aldrig upphöra att älska, att lyda er och att vörda er vilja; neka mig blott icke ert samtycke i detta enda, som gäller hela mitt lif! Jag vet att ni tror er handla blott för mitt väl, när ni vill binda mig vid en annan man. Det är omöjligt, min far! Jag ber er, gör icke er dotter så gränslöst olycklig. Hvad har jag att gifva en annan man? En bruten själ, ett förkrossadt hjerta, köld i stället för kärlek, afsky i stället för aktning. Och gällde det också icke min egen lycka, – vore detta rätt handladt emot en hederlig man?

Larsson öfverlade; icke med sitt hjerta, utan med sitt förstånd. Han var en klok köpman; vore det kanske rådligt att pruta på handeln? Nej, här kunde man icke pruta en skilling, utan att förlora hela affären. Han lät sin dotter ligga på knä.

– Jag känner det der, sade han lugnt. – Alla flickor resonera som du. Få de icke den eller den, så blifva de »gränslöst olyckliga». Men den der gränslösa olyckan räcker ej längre än till den mans tröskel, som en förståndig far har utsett åt dem. De smälta i tårar, det förstås, som smör i solsken, men när de ledsnat att smälta, svalna de af och börja att taga saken praktiskt. Du, min dotter, skall icke blifva ett undantag. Första veckan på Bertila skall din man kanske se sura miner. Veckan derpå skall du hafva så mycket att syssla, att du glömmer dina enfaldiga tårar, och tredje veckan skall du skina som solen öfver ett moget rågfält. Tro mig, mitt barn, det bästa du kan göra är att hänga dina ungdomsgriller på knaggen i skräpkammaren, likasom man spikar den stolta örnen med utbredda vingar öfver en tarflig stallsdörr.

– Och detta är allt hvad ni har att svara mig, min far, när jag tigger er på mina knän om mitt lifs lycka! utropade Ester smärtsamt.

– Ja, sade fadren. – Jag svarar dig så, som hvarje klok far måste svara, af omtanke för sina barns väl.

Ester stod upp.

– Hör då också mitt svar, sade hon, – och var viss, min far, att det är oryggligt, ty jag är er dotter och jag är ej mera ett barn, som bortkastar den ena leksaken för att välja den andra. Jag kan icke gifta mig med min kusin, emedan vi äro så vidt skilda i allt som gör ett band mellan makar varaktigt, att jag aldrig kan älska honom såsom det vore min pligt. Jag kan icke heller rygga mitt ord till grefve Bertelsköld. Jag skulle vara i stånd dertill, om det gällde min lycka allena, men jag är det icke, så snart jag vet att det framför allt gäller hans. Derföre bryter jag bandet mellan Penna och mig. Derföre skall jag blifva Bertelskölds maka.

– Det sker icke, nej, det sker icke så länge jag lefver! utropade fadren, numera plötsligt het. – Och efter min död är din bror Lars din giftoman.

– Eder har jag bedt på mina knän, svarade Ester beslutsamt; – men min brors tiggerska tänker jag icke blifva. Tag mitt lif – det tillhör er – men min kärlek skall ni hvarken sälja eller döda!

– Halsstarriga barn, vill du då att jag än en gång skall förbanna dig?

– Ack, min far, jag har ju intet annat gjort, än bedt om er välsignelse.

– Och det säger du mig i samma stund du uppenbart trotsar din faders befallning. Än en gång: vill du gifta dig med ditt syskonebarn och för alltid afsäga dig din dåraktiga håg för den högfärdige adelsmannen?

– Nej.

– Nej? – Vanslägtade dotter till en man, som hela sitt lif igenom kämpat för folkets sak! Ovärdiga adelsdocka – ovärdig att bära dina fäders rättskaffens borgerliga namn! – gör som du vill, förhåna din gamle far och trampa hans bud under fötterna, men tag också på din syndiga väg hans förbannelse med dig till vägkost på resan! Må den granna skylt, under hvilken du vill fördölja vårt ärliga namn, för hvilket du blygs, en dag falla ned och krossa din usla fåfänga.

– Det är en mager vägkost! sade en välkänd röst, och i dörren stod Penna med en uppsyn midtemellan surkål och kardborr. Hans sorgliga min, hans framfusiga sätt, hans ovanliga pratsamhet och hans osäkra hållning, allt utvisade, att den annars nyktre mannen nu gjort ett ovanligt snedsprång från sina ordentliga vanor.

– Du kommer i hög tid, inföll Larsson i hastigt ändrad ton. – Om en timma går jag med borgerskapet till kungen. Hans majestäts tillstånd till vigsel för er som syskonebarn utfärdas i eftermiddag. Om söndag lyses alla tre gångerna. Och om tisdag blir brölloppet.

– Dermed är ingen brådska, svarade Penna. – Jag har också ett ord i laget. Rent ut, fader riksdagsman, – jag tycker det är onödigt att göra kungen omak för ett bröllopp, som icke blir af.

– Hvad nu? Äro alla menniskor galna i dag?

– Säg hellre att jag blifvit en bit klokare sedan i går. En bit magrare och ett glas fetare. Tror ni att jag bryr mig om dotter er? Nej, icke mer än om den sko min häst fällde för tjugu år sedan på steppen vid Debreczin.

– Karl, du har druckit ett glas för mycket för kungens välgång.

– Två, om ni vill, ja fyra, – det krusar jag icke för. Der är en krog på vägen från residenset. Jag har varit en hund och låtit piska mig som en hund och narra mig som en hund, – och när Gasten tussade mig, högg jag till. Men nu tänker jag supa ihjäl mig; det qvittar mig lika. Behåll flickan, och gifta henne1 med grefven i mån. Jag skall hålla pellen2 och dansa på brölloppet.

– Skäms du icke att visa dig för mina ögon uti ett sådant tillstånd? Gå din väg, och lägg dig att sofva.

– Det skall jag göra; jag skall somna på krogen och drömma att jag är huggen i fyra stycken. Hör nu på, svärfar – ni ville ju bli min svärfar? Jag skall säga er något. Ni tänkte truga er flicka på mig, för ni visste att hennes håg stod till guld på kragen. Men si, Penna var er för slug och råkade se hvar en herres fot trampat på sandgången vid lekstugan. Gerna för mig, det var min herre, och den som säger ett ondt ord om hans stöfvelklack, den får med mig att göra. Men lägg betsel på flickan, och håll tyglarna korta. Sörj intet för Bertila gård; får ni den ej på det sättet, så får ni den sedan jag somnat på krogen. Här skall bli ett lustigt lefverne, och ni skall förtjena pengar. Huru mycket kostar en bra karls välfärd? Och hvad betalar ni för en menniskosjäl?

Larsson öppnade dörren och ropade på sina drängar. Men Penna var nu en gång uti sitt vilda lynne.

– Ropa icke hit edra janitscharer3 till hjelp, sade han; – för så sannt ni gifvit mig den yxen i går, som hänger der, så har jag nu lust att försöka hvartill hon duger. Si så arg han blänger på mig, den gamla, skrynkliga menniskohandlarn! Det är lustigt, ja vid sankt Stefan, som magyarerne4 säga, det är lustigt att se huru flat han nu står, den gamle blodsugaren, när jag en gång var för slug att nappa på kroken! Hvad gjorde ni af far min, som ni lät löpa verlden omkring, – af mina bröder, som ni lät kosackerne hugga i smulor, – af mina systrar, som ni bedrog på deras fädernearf, – af Bertila gård, som ni ville frånröfva min faders son? Menniskoschackrare, som ni är, hvad gjorde ni af min slägt?

Han grep yxan och svängde henne vildt. Allt ursinnigare rullade den druckne mannens ögon, ju mera dessa länge groende – som vi veta, till stor del orättvisa – föreställningar fingo makt öfver honom och ju mera han arbetade sig sjelf upp till ett raseri, som var så ytterst ovanligt för hans flegmatiska lynne.

Den gamle hörde yxen hvina tätt vid sitt hufvud. Han vek tillbaka, utan att ändra en min; – då kastade sig Ester emellan. Hon grep den väpnade handen stadigt i sin; hon såg den druckne mannen fast uti ögonen och sade kallt:

– Gå, lägg dig i nattstugan.

Penna stirrade på henne. Han försökte lösrycka sin arm, men förmådde det icke. Denna djupa, lugna och fasta blick trängde genom sjelfva rusets dimmor och gjorde honom tam.

– Skall jag gå? upprepade han.

– Ja, du skall gå – svarade Ester och sköt honom sakta framför sig. Han gjorde intet motstånd. Den starkare själen hade besegrat hans.

Några minuter derefter låg han försänkt uti djup sömn. Då återvände Ester tyst till den gamle. – Min far – sade hon – åt denne man har ni velat anförtro eder dotter!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 gifta henne – gift bort henne.

2 pellen – brudpällen: baldakinen som hålls över brudparet vid vigseln eller under bröllopsmåltiden.

3 janitscharer – stavningsvariant av janitsjarer: turkiska elitsoldater.

4 magyarerne – ungrarna.

33. Erik Ljung hos kungen.

Medan Larssonska husets inrikes-angelägenheter togo en för den gamle riksdagsmannen oförmodad vändning, trafvade gymnasisten Erik Ljung oförskräckt uppför trappan till Korsholms landshöfdinge-residens. Hans lott blef till en början att vänta i salen bland andra förnäma af konungens svit, under det att förstugan uppfylldes af en skara supplikanter, bestående af gamla invalider från stora ofreden, fattiga bönder som ansattes för kronorester, sjömän som förfrusit sina tår och gummor som med ypperlig talegåfva beredt sig på att lägga sina bekymmer och krämpor i riksens majestäts landsfaderliga sköte. Alla dessa hade med synbar afund betraktat den lycklige, som slapp in, medan de visades tillbaka af vaktposten, och efter honom skrek den mest talföra gumman i hopen: »sägin åt landsfar, att jag star jär!»

Det lilla hofvet i salen hade knappt med mindre förundran förnummit gymnasistens märkvärdiga företräde. Allehanda små försök att utleta hans hemlighet misslyckades. Landshöfdingen sjelf lät i förbigående undfalla sig en fråga ditåt. Erik svarade, att hans majestät låtit kalla honom.

– Är det fråga om pension åt din mor?

– Jag vet icke.

– Hvad är det fråga om?

– Jag vet icke.

– Har du begärt audiens?

– Nej, ers nåd.

Landshöfding Piper var en sextioårig veteran, hade vid sjutton års ålder blifvit fången vid Dniepern och efter sex år, tillbragta i Ryssland, blifvit utvexlad. Under Horns styrelse hade han länge varit förbigången, var redan derföre ifrig hatt och hade trappat hastigt upp, när Hattarne kommo till styret. 1746 hade han af det rådande partiet fått i uppdrag att som landshöfding i Österbotten hålla denna oroliga provins i tygeln. Österbottningarne voro nemligen starkt böjde för Mössornas parti, både för obehagliga minnen sedan 1742, 17431 och af naturlig antipathi mot sydfinska adeln, som mest bestod af deciderade Hattar. Städernas borgerskap med Wasa i spetsen fortfor äfven att luta åt Mössornas sida, och i Wasa var den gamle Mösschefen Larsson, oaktadt sin höga ålder, allt ännu en farlig motståndare för de allrådande Hattarne.

Landshöfdingen hade således allt skäl till en viss fruktan, att kungen skulle i Wasa få höra saker, som icke voro alldeles gynsamma för Hattarnes styrelse. Han väntade intet godt af borgerskapets snart förestående audiens och fann nödigt att bevaka hans majestäts båda öron så försigtigt som möjligt. Troligen kände han ock – som man känner allt i en småstad – Erik Ljungs slägtskap med den gamle borgarekungen och föreställde sig, att gossen kunde begagnas till redskap för Gud vet hvilka hemliga stämplingar2.

– Är det riksdagsman Larsson, som skickat dig hit? frågade han, fixerande gossen.

– Nej, sade Erik.

– Sedan du haft audiens, infinner du dig genast hos mig, yttrade höfdingen i befallande ton.

Erik bockade och teg.

Några minuter derefter återvände hans majestät, och en qvarts timma senare fick Erik befallning att inträda i konungens sängkammare. Gymnasisthjertat klappade hårdt under den blå tröjan. Hvad kan han vilja mig? frågade Erik väl för tjugonde gången sig sjelf.

Dörren öppnades, kammartjenaren förblef utanför, och Erik befann sig i rikets medelpunkt eller – för att tala med hofpoeterne – ansigte mot ansigte med »solen».

Denna nordens sol och »Alexander Magnus» satt, eller rättare halflåg, för närvarande i en soffa, klädd i en gul siden-nattrock, morgonstöflar och morgonperuk, som var till omfånget betydligt mindre och lättare, än den tunga och vidsträckta statsperuken3. I närmaste fåtölj satt lifmedikus Petersen, den ende som för tillfället befann sig hos hans majestät. Att inga höga krämpor denna gång påkallat hans närvaro, visade sig tydligt af kungens fryntliga min. Den sluge läkaren, som ganska väl begrep att ett majestät i högönsklig välmåga bör underhållas med andra recepter, än ett majestät med podager4, hade troligen nyss berättat någon pikant anekdot, ty Adolf Fredrik bar ännu vid Eriks inträde ett smålöje på läpparna i det han sade:

– Verfluchte Geschichten! Ist der Kerl denn geradezu toll?5 Men er patient saknar er, min kära doktor!

Lifmedikus gick, och Ljung stod spritter-mol-allena i »solskenet».

– Kom närmare, sade kungen till gymnasisten, hvilken med den sirligaste bock han kunde åstadkomma skrapade mattan vid dörren.

Erik flyttade, så godt sig göra lät, sina ben några steg framåt.

– Hvad heter du?

– Erik Ljung.

Kungen ögnade genom ett bref, som han framtog ur sin portfölj. – Ljung? upprepade han. – Skulle jag ha misstagit mig?

– Min far hette Pehrson, svarade Erik, ej utan häpnad.

– Pehrson? det är riktigt. Du är svarfvaregesäll?

Erik invände i underdånighet att han varit gymnasist i Strengnäs.

– Men du kan svarfva?

– Något litet har jag lärt af min far.

– Det var du, som – låt se, på Ulriksdal? – Ja, och sedan på Drottningholm? Du svarfvade knappar?

Erik bockade.

– Intet illa ... Du har talent. Det är något att göra af dig. Man kunde skicka dig till Hanover eller Braunschweig att lära konsten. Det är en vacker konst.

Och dervid drog konung Adolf Fredrik en djup suck. Det fanns ögonblick, när hjulet af en resvagn, för att ej tala om lyckans rullande hjul, syntes honom både mindre angenämt och mindre pålitligt, än hjulet af en svarfstol.

Erik invände i underdånighet, att han hoppades i höst blifva student.

Den gode konungens uppsyn mulnade. – Jag vet, sade han. – Grefve Tessin rekommenderar dig. Huru länge har du stått i förbindelse med grefve Tessin?

– Jag har ej haft den äran att vara känd af hans excellens förrän på Ulriksdal, när jag framlemnade ett bref.

– Unge man, du har låtit förleda dig på en farlig väg, och endast en uppriktig bekännelse kan ännu rädda dig. Du kan tillskrifva min nåd och din ungdom, att du undgår rosenkammaren. Det finns de, som ansett den vara ett bättre medel. Men det är något hos dig, som behagar mig, och jag vill höra hvad du har att säga till ditt försvar.

Erik ryste. Redan som barn hade han hört sin mor tala om rosenkammaren, – det beryktade fängelset i Stockholm, der man brukade pina fångar till bekännelse.

Kungen fortfor: – Från hvem var brefvet till grefve Tessin?

– Från arkiatern Linnæus.

– Linnæus? Hvad vill det säga? Har du bevis derpå?

Lyckligtvis bar Erik hos sig brefvet från Erika Lindelia, hvari hon bland annat berättade, att arkiatern haft bref från grefve Tessin, som lofvat hafva Erik i minne för ett kungligt stipendium. Rodnande framtog Erik detta bref.

Kungen läste det med ljusnande min. – Är detta allt hvad du haft att skaffa med grefve Tessin?

– Allt, ers majestät.

– Men din kalabalik med kronprinsen? Och din förklädnad på Drottningholm?

Erik berättade i korthet hvad läsaren redan känner. Hans majestät ljusnade alltmera och utbrast slutligen i ett mer än nådigt löje.

– Jag sade ju det! utropade han gladt. – Men de ville med allt gewalt6 hafva dig till en riksförrädare. Ett råd skall jag gifva dig, min stackars gosse. Akta dig för fruntimmer; de kunna aldrig förlåta dem som engång sårat deras fåfänga. Och framförallt, akta dig för dansöser vid en kunglig balett, ty dessa damer piruettera med hviskningar i kabinetterna lika skickligt som med pas de deux7 i theatern. Sacre nom8, hade jag ej stått på din sida, skulle de ha gjort dig ett par tum längre eller kortare i rosenkammaren, och det hade varit skada på en ung man med så eminenta anlag för svarfning. Res emellertid in till Åbo. Vid min återkomst vilja vi i nåder se till hvad vi kunna göra för dig. Ett stipendium torde bli ledigt till hösten.

Erik tog detta för en invit att gå och bockade allerunderdånigast enligt alla konstens yppersta reglor.

– Vänta, sade hans majestät. – Jag vill påminna mig att grefve Bertelsköld äfven har lagt sig ut för dig. Känner du grefve Bertelsköld?

Erik berättade tacksamt om grefvens godhet mot honom.

– Känner du också en f. d. riksdagsman Larsson här i Wasa, hvilken man kallar borgarekungen?

– Mycket väl, ers majestät.

– Han skall hafva en dotter. Hurudan person är hon?

Det var första gången Erik hade att afgifva ett vitsord af denna beskaffenhet. Han svarade allt hvad han i sin förlägenhet kunde få öfver läpparna: – nog är hon bra.

– Dumma historier, mumlade kungen, halft leende, halft förtretad. Erik förstod att hans majestät blifvit underrättad om grefvens sällsamma passion. Det klack uti honom, ty han väntade flera frågor.

Men när hans majestät ej fortsatte, föll Erik på en desperat idé. Nu eller aldrig! tänkte han.

– Ers majestät – understod han sig att säga – grefve Bertelsköld vill gifta sig med Ester Larsson.

Kungen smålog. – Så sägs det, yttrade han.

– Han kan aldrig få en bättre grefvinna, försäkrade Erik, hvars mod vexte af det kungliga smålöjet. – Hon är uppfostrad som en fröken i Stockholm och ingen fröken har ett bättre hjerta.

– Jag märker, sade kungen road af samtalet – att hon har i dig en god förespråkare. Hvad hindrar henne att blifva grefvinna?

– Hennes far.

– Han vill icke? Det är ju förträffligt.

– Han är för stolt dertill.

– Huru? För stolt att låta sin dotter blifva grefvinna?

– Ja. Han anser en borgare lika god som en grefve och stundom bättre.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 starkt böjde för Mössornas parti, […] 1742, 1743 – Se kommentar till 962, 13.

2 stämplingar – komplotter.

3 statsperuken – ämbetsperuken; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 podager – giktvärk.

5 Verfluchte Geschichten! Ist der Kerl denn geradezu toll? – (ty.) Fördömda historier! Är karlen fullkomligt galen?

6 med allt gewalt – med allt våld, till varje pris.

7 pas de deux – (fra.) i balett dans med två personer.

8 Sacre nom – (fra., sacré nom) för tusan; eg. Guds namn.

34. Audienser hos kungen.

– Vår synnerligen estimerade kusin af Wasaätten, har sin egen politik, genmälde kungen, skrattande åt sin qvickhet. – Också en borgarekung bör vara suverän i sitt rike; man får ej uppmuntra rebeller. Jungfru Larsson bör ej nedlåta sig att blifva grefvinna. Vår store Linnæus skulle säga: af den kålmasken blir ingen Apollo1.

– Om ers majestät är så nådig och säger ett ord, så blir allt bra, sade Erik frimodigt. – Det är ej första gången ett kungsord ställer allt på rätt, som var snedt i vår slägt.

– Så? sade kungen, hvilken denna frispråkighet måtte ha förefallit frisk och behaglig efter allt det underdåniga svammel af ord, som under resan plågat hans öron. – Det måtte ha varit under kung Orres regering2?

– Salig kungen och drottning Ulrika Eleonora tillställde mina föräldrars bröllop3, och det skedde i Stockholms slott, genmälde Erik, utan att tappa kuraget. Om ers majestät vill vara så nådig ...

– Och följa exemplet? Vänd dig till drottningen, min gosse, hon är mera skicklig i dessa regeringsärender, ehuru jag betviflar att hon denna gång skulle ha lust att spela försyn för de älskande. Men berätta mig om dina föräldrars kungsord.

Erik berättade hvad han visste om denna händelse och glömde ej sin mors uppdrag att omtala fadrens förtjenster. Kungen hörde honom med den nådigaste uppmärksamhet och yttrade derpå:

– Säg din mor att hon i eftermiddag inlemnar sina papper till hofmarskalken baron Löwen, så vill jag se hvad som kan göras för henne. Det blir vår sak; en tapper soldats enka får ej lida nöd. Men min makt sträcker sig ej till hjertats angelägenheter.

– Ers majestät vet ej hur det är – återtog Erik envist, och nu beskref han på sitt sätt huru grefve Bertelsköld blifvit en krympling för hämnden af en rival.

Kungen skakade på hufvudet och visade tecken till otålighet. Timman var inne, när borgerskapet skulle få audiens.

Erik var likväl alldeles icke sinnad att släppa taget och ryckte nu fram med ett argument, som han försigtigtvis gömt i sin ficka, när han begaf sig hemifrån. – Ers majestät var så nådig och lofvade bevilja mig en bön, när jag första gången skulle framvisa något, sade han rodnande.

– Hvad är det?

– Det är en dosa, som ers majestät var så nådig och skänkte mig, svarade Erik, framräckande dosan.

– Jag påminner mig det, sade kungen leende. – Men jag har redan beviljat dig tvenne gracer.

– En till, ers majestät, så blir det jemt tre, och alla goda ting äro tre! sade gossen djerft. – Gif Ester Larsson åt grefve Bertelsköld, så skall ers majestät blifva välsignad af tre goda menniskor!

– Jag tviflar ej derpå, efter man så ofta försäkrat mig det, återtog kungen, – och jag märker att du har anlag att svarfva små intriger med samma framgång som knappar. Gå; – jag vill se till hvad jag kan göra.

Erik var ej så oerfaren, att han ej förstod huru ringa förhoppning han hade att vänta af detta utslag. Han bockade allerunderdånigast och frågade om hans majestät tillät att han fick redogöra hos landshöfdingen för hans majestäts nådiga ord.

– Hvad har du att skaffa med landshöfdingen? frågade kungen med rynkad panna.

– Hans excellens syntes angelägen att få veta hvad ers majestät behagat säga mig och har befallt mig att efter audiensen infinna mig hos honom.

– Hvad är meningen dermed?

– Jag kan ej understå mig att gissa dertill – svarade Erik slugt – men jag förmodar att icke allt får komma till vår nådiga konungs öron, som sägs här i Wasa.

– Pojke, – du är slugare än hvad du har lof att vara. Hvad sägs här i Wasa?

– Om ers majestät ej tager illa upp ...

– Tala. Du har min tillåtelse.

– Här sägs att landshöfdingen arbetar för ett parti, som kallas ...

– Jag vet, jag vet. Nå, hvad säger man om Hattarnes styrelse?

– Man säger att Hattarne föra hans majestät bakom ljuset, att landet är missnöjdt och att handeln dör bort, om det länge fortfar så som det hittills gått.

– Ah – brummade Adolf Fredrik med en suck, – jag förstår. Min gode Piper vill också knyta en slinga af dessa rosenbojor, som snärja mig vid hvarje steg i mitt rike! – Men hvad säger folket om mig?

– De säga, att ers majestät skulle göra landet lyckligt och rikt, om ers majestät finge råda, svarade Erik.

– Det är bra; – gå, och svara landshöfdingen att jag beviljat din mor en pension, sade kungen med en mulen nick.

Erik gick. – Jag undrar hvad det sista betydde? sade han till sig sjelf.

Men kung Adolf Fredrik dröjde ännu några minuter, innan han ringde efter sin kammartjenare. – Öfverallt dessa fördömda, herrsklystna Hattar! sade han tankfull. – När skall den dag komma, när det goda folkets önskan går i fullbordan och jag sjelf får sörja för dess lycka? Tålamod mina herrar grefvar och landshöfdingar, den dagen är kanske närmare än J tron! Emellertid blir det nödigt att försäkra oss om Mössornas bistånd. Larsson säges vara deras chef i borgareståndet ... Må göra ... Låt se ... min goda gemål ... men skall jag då alltid vara en lekboll för nycker? ... Det blir syperbt: prinsessan af Wasa torde nedlåta sig att blifva grefvinna.

Kungen ringde. Kammartjenaren inträdde.

– Borgerskapet får audiens!

Några minuter sednare behagade hans majestät, åtföljd af sin svit, som var mera lysande än konungen sjelf, lemna företräde åt Wasa stads magistrat och borgerskap. Hela det endast 12 alnar4 långa, lika breda och blott 5¾ alnar5 höga rummet var uppfylldt af kunglighetens skugga och folkets underdånighet.

Till förlust för efterverlden, har den noggranna krönikan öfver denna vigtiga tilldragelse, äfvensom öfver konungens hela vistelse uti Wasa, gått förlorad, hvarföre läsaren också tyvärr går i mistning af de underdåniga talen och alla de suckar, dem ödmjukheten och nitet, i förening med verkliga behof, vid detta tillfälle torde ha frampustat ur stadens vederbörande, med laglig fullmakt försedda lungor. Det berättas – med hvilken historisk säkerhet vilja vi ej afgöra – att riksdagsmannen Larssons gråhåriga, krökta, men ännu högresta och imponerande gestalt framför andra ådragit sig konung Adolf Fredriks uppmärksamhet; – att konungen med nådigaste tålamod afhört förnyade underdåniga önskningar att staden måtte erhålla stapelfrihet6; – att den gamle Larsson varmt, vältaligt och frimodigt understödt denna begäran, som utgjorde hans medborgerliga lefnadsmål, och att konungen lofvat, med riksens ständers goda minne och samtycke, taga denna sak under mogen öfverläggning. Det är också bekant, att Hattarne ihärdigt motsatte sig denna billiga önskan – skäl nog för de österbottniska städerna att afsky denna styrelse! – och att det var först sedan Mössorna kommit till statsrodret, som Wasa m. fl. finska städer omsider erhöll denna efterlängtade rättighet år 17657, utan att det förunnades Larsson då upplefva fullbordan af sin käraste önskan.

Det sägs också, att landshöfding Piper under audiensen var idel öra; men tillräckligt hofman, för att ej läsa i konungens miner, afhöll han sig från hvarje inblandning och noterade blott i sitt minne allt hvad han ansåg för hemliga stämplingar mot sitt parti, deribland också den besynnerliga omständighet, att hans majestät behagat unna en obetydlig gymnasist, som knappt kunde kallas torr bakom öronen, en half timmas audiens i enrum, medan excellensen sjelf och så många andra distinguerade personer fingo vänta i yttre rummet.

När audiensen var slut, behagade hans majestät i nåder befalla magistraten och borgerskapet till middag samt lika nådigt kalla riksdagsmannen Larsson till enskildt företräde.

Landshöfdingen hade knappt fem minuters andrum, innan han lät kalla Erik Ljung i ett sidorum och fordrade i en ton, som icke tillät någon motsägelse, en noggrann rapport öfver ynglingens ovanliga audiens.

Erik Ljung såg vid denna fråga högst enfaldig ut, tummade sin mössa och lät förljuda, att hans majestät af landsfaderlig ynnest beviljat hans mor en pension, för hvilket ändamål hon borde inlemna sina papper på eftermiddagen.

– Ingenting annat? frågade den stränge herrn med en skarp blick.

– Icke som jag kan påminna mig, svarade Erik.

– Du ljuger, pojke! sade landshöfdingen uppbragt. – Du har gått andras ärender. Hans majestät har ej behöft en half timma, för att bevilja en så enkel begäran.

– Det är sannt – nu mins jag, återtog Erik, i det att han tog med handen bakom örat. – Kungen var så nådig och ...

– Fram med sanningen, slyngel! Hvad var det om?

– Jo, hans majestät var så nådig och gaf mig en dosa.

– Hvad är det du pratar?

– Här kan ers excellens sjelf se. Jag förstår mig ej derpå, men jag tror att det är – en snusdosa!

– Ut med dig, din inpiskade skälm, – jag skall väl en annan gång taga reda på dig! skrek landshöfdingen.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Apollo – apollofjäril.

2 under kung Orres regering – under kung Orres tid, för länge sedan, eller en anspelning på Gustav II Adolf som Karl XI nedsättande ska ha kallat kung Orre.

3 Salig kungen […] mina föräldrars bröllop – Se tionde berättelsen, »Ödemarkernas vår», kap. 16 »Junos hämnd», s. 789, r. 16–22.

4 12 alnar – drygt 7 m.

5 blott 5¾ alnar – ca 3,4 m.

6 stapelfrihet – rätt att idka utrikeshandel.

7 Wasa m. fl. finska städer […] efterlängtade rättighet år 1765 – Vasa, Björneborg, Gamlakarleby och Uleåborg fick s.k. aktiv stapelrätt vid riksdagen 1765, d.v.s. rätt att segla på utrikeshamnar, men inte rätt att ta emot utländska fartyg. Städerna i Österbotten och Norrbotten hade arbetat för ett avskaffande av det bottniska handelstvånget sedan 1719 och 1720 års riksdagar (Armas Luukko, Vasa stads historia II 1981 s. 140–147).

35. Kungsdagens krönika.

Riksdagsmannen Larsson hade enskild audiens hos konung Adolf Fredrik. Den gamle mannen tycktes känna, att det var sista gången han talade ett ord af vigt i sitt lands och sin stads angelägenheter. Han hade, ur sitt partis synpunkt, strängt nagelfarit med Hattarnes hela regeringssystem, – hade varmt och vältaligt förordat Mössornas politik, – hade särskildt lagt konungen på hjertat nödvändigheten att lösa handeln ifrån de bojor, med hvilka Stockholms afund sökte att fjettra sina medtäflare. Han hade gifvit luft åt sitt inrotade hat mot allt adelsvälde, – hade yttrat sig med harm och ovilja öfver rådets nya ingrepp i konungens myndighet vid Adolf Fredriks thronbestigning1, – hade försäkrat konungen om de ofrälse ståndens bifall till en utvidgning af konungamakten på rådets, ehuru ej på ständernas, bekostnad. Och konungen hade en stund med nöje lyssnat derpå. Adolf Fredrik var en man med hjerta: han förstod att högakta detta frimodiga språk, som dessutom gick in på hans egna åsigter, och denna grånade patriark, som så värdigt framlade skatterna af ett lifs erfarenhet för sin konung.

Men tyvärr var konung Adolf Fredrik icke byggd af det virke, som genom sin fasthet grundlägger rikens välfärd. Med all sin goda vilja tröttnade han snart vid allvarliga ämnen, och ständigt van att i vigtiga frågor anlita sin gemåls skarpsinne, var han tveksam och rädd att på egen hand fatta beslut. Den gamle Larssons planer, som gingo ut på ingenting mindre än en statshvälfning med de ofrälse ståndens tillhjelp mot rådet och mot den herrskande aristokratien, gjorde honom förlägen. Han visste icke rätt hur han borde behandla denne undersåte, som vågade säga till konungen: herrska! och till rikets förnämste män: abdikeren från makten! Känslan af hans egen underlägsenhet gentemot denna kraftfulla karakter gjorde honom brydd. Och för att komma ur denna brydsamma ställning, grep han till det ämne, som låg närmast till hands.

– Vi tacka er för edra meddelanden. En konung bör lyssna till sanningens språk, helst när det förestafvas af en bepröfvad trohet, och vi skola ej underlåta att vid tillfälle tänka derpå. Ni är en rättskaffens man, min kära Larsson, och väl förtjent af er konungs bevågenhet. Vi önska att gifva er något bevis derpå. Ni blir den förste köpman, som kommer att bära nordstjernan2.

– Jag tackar ers majestät, men jag är för gammal för leksaker.

– Huru? En titel skulle således konvenera3 er bättre? Nåväl, ni skall mottaga en kommerserådsfullmakt.

– Jag tackar ers majestät, men skattar högre än allt annat den titel ers majestät nyss behagat gifva mig: den af en rättskaffens man.

– Någon belöning måste ni likväl emottaga, yttrade konungen misslynt.

– Jag skall anse mina ringa tjenster mångdubbelt belönade, derest ers majestät finner för godt att bevilja stapelfrihet åt Wasa stad.

– Jag estimerar er oegennytta; men, min kära Larsson, detta beror icke af oss. Vi vilja göra hvad vi förmå. Ni vet huru ringa det är. Skulle försynen och folkets förtroende en dag gifva oss medel att verka för landets bästa, skall er önskan vara den första, som kommer i åtanke. Men låt oss icke mera tala derom. Har ni familj?

– Ja, ers majestät; två söner och en dotter i lifvet, utom barnabarn.

– Vi önska att känna en så förtjent mans familj. Om det faller er lägligt, vilja vi göra er ett besök i qväll klockan sex.

– Ers majestäts nåd gör mig stum af tacksamhet ...

– Det gläder oss att för några ögonblick blifva er gäst. Men jag förbehåller mig, fortfor kungen i den hjertligare ton, som klädde honom så väl och som så ofta intog hans folks hjertan, – inga formaliteter! Framför allt, inga tal!

– Vi äro tarfligt borgarefolk, svarade Larsson. – Hela vårt ringa hus står till ers majestäts tjenst, men vår undersåtliga vördnad förstår sig icke på granna ord.

– Godt, min kära Larsson. Låt ej störa er i edra affärer. Auf Wiedersehen4; ni spisar ju middag hos oss?

Riksdagsmannen bugade, och audiensen var slut.

Kort derefter red konungen omgifven af sin lysande svit ut att mönstra borgaregardet. Hvem ville ej då vara med! Allt hvad fötter hade uti Wasa var uti rörelse, lindebarnen5 icke undantagne, som buros af deras mödrar på armen. Dagen var varm, och borgarsoldaterna svettades jemmerligen i deras nya vadmalsuniformer, som kostat skräddarne så många sömnlösa nätter. Det oaktadt stredo dessa den tidens Wasagossar tappert för konung och fädernesland6, – trafvade feta och rödbrusiga framåt i deras anletes svett och utförde sina tempon på ett sätt, som kanhända ej skulle ha väckt stor förtjusning hos nittonde seklets korpraler7, men som ansågs för mästerligt uti Fredrik II:s8 tidehvarf. Konungen behagade flera gånger uttrycka sin höga belåtenhet – trupperna hurrade, och de flera tusende åskådarne, som hunnit hvila deras lungor sedan i går, instämde af hjertans lust i den militäriska chorus.

I Wasa berättas ännu en anekdot från detta högst märkvärdiga tillfälle. Herrarne Bladh och Thölberg,9 – myndige män båda och för tillfället högst krigiskt stämda af äran att framställa för »Alexander Magnus» ett militäriskt snille, hvilket ingen dittills hade tilltrott dessa fredlige män – anförde trupperna: Bladh kavalleriet och Thölberg infanteriet. Allt gick förträffligt, ända tilldess att Thölberg i sin ifver kom att ställa sig med sin trupp framför kavalleriet, så att detta på ett betänkligt sätt hindrades i sina rörelser. Mellan båda trupperna var, som vi påminna oss, redan förut jalousi. När således kavalleriet ej kom ur fläcken och när infanteriet hörde hästarna flåsa tätt bakom deras ryggar, var det troligen blott det högtidliga tillfället och konungens närvaro, som hindrade bussarna att rappa om hvarandra med gevärskolfvar och sabelklingor, såsom sed är i Österbotten, när vänner gnabbas vid gästabud, – ehuru de ömsesidiga smekningarne vanligen ske med gärdsgårdsstörar. Bladh isynnerhet var icke hugad att smälta hvad han ansåg för en skymf mot hans trupp, och utmanade Thölberg till envig i Korsholms hage. Båda voro emellertid befallde till middag hos konungen. Thölberg, som var en trogen undersåte och ansåg en god middag trefligare än sabelhugg, åtlydde befallningen, Bladh deremot icke. Utmaningen blef bekant, Bladh efterskickades och återfanns på den bestämda mötesplatsen, der han svärande gått och väntat länge och väl på sin senfärdige motståndare. En försoning lärer sedan ha skett, men emellertid hade kungens middag, åtminstone i Bladhs ögon, gjort en betänklig bresch i Thölbergs militäriska anseende.

Här vore nu all anledning att på ett värdigt sätt beskrifva denna utomordentliga middag, som var utan exempel i det österbottniska kökets historia och ganska säkert vida öfverträffade den tarfliga husmanskost, hvilken Carl IX – då ännu kronpretendent – lät för 152 år sedan tillreda åt sig i »Mussar by» på återresan kring Bottniska viken. Vare det nog att berätta, huru mästerkocken Arelius inlade ett lysande prof på sin oöfverträffliga talent att tillreda fisksås, – huru hans förman köksmästaren Björck tillskref sig äran af den utmärkt lyckade gödkalfven, den högaktningsvärda puddingen, den verkligt inhemska kalkonen och den i göthisk stil uppförda krokanen samt behöll på köpet hedern för den stora gäddan, som väckte en pyramidalisk beundran. Lägga vi ännu dertill att hans majestät täcktes göra ett kungligt besked för anrättningarna, – att sviten likaledes fann resor mycket välgörande för aptiten, – att borgerskapet räknade rätterna på sina fingrar, för att kunna redovisa för fruarna hemma, – att magistraten af lutter10 underdånig vördnad knappt vågade föra gaffeln till munnen och spillde hvartannat skedblad buljong på servietten, emedan herrarne icke fördristade sig att sänka sina blickar från hans majestät till soppan, – samt att allt detta skedde vid öppen taffel för öppna fönster och i närvaro af en oräknelig folkhop utanför, – så kunna vi göra oss en föreställning om denna minnesvärda tilldragelse. Att se kungen äta, riktigt äta, – om förlåtelse, spisa – som andra menniskor, det var något märkvärdigt! Eftersom folket icke rimligen kunde minnas 150 år tillbaka, hade många gjort sig besynnerliga föreställningar om en kung och hans lefnadsvanor. Att en så hög person skulle äta annat än russin, fikon och lakrits, eller dricka annat än kyrkvin, det var för många åskådare obegripligt; att han nedlät sig ända till att befalla ett glas vatten och verkligen dricka ur det, var ännu obegripligare. Åtminstone hade de väntat att han skulle låta mata sig af en general och uppassas af ett riksråd. Konungens bredskjörtade, guldstickade frack, hans präktiga peruk med den sirliga stångpiskan (frack och stångpiska voro nymodiga inrättningar), signetringen på hans finger, det styfva kråset, de fina spetsmanchetterna, hans nådiga smålöje, och isynnerhet hans goda matlust, väckte allmän förundran. Österbottens demokrater derutanför hade ånyo, liksom vid kungens ankomst, sin hjertliga lust att se de höga herrarne vid majestätets sida så små, i det att sjelfva landshöfdingen krympte ihop till en dverg och prosten Hedman, som stod så rak på predikstolen, nu stod med ryggen i bugter, förgäfves spejande efter ett tillfälle att få sluta sitt tal, som blef så opåräknadt afbrutet i går.

Ett tal hölls der likväl, men helt kort, och det var af landshöfdingen, som i underdånighet föreslog hans majestäts skål. Då dånade kanonerna från vallarna, då fingo hurraropen från matsalen ett skallande eko bland de många åskådarne utanför, och vidt kring Österbottens bördiga slätter gick den dagen ett jubelrop, som kunnat väcka klubbekrigets längesedan multnade kämpar ur deras grafvar.

Ett enda hus i Wasa hade icke tid att skicka några åskådare till middagen på Korsholm, och det var riksdagsmannen Larssons hus.11 Der väntades kungen, der sopades, skurades, dammades, löfvades, – der stod ung och gammal med hjertat i halsgropen. Båda husfäderne, far och son, hade gått till kungens middag, men ej innan de gifvit sitt folk de noggrannaste föreskrifter. Dessa voro icke lätta att uppfylla. Ingen affär för dagen skulle få afbrytas, ingen bonde bortskickas, utan att ha fått sina tjärtunnor märkta, sitt salt eller sina tobaksblad ordentligt instufvade. Detta var ambitionsfrågan: borgarekungens hus skulle icke, liksom de andra, krypa på händer och fötter för makten; det skulle vördnadsfullt och dock kapprakt öppna sin port för landsens fader. Men den som var vittne till stöket derinne, till det språng och bestyr som herrskade öfverallt och till den lugna rådighet, med hvilken Ester Larsson, biträdd af sina svägerskor, sökte att bringa ordning och reda i villervallan, den kunde misstänka, att äfven det stolta borgarehuset i hemlighet gjorde mera väsen af kungens besök, än dess hufvudmän ville låta påskina.

Menskliga fåfänga, hur går du ej klädd i många drägter! Under tiggaremunkens grofva kåpa döljer sig påfvens herrsklystnad; under tingsskrifvarens ödmjuka bugning gömmer sig byråkratens nådiga nedlåtenhet; under den sträfve affärsmannens vexelbegrundande panna smyger sig en sidoblick bort till den tomma flärd han så djupt föraktar. Det finns ingen demokrat, som ej bär under sin tröja fröet till en fullfjädrad autokrat!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 rådets nya ingrepp […] thronbestigning – Adolf Fredrik tvingades av rådet att försäkra att någon utvidgning av kungamakten inte skulle komma på fråga vid hans trontillträde; hans kungaförsäkran legaliserade därtill sådana inskränkningar av kungens makt som blivit praxis under hans företrädare.

2 nordstjernan – Nordstjärneorden, en av de tre svenska riddarordnar som stiftades 1748 och fram till 1975 utdelades som belöning för medborgerliga och ämbetsmannaförtjänster samt vetenskapliga, kulturella och samhälleliga insatser.

3 konvenera – passa.

4 Auf Wiedersehen – (ty.) på återseende.

5 lindebarnen – spädbarnen.

6 stredo dessa den tidens Wasagossar […] fädernesland – Jfr kommentar till 1050, 11–12.

7 korpraler – befälhavare.

8 Fredrik II:s – Fredrik II, »den store» (1712–1786), kung av Preussen 1740–1786.

9 Herrarne Bladh och Thölberg, – Johan Bladh d.y. (1719–1783) och Nils Töhlberg (d. 1782) hörde till de förmögnaste köpmännen i Vasa.

10 lutter – ren.

11 Ett enda hus i Wasa hade icke tid […] Larssons hus. – Jfr formulering i kap. 17 »Två kungars dag», s. 1038, r. 20.

36. Riksens och borgerskapets majestäter.

Kungens förestående besök hos riksdagsmannen Larsson hade ej kunnat hållas hemligt. Staden kom uti ny rörelse, hopar af folk samlade sig utanför porten, gjorde försök att intränga på gården och drefvos med möda tillbaka. Afunden trifs för väl i småstäderna, för att ej den rike Larsson skulle hafva många fiender, och dessa uppfunno underliga historier. Somliga påstodo att den högmodige borgaren gjort knäfall hos kungen och köpt sig ett adelsbref för sex tunnor guld1. Andra visste berätta huru han ensam fått monopol att utföra spanmål och inskeppa salt. Andra åter hade hört, att Larsson tagit mutor, man visste nog af hvem, och underhandlade om att sälja landet åt ryssen.

Kungens svit fäste ringa uppmärksamhet vid detta besök, som icke var något ovanligt. Endast landshöfding Piper hade sina skäl att misstänka en särskild afsigt, och han misstog sig icke alldeles.

Klockan sex och fyra minuter behagade hans majestät, efter att hafva gjort en promenad i vagn kring stadens omgifningar, låta hålla vid Larssons port och stiga ur bland den hurrande folkmassan. Riksdagsmannen var hans majestät till möte, Larsson den yngre höll fotsteget till vagnen, och båda ledsagade till sin boning den höge och nådige gästen, som åtföljdes endast af landshöfdingen och ett par af sina kammarherrar.

Gården var löfvad med björkar, och från porten till trappan ledde en gångmatta af fint blått kläde. Några steg derifrån höll en kärra, lastad med tjärtunnor, och längre bort en annan, lastad med salt. Handelsboden var öppen; der köptes och såldes. Trappan, förstugan och slutligen hela salsgolfvet voro beklädda med dyrbara flandriska mattor – föräringar af husets holländska affärsvänner. Öfver salens väggar, likasom under dess tak, voro fina holländska dräller utspända, på det sätt som ännu brukas vid bondbröllop i Österbotten. Alla fönster, stolar och bord voro deremot oklädda, och längst uppe vid högsätet stod, som vanligt, utan någon prydnad, husfadrens gamla, nötta länstol af masur. Lika enkla och utan prydnader voro värdarnes och familjens högtidsdrägter. Allt var beräknadt att visa, huru man kunde lysa, om man ville, men man ville icke i allt.

Den första som mötte konungen i salen, var dottern i huset, Ester Larsson, hvilken bjöd hans majestät på ciselerad silfverbricka en välkomstbägare, likaledes af silfver och utsökt arbete. Adolf Fredrik var, som vi redan sett, ingen kostföraktare, och berömde sig, liksom sin företrädare, af att vara en bepröfvad vinkännare. Han smakade af artighet på det hvita vinet, i den förmodan att det var vanligt franskt vin, ty man kände knappt något annat i Finland. Men när han vätt sina läppar, efter det så måste ske, syntes han öfverraskad, drack en gång till, – den gången betydligt mer – och frågade hvad detta var för ett vin.

– 1648 års Rüdesheimer, svarade värden lugnt.

– Huru, min kära Larsson? Ni har vin från westfaliska freden2? Det är mer än vår kungliga källare kan skryta utaf.

– Jag köpte det i Hamburg efter Altonas plundring för fyrtio år sedan3, svarade Larsson. – Det vore för mig en stor ära, om ers majestät täcktes tillåta mig att sända hvad jag ännu har qvar af denna sort i min källare till ett ringa ombyte i ers majestäts resprovision.

– Jag tackar er, sade kungen förtroligt, i det han ännu en gång smakade på den kostliga drycken. – Jag har ej druckit ett så ädelt vin, sedan jag satte foten på svensk jord och är nyfiken att se, om buteljerna likna de hundraåriga rhenska, som förvarades i min högtsalige faders källare.

– Erik, sade Larsson till gymnasisten, som stod kapprak i dörren – spring ned i källaren n:o 3 innerst till höger, fjerde hyllan nedifrån, och hemta ett par buteljer.

Erik kilade af.

Nu först fästades kungens blickar på den långa, ståtliga qvinnan, som räckt honom bägaren, – och ehuru icke ens illviljan kunde förebrå den husesamme4 konung Adolf Fredrik samma galanta lynne, för hvilket hans företrädare vann en så tvetydig ryktbarhet, var han långtifrån likgiltig för qvinliga behag.

– Min dotter, presenterade Larsson.

– Ah, sade kungen, som sällan lemnade någon af sina små qvickheter obegagnad, – det är således vår kusin, prinsessan af Wasa? Jag är förtjust att göra hennes bekantskap.

– Min dotter är alltför ringa att vara värd den ära ers majestät behagar tilldela henne, svarade fadren, som icke tyckte om detta skämt ens af en kung.

Men kungen var i dag vid godt lynne. Han fortfor att tilltala Ester i samma nådigt skämtande ton och syntes road af att göra den okunniga, enkelt klädda borgareflickan förlägen. Deri bedrog han sig. Ester svarade så skickligt, så klokt, så ödmjukt och likväl så bestämdt, att kungen – knappt mindre öfverraskad, än när han profvade vinet, – ändrade ton och täcktes göra sig underrättad om hennes uppfostran och tidigare öden.

Den gode kung Adolf Fredrik blef allt nådigare, allt mera intresserad. Det syntes honom, som skulle denna »kålmask», såsom han en gång behagade uttrycka sig, innehålla ämnet till en fjäril af högre rang. Han beslöt att gå rakt på saken.

– Min kära Larsson – sade han, i det att de närvarande fingo en vink att draga sig tillbaka – svara mig rent ut, hvarföre ger ni ej er dotter åt grefve Bertelsköld, som begär hennes hand?

Den gamle borgaren teg ett ögonblick. Han misstänkte att denna fråga varit i säck, innan hon kom i påse. – Eld och vatten, svarade han – kunna icke förmälas utan fara för endera eller båda.

– Låt dem fräsa, smålog kungen; – det torde calmera dem båda. Vet ni, min kära Larsson, att jag sett partier, som mindre convenerat å båda sidor. Vår kusin, er dotter, talar en förträfflig tyska. Jag är öfvertygad att hennes öfriga egenskaper göra henne värdig en högre plats i samhället, och då grefve Bertelsköld är en aktningsvärd person, hvilken jag estimerar, kan jag ej fatta hvad ni har deremot.

– Ingenting mindre än allt, ers majestät. Att förena tvenne samhällsklasser, hvilka århundradens traditioner gjort till hvarandras eviga motståndare, vore likaså dåraktigt, som att vilja grunda sitt barns lycka på vinsten af ett tomt namn.

– Tvärtom bör det vara en nyttig handling att besegra fördomarna. Jag ansvarar för er dotters lycka och begär hennes hand för min flygeladjutant, öfversten grefve Bertelsköld.

– Förlåt, ers majestät – det är omöjligt.

– Huru, min kära Larsson? Er konung är er gäst, och ni fäster en så liten egard5 vid hans önskningar?

– Befall öfver allt hvad jag äger och förmår, ers majestät; befall öfver den ringa återstod af lif, som ännu kan vara mig förunnad, men värdigas lemna åt mig mina faderliga rättigheter. Jag har svurit en dyr ed att aldrig tillåta denna förbindelse, så länge jag lefver; jag har tagit himlen till vittne derpå, och endast ett underverk skulle kunna förmå mig att ändra beslut.

– Vi hade väntat mera förnuft af en gammal man och mera consideration för vår nådiga välmening, sade konungen, uppbragt. – Vi vilja ej längre upptaga eder dyrbara tid och önska eder en god afton.

Och med en ganska onådig nick tog hans majestät några steg mot utgången. Men der stod Erik Ljung, blossande röd och med en flaska af den gamla Rüdesheimern i hvardera handen.

– Vi skola tillsäga vår hofmästare att betala vinet, fortfor kungen till hälften retad, till hälften blidkad af den rara presenten, i det han med kännaremin betraktade flaskorna. I detsamma observerade han att Eriks högra hand blödde starkt genom en kringlindad näsduk.

– Hvad är det? frågade han.

– Jag har skenat mig* på en glasbit, svarade Erik.

Men Adolf Fredrik var alltför godhjertad och tyckte att handen blödde för starkt, för att lemna blessyren oundersökt, helst den förorsakats i ett uppdrag för hans skull. I ögonblicket hade han förgätit sin vrede, vinkade Erik till fönstret och täcktes med egen hög hand uppveckla näsduken.

– Det är icke skuret med glas, det är bitet af en hund, sade han, visande åt den gamle Larsson gossens hand, som blödde af ett djupt bett mellan tummen och pekfingret.

– Det är möjligt att der var en hund i mörkret, svarade Erik förlägen.

– Jag skall hitsända min lifmedikus, sade kungen bekymrad. – Rötmånaden går in, och man vet ej, om hunden möjligen varit galen.

Den gamle Larsson hade emellertid knappt kastat en blick på Eriks hand, innan han begynte häftigt darra och blef askgrå i ansigtet. – Var lugn, sade kungen, som tog detta för skrämsel; – Petersen känner konsten att bota vattuskräck, han skall vara här om några minuter.

Och med en mycket nådigare blick än nyss förut aflägsnade sig den gode kung Adolf Fredrik, som gerna hade ett tröstande ord för hvarje bekymmer, hvilket han kunde lindra. Men hvarföre hurrade folkmassan nu långt mer än förut? Hvarföre flögo nu dubbelt flera hattar och mössor i luften? Icke för kungen allena – icke för det deltagande han visat en fattig gosse – man hurrade för det att den gamle borgarekungen, som ryktet med stor hast förkunnade, fallit i onåd – för det att han således gjort sig ett fåfängt besvär, – för det att han ej skulle blifva adelsman – för det att han ej skulle ensam utföra spanmål och inskeppa salt – för det han ej skulle sälja landet åt ryssen. Och likväl hade denne gamle borgare ej användt sitt stora inflytande för annat än Wasa stads och den finska handelns bästa. Men detta förstod ej folkmassan, denna massa, som är sig lik öfverallt.

Knappt hade kungen gått, innan Larsson med vacklande knän vinkade Erik att följa sig in i kammaren och frågade hvarifrån han fått den lilla kopparringen, som han bar uppå pekfingret.

Erik berättade hvad läsaren redan vet. Det hade helt enkelt roat honom att sticka ringen på fingret.

– Guds hand! Guds hand är öfver mig! suckade den gamle borgarekungen och sjönk afdånad ned på sin bädd.

Ingen mer än Ester förstod dessa ord. Blek och förfärad gömde hon dem i sitt hjerta, der hon sökte att återkalla sin fader till lifvet.

Men så snart man något lugnat sig efter detta oförmodade uppträde, begärde Erik att få tala några ord med Larsson den yngre. – Jag har ej skenat mig på glas, ej heller blifvit biten af en hund – sade han – utan af en tjuf. Han beskref huru han i mörkret trefvat sig fram i den innersta källaren, då han der stötte på en karl, som stod och flintade eld. I den tron att det var en tjuf, hade Erik fasthållit karlen, och efter en häftig brottning, hvarunder han blef biten i handen, slutligen lyckats instänga honom i en af sidokällrarna. Der måste han finnas ännu.

Man följde Eriks anvisning, öppnade källardörren och fann en död karl hängande vid en krok i muren. Man drog honom i ljuset: det var kapten Neptunus Gast.

– Och han ville stjäla? frågade Erik häpen.

Larsson den yngre skakade på hufvudet och hviskade: – tacka din och allas vår eviga lycka, pojke, att du kom i rätta stunden, men tig dermed, om ditt lif är dig kärt. Derinne i källaren lågo fyra tunnor krut, som kommo i går och skulle i dag föras ut i magasinet, men glömdes i kungsbrådskan. Kapten Gast måste ha vetat det, och efter han på sistone bar till oss alla ett dödeligt hat, smög han sig under villervallan in i källaren för att ... det är förskräckligt att tänka!

– När kungen var här ...?

– Ja. Han ville spränga huset i luften, och utan dig, eller rättare Guds hand genom din, skulle Sveriges rike nu varit enka. Men se, hinhåle tog sitt!

Fotnoter till detta avsnitt

* »Skena sig», säges i Österbotten, när man skär sig på glas.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sex tunnor guld – en tunna guld motsvarade 100 000 riksdaler silvermynt (SAOB).

2 westfaliska freden – avslutade trettioåriga kriget (1618–1648).

3 Altonas plundring för fyrtio år sedan – Den då danska staden Altona i Slesvig-Holstein brändes under stora nordiska kriget av svenska trupper under Magnus Stenbock.

4 husesamme – här: hemkäre.

5 egard – aktning.

37. Två bref.

Det fanns en person i Larssons hus, som icke haft en aning om kungsbrådskan, och det var Penna. Som vi påminne oss, hade denne hedersman tagit för mycket till bästa i sorgen och blifvit inqvarterad i nattstugan. Det kunde vara midnatt, när han omsider vaknade och fann Erik Ljung sofvande vid sin sida.

Pennas hufvud var ganska oredigt och kunde förliknas vid en grund sjö i dimma, der här och der en sten sticker fram, men tankarne förgäfves bemöda sig att ro till stranden. Han hade en dunkel föreställning om att han på något sätt betett sig dumt, men huru, det var för honom omöjligt att utgrunda.

Han ruskade på Erik. – Erik var ej den, som vaknade af en nysning, men efter en qvart timmas bearbetning fick han ögonen upp till hälften.

– Hvad har jag gjort i går? sade Penna.

– Sofvit, svarade Erik.

– Hvad mer?

– Låt mig vara i fred.

Men Penna skulle nödvändigt hafva reda på hvad han gjort, och för att ändtligen slippa honom, nödgades Erik slutligen uppräkna hans mandater1, börjande från angreppet mot grefve Bertelsköld och slutande med hans oregerliga ölsinne, när han svängde yxen öfver riksdagsmannen.

Penna funderade en stund, tog derpå Erik vid axlarna, ställde honom raklång på golfvet, förde honom till bordet, tryckte honom ned på stolen och sade: – skrif!

– Hvad skall jag skrifva? sade Erik, skrattande i förargelsen, ty det var första gången han hörde Penna, – som, i trots af sitt namn, knappt kunde rita två streck i kors till bomärke, – anlita ett skrifvande biträde.

– Skrif som jag säger, sade Penna vigtigt. Och Erik skref med sin ombundna hand:

»Efter jag är ett nöt och hafver skuffat min husbonde. Jag hafver varit på krogen. Jag hafver supit mig full. Och efter de hafva rest af med min brud. Men det qvittar mig lika. För jag hafver skuffat min husbonde. Det rår Gasten för. Jag hafver varit dum. Kunglig majestät skall säga till fältväbeln ...

– Är brefvet till kungen?

– Till hvem annars? Skrif vidare: Fältväbel, låt ge karlen femti prygel för fronten2. För han hafver skuffat sin husbonde ...

– Det är nu tredje gången om husbonden.

– Skrif en gång till: skuffat sin husbonde. Men efter jag hafver varit husar. Kunglig majestät skall låta mig blifva husar igen. Kunglig majestät kan gifva mig hundkost. Står det hundkost?

»Står det hundkost?» skref Erik.

– Och en gång om dagen smörj. Efter jag hafver intet dugat till bonde. Efter jag hafver haft flera hästar än kor. Kunglig majestät skulle se min fuchs. Efter han heter Bogge. Han hafver hvita framfötter. Men skorna smider jag sjelf. De krabbsaltarne3 kunna inte smida hästskor i Storkyro. Och hvad hafva de för sömmar? Efter de intet duga åt svin. För de förderfva hofvarna. Och efter de hafva en hofslagare på Gumsila. Han vore lagom att klippa bässar ...

– Kanske vore det bäst att komma till hufvudsaken, menade Erik.

– Straxt, sade Penna. – Skrif på: jag hafver varit dum. Jag hafver skuffat min husbonde ...

– Nu är det fjerde gången.

– Skrif på bara: Jag vill att Pertensköld skall få min brud. Efter hon vill ha honom. Nog duger han åt henne. Och han skall få Bertila gård. Nog duger den åt honom. Der är stall för sexton hästar. Eftersom jag vill blifva husar. Farbror min skall intet få snusa på gården4. För han är en skinnbracka5. Men intet angår det kunglig majestät hvad farbror min är. Punkt. Detta har Erik skrifvit åt mig. Gud bevare ers majestät. Jag är till bleka döden

Istvan. Som de kalla Benjamin Bertila. Inriden Husar.»

– Och hvad tänker ni göra med detta bref? frågade Erik, i det han hopvek det och skref utanskriften till kungen.

– Du kan bocka bättre än jag; du skall föra det till kungen nu straxt, sade Penna.

– Midti natten! Han sofver.

– Så väck opp honom. Det är ljusa dagen.

Med möda lyckades Erik öfverbevisa författaren till detta märkvärdiga bref, att man icke så lätt kunde väcka kungar, som gymnasister, ur deras sötaste sömn, och öfvertala honom att ännu några timmar gifva sig ro. Men klockan hade knappt slagit fem på morgonen, innan Erik redan stod vid Korsholms portar med brefvet på fickan. Något ville han vedervåga för den sak han en gång åtagit sig, och han var klok nog att vänta mer af ett befängdt bref, än af en efter alla kurialformens6 och konvenansens reglor uppsatt supplik.

Kungen skulle klockan sju på morgonen fortsätta resan norrut, och allt var redan i rörelse vid Korsholm. Vagnarna framdrogos, det kungliga köket och öfriga effekter inpackades, lakejer, kuskar och kammartjenare fjäskade om hvarandra på gården. Hur skulle Erik i denna villervalla lyckas att skaffa sitt bref i kungens egen hand?

Han fattade mod och vände sig till köksmästaren Björck. Den mäktige mannen kom ihåg gäddan, mätte honom med en föraktlig blick och vände honom ryggen med orden: – Gå till mästerkocken och fråga, om här finns någon fisk att rensa i dag!

Der stod vår vän, då han i detsamma såg mästerkocken Arelius stå vid en packvagn med händerna fulla. – Får jag hjelpa till? sade Erik.

Mästerkocken kom likaledes ihåg gäddan, och hans anlete ljusnade. – Håll i, så länge jag ser efter de drumliga slynglarne, sade han.

Erik drog fram med sitt ärende och underlät icke att berätta köksmästarens smädliga ord. – Sade han det? utropade mästerkocken. – Nå, då skall jag visa, att brefvet inom en half timma är uti kungens egen hand. Liksom köksmästaren ensam hade något att säga vid hofvet!

En timma förgick, och allt var i ordning till afresan. Då behagade hans majestät ännu en gång hedra den ledbrutne grefven med ett nådigt besök, för att underrätta sig om hans tillstånd. Det hade förvärrats och var betänkligt. Lifmedikus Petersen drog sin lärda panna i rynkor och mumlade något om kallbrand, som snart skulle infinna sig. Den gode Adolf Fredrik blef rörd och bekymrad. – Finns då ingen mensklig konst, som kan rädda honom? frågade han.

– Nej, sade lifmedikus torrt.

– Jo, sade en röst i hörnet af rummet, och bakom en skärm framsteg Ester Larsson.

– Ah, sade kungen öfverraskad, – min vackra kusin, prinsessan af Wasa! Hon tror då, min vän, på kärlekens makt? Jag önskar hon hade rätt.

Lifmedikus vände sig bort med höglärdt förakt, men Ester sade med tillförsigt: – Ers majestät känner kanhända den allmänna sägen, att vi här i Österbotten kunna trolla. Grefve Bertelsköld skall återfå helsan, men icke med mörka, utan med ljusa makters bistånd.

– Kan min vackra kusin hålla sitt löfte, så ville jag gerna gifva henne patienten sjelf till läkarearfvode, skämtade kungen. – Men tyvärr är detta något, som icke beror af mig. Apropos, kan min kusin säga mig hvad detta bref skall betyda? Brefskrifvaren har i sanning anspråk på vår kungliga ynnest, ty han har beredt oss mycken munterhet och en förträfflig aptit på morgonen.

– Brefvet är från en ärlig, fastän okunnig man, åt hvilken min far hade lofvat min hand, sade Ester rodnande.

– Jag förstår. Från den sidan är således ingenting att befara. Men er far, min sköna kusin, er far är af jern. Han kan icke böjas ens af sin konungs förbön.

– Nej, ers majestät. Han kan icke böjas, han kan endast brista. Värdigas kasta en blick på dessa rader, hvilka han anbefallt mig att lemna i eders majestäts hand.

Konungen läste:

Förkrossad af himmelens dom, beder jag min Herre och Konung nådigst förlåta, att jag, som varit villig för konung och fädernesland uppoffra allt, i går afslog hans nådiga önskan, när han behagade med sin höga närvaro behedra mitt ringa hus. Straxt derefter kände jag öfver mig konungars konungs hand och förstår omsider, att icke jag, icke en svag dödlig, hvars fasta beslut är idel vanmakt, utan allena domaren öfver hjertan och viljor är den som bestämmer menniskors öden. Om min konung ännu framhärdar uti sin i går yttrade nådiga vilja, skattar jag mig lycklig att dertill gifva mitt faderliga samtycke och min välsignelse samt beder ödmjukeligen att intill min lefnads snara slut få, jemte mina barn, vara innesluten i eders majestäts höga ynnest och nåd. Framhärdar etc.

Lars Larsson,
f. d. riksdagsman.

– Gud välsigne det stenhjertat, som en gång mjuknat, sade kungen rörd. – Helsa er far, min vän, och säg att vi förblifva honom med all kunglig ynnest välbevågne samt ingalunda tänka lemna hans samtycke obegagnadt. Här, grefve Bertelsköld, återgifver jag er mer än ni förlorat på ert besök uti Wasa. Min kusin – ni tillåter ju, att jag ännu begagnar detta förtroliga ord? – jag anhåller att ni må återvinna er blifvande make åt helsan, åt fäderneslandet och åt hans konung, som värderar i honom en sann ädling, en trogen tjenare. Lefven väl! Det skall vara mig ett kärt nöje att en gång återse grefven och grefvinnan Bertelsköld lyckliga uti vår kungliga hufvudstad. Jag går nu att säga mitt trogna Wasa farväl.

Det låg, nu som ofta, så mycken enkel värdighet, så mycken sann kunglighet i dessa ord, att äfven de, som icke hyste någon hög tanke om Adolf Fredriks regentegenskaper, likväl ej kunde neka honom som menniska deras innerliga högaktning. Några minuter derefter satt kungen i vagnen, omgifven af sin svit och den hurrande folkhopen. Bland dem, som längst och ifrigast kastade sina mössor i luften, var gymnasisten Erik Ljung. Var det en inbillning, eller såg han verkligen kungen hedra honom särskildt med en nådig nick? Erik var öfvertygad derom, och så länge ännu dammet steg efter vagnarna från vägen uppåt NyCarleby, hörde man Erik ropa: lefve kungen! hurra! tilldess att hans stämma slutligen liknade en hes tuppkycklings, hvilken förgäfves söker att med idkeligt galande häfda sitt manliga anseende.

Men nordens »sol» fortsatte sin resa genom Österbotten, såsom den redan förut citerade hofpoeten7 beskrifver på följande vältaliga sätt:

Resan fortsättes till NyCarleby,*

Der hvar en får skåda vår Hjelte;

Men ögonen mättades icke förty,

Skönt folket sig kring Honom stälte.

Jacobstad hunnit till hundrade år*

Då Konungen derom framtågar;

Borgaren derför med nöje utgår,

Sin Konung lyckönska, han vågar.

I gamla Carleby Soken och Stad*

Behagar vår Hjelte at gästa,*

Sådant gör Bonden förnögder och glad,

Som axen i hatten vil fästa,

Dermed att visa den lyckliga skörd,

Som timar, då Hjelten dit länder:

Allena af Himmelen äst Du hit förd;

Ty sluter jag Dig i Hans händer.

Nalkas nu Brahestad, Metala Byn,*

Der tusende kommo tillhopa;

Hvars och ens fägnad den föres i skyn,

Åt Bergen de svarande ropa.

Hundrade femtio årena gådt,

Sen som någon Konung der varit;

Fägna sig derföre alla som fått

Se ADOLPH, då Han der framfarit.

Uleå bygger sin Äreport opp,*

Men hinner den icke få färdig,

Innan som Äthon* han uti sitt lopp

Framhinner med Gästen Högstvärdig,

Hvilken Sig nöjer att skåda uppå

Et folkslag, som buro’n på händer,

Derest af Honom de det kunde få?

Han derföre nögder anländer.

Torneå kommer tar Hjelten emot,*

Och söker sin Konung förnöja:

Här är det ställe på jordenes klot,

Der Solen är vaner att dröja;

Skulle Du då vilja fara så fort

Ifrån denna Nordiska Polen?

Icke om natten lysa vår ort,

När såsom Du sjelfver är Solen?

Konungen röres; ty blifver Han qvar,

Derstädes i några få dagar;*

Och synes som Han, som Solen nu var,

Den förra sin fägring betager.

Skåda är farligt på Solenes glans;

Ty synen den börjar på värka;

Men uti Denna här Solen ju fans

Alt hvad, som kan ögonen stärcka.

O. s. v.

Fotnoter till detta avsnitt

* Den 20 Juli.

* Samma dag.

* Samma dag.

* I handlanden Kyntzells hus, der intill sednaste brand en inskrift bevarade minnet af konungens nattläger.8

* Den 22 Juli.

* Den 23 Juli.

* Äthon, så hette en af Solenes hästar9.

* Den 24.

* Den 25 och 26 Juli.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 mandater – bedrifter.

2 för fronten – inför truppenheten (kompaniet, regementet).

3 krabbsaltarne – oduglingarna, stackarna.

4 få snusa på gården – få gården i besittning; SAOB har detta belägg av Topelius.

5 skinnbracka – köpman som skinnar folk.

6 kurialformens – den invecklade språkform som användes av domstolar och ämbetsverk.

7 förut citerade hofpoeten – Se kommentar till 1034, 7–9.

8 I handlanden Kyntzells hus, […] konungens nattläger. – Inskriften i Kyntzells hus i Gamlakarleby omnämns i »Konung Adolph Fredriks besök i Wasa, år 1752», Wasa Tidning 9/12 1843. Branden som åsyftas inträffade den 18 december 1860 (se Åbo Underrättelser 27/12 1860).

9 en af Solenes hästar – en av solguden Helios hästar (Ovidius, Metamorfoser 2.153).

38. Prinsessan af Wasa.

Den trollmakt, hvarom Ester Larsson med en sådan tillförsigt talat till konungen, var icke allenast kärlekens makt, den hade äfven en mera prosaisk – eller om man så vill, mera verklig gestalt. I Österbotten har nemligen, – likasom mer eller mindre öfverallt i Finland – en läkarekonst vuxit upp bland folket ur den gamla vidskepelsens rot. De äldsta läkemedlen voro besvärjelserna, badstugan, gnidningarna och i en nyare tid bränvinet. Ur gnidningarna utbildades efterhand, i några få invigdes händer, en kirurgi, hvilken de lärde läkarne gjorde väl i att icke alldeles förakta, ty de kunde hafva åtskilligt att lära deraf.

En af dessa invigda var på den tiden Brita Smeds eller »Smeds Brita», från NyCarleby socken, af gammalt känd i Larssonska huset i Wasa, dit hon varit efterskickad mer än en gång förut, och alltid med framgång. Hon hade, som de flesta uti sitt yrke, börjat experimentera en hop folk till evigheten, men hon slutade med att gifva än flera förpassning till lif och helsa, der den lärda konsten redan underskrifvit passet till underjorden.

Denna duktiga gumma hade nu blifvit eftersänd, men man vågade ej visa henne så länge lifmedikus var qvar. Vid hennes ankomst hade grefve Bertelskölds tillstånd till den grad förvärrats, efter lifmedikus Petersens behandling, att den sjuke med all säkerhet hoppades dö enligt konstens reglor. Ester allena hade behållit mod och hopp, och när hon slutligen trädde fram till hans bädd med Smeds Brita vid sin sida, utropade hon:

– Här för jag med mig helsan och lifvet!

Bertelsköld kastade en tviflande blick på den groflemmade, fula, koppärriga gumman och hviskade sorgset:

– Mig kan ingen mensklig makt rädda mer.

– Och hvem säger dig att mitt hopp står till mensklig makt, sade Ester med värma. – Här för jag med mig Guds makt i de ringa.

Smeds Brita var ingen ängslig person, så koppärrig hon var, och när hon vek upp ärmarna på sin grå tröja, märkte man att hon var axelbred som en karl samt hade muskler som sulläder. Hon var icke heller van att krusa med folk; en torpare eller en landshöfding, det var för henne samma sorts massa af senor och ben, som skulle ställas i ordning, och när derföre hennes hårda händer undersökte de brutna lederna, uppgaf patienten ett rop af smärta.

– Intet är det värdt att skrika, sade Smeds Brita tröstande på sitt sätt. – Vill han bli karl, skall han något tåla.

– Huru är det? hviskade Ester, darrande mot sin vilja.

– Strunt, sade gumman. – Högra armen är icke knäckt, bara ledvriden. Sådant skräp blir bra om sex dagar. Benet är prapala*1 och brutet på två ställen, men hvad skulle doktorn märka mer än ett! Det är illa spjäladt och måste brytas om. För resten är der en lös benflisa, som gör hela värken. Det var bra att jag kom. I morgon skulle det varit slut med den herrn.

Utan att vidare slösa ett ord, tog Brita det sjuka benet, lade det helt lugnt öfver en stol och knäckte det af en gång till. Denna gång bet grefven hop sina tänder och gaf icke ett ljud.

– Hvad gör ni! utropade Ester förskräckt.

– Strunt, sade Smeds Brita åter, – det är bara en smula brosk, som vuxit ihop på orätt ställe. På det sättet skulle ju karlen blifvit halt som en pilskjuten trana, ifall han råkat få lefva.

– Ni gör er fåfängt besvär, suckade Bertelsköld. – Jag är icke en häst, kära mor; jag håller ej ut.

– Han pratar! puttrade gumman. – Men jag säger honom att han skall bli karl igen, bara han håller sin mun och gör som jag säger. Tror han det är essensja dulcis2, det här?

Sedan svullnaden blifvit häfven3 med kalla omslag, passade gumman med mycken omsorg den brutna leden tillhopa och pålade ett nytt förband, så enkelt och konstlöst, att en kirurg skulle ha kallat det en leksak. Men utgången visade, att Smeds Brita förstod sin sak. De svåra smärtorna lindrades nästan ögonblickligen, och när benskärfvan om några dagar ficks ut, var patienten räddad. Kärlekens aldrig tröttnande vård både natt och dag gjorde den sjuke frisk. Benet läktes som en dans, och om armen gjorde mera besvär, var det blott emedan den skulle »gnuggas» morgon och afton på ett sätt, som kom det fina grefliga hullet att svida.

– Sade jag icke det! utropade Ester med strålande ögon en dag i början af Augusti, när sista förbandet aftogs, och sommarluften genom det öppna fönstret fläktade sval kring grefvens kinder, som åter begynte få färg, – sade jag icke det: Guds makt är stark i de ringa!

– Och i de svaga! smålog Bertelsköld. – Här är icke alldeles som det bör vara: mannen är svag och qvinnan stark!

– Äfven du skall blifva stark att bära en ringa borgerlig hustru på armarna genom verlden, log Ester tillbaka.

Vid Larsmessan den 10 Augusti lystes i Wasa kyrka första gången för flygeladjutanten hos konungen, öfversten och kammarherren högvälborne grefve Carl Victor Bertelsköld samt dygdeädla och äreborna jungfru Ester Larsson, – »med kristelig önskan af Guds nåd och välsignelse till detta deras lofliga förehafvande». Ehuru det är af ålder bekant, att ingen förlofning kan hållas två veckor hemlig i Wasa och således äfven denna längesedan var allmänt samtalsämne, blefvo nyfikenheten och öfverraskningen icke derföre mindre. Kungens skämt blef bekant, och »prinsessan af Wasa» var uppå allas läppar. Naturligtvis saknades ej förklaringar öfver denna så högst besynnerliga tilldragelse. Emedan få eller ingen kände de båda förlofvades fordna ungdomskärlek, förblefvo de flesta i den öfvertygelsen, att Smeds Brita, som kunde trolla, – ty hvilken gumma, och isynnerhet hvilken qvacksalverska, kan ej trolla i Österbotten? – gifvit den förnäme fästmannen en kärleksdryck, medan han låg sjuk och ledbruten på Korsholm. Detta hade hon gjort emot god betalning af den högmodige borgarekungen och hans lika högfärdiga dotter, som så när stadnat på öfverblefna kartan4 för det att kantänka ingen mindre än en grefve dugde åt henne. Och det hade mer än en sagt förut: hvad skulle Penna duga åt en som kunde tala tyska och kanske spanska! För resten visste man också huru herrarne i kungens följe lefde på folkets svett och möda. Grefven hade väl lefvat i sus och dus som alla de andra, och det var klart, att när han ej kunde skilja sol från måne, ramlade han ned från Korsholms vallar och bröt benen af sig. På det sättet husera de höga herrarne, och nu är det väl kronan, som skall betala Smeds Brita. Hvad henne angick, vore det skada att man ej brände hexor numera5; mången hade förr i verlden fått sveda sitt hull för mindre!

Så pratades i den goda staden, och icke minst af dem, som Smeds Brita lappat både till armar och ben, eller af dem, som haft sin bästa utkomst genom Larssonska husets vidsträckta handel. Men obekymrad om allt detta, satt borgarekungens dotter, prinsessan af Wasa, hvarje minut, när hon kunde umbäras af far och fästman, vid väfstolen och arbetade med egen hand på sin utstyrsel. Det var en förlåtlig ärelystnad, att hon åtminstone ej ville komma tomhändt i det grefliga huset, och emedan hon haft god tid att tänka derpå, var också allt hvad som hörde till denna utstyrsel rikare och mera komplett, än i de flesta hus af långt högre rang i samhället.

I medlet af månaden begynte grefven gå ut, och Lovisadagen den 25 Augusti, drottningens namnsdag, stod prinsessan af Wasa brud. Den dagen var allt grönt löfvadt och fint utstyrdt i Larssonska huset. Alla kostliga mattor, alla silfverkannor och dyrbara brickor voro framtagna till de många gästernes beundran och afund; endast den gamla, nötta karmstolen af masur stod i sitt förra skick framför den präktiga brudpallen. Bruden sjelf var klädd i tjockaste hvita siden, sådant som nuförtiden icke väfs eller fås för pengar engång. Öfver myrtenkronan i sitt rika hår bar hon en brudgåfva, som nyss blifvit skickad af kungen sjelf, och det var en stor guldnål, fästad vid en liten, men blixtrande grefvekrona af diamanter. Aldrig hade Ester Larsson varit så vacker, men också aldrig så ödmjuk i sitt innersta hjerta. När man läste i hennes djupa, allvarliga ömma blickar, förstod man att hon i dag kände sig ringare än den ringaste, och att hon, som var så ståtlig och så firad af alla, hellre velat falla på sina knän och säga till sin Gud: »Du vet det, min Herre och min Gud, att jag ej hafver sökt denna äran. Jag bär henne efter Din vilja såsom en börda, och inför Din allmakt, som allena förtjenar pris och lof, nedlägger jag dessa kronor af myrten och diamanter. Herre, se i nåd till din fattiga tjenarinna och led henne allt hädanefter på denna främmande stig!»

Brudgummen sjelf i sin granna uniform var lika allvarlig och ännu blek efter sitt öfverståndna lidande. Han fick ännu icke fullt stödja sig på sitt nyss läkta ben, och derföre var ingen egentlig dans på bröllopet. Endast i löfsalarna på gården fick ungdomen, anförd af Erik Ljung, på aftonen roa sig med glada danslekar, såsom: »Fria vill Simon i Sälle»6, »Ungersvennen sig i dansen går»7 och flera andra, som sedan kommit ur bruk.

Bruden framleddes och öfverlemnades åt brudgummen af hennes äldste broder Lars. Yngre brodern, pastor Bertel, förrättade vigseln. Det var en högtidlig vigsel med tre eller fyra psalmer, som sjöngos af alla närvarande, och närmaste slägt bland de unga höll den röda pellen af siden. Derefter gingo de nygifta till den gamle fadern, som satt i sin karmstol, knäböjde framför honom och mottogo hans välsignelse.

Den gamle borgarekungen hade icke förmått – eller snarare ej velat – leda sin dotter till brudstolen. Hans sega kraft var bruten, af inre strid mer än af den senaste sjukdomen. Ester hade haft rätt: han kunde brista, men icke böjas. Huru hade han ej ännu kort förut talat med förakt om konungens ring! Och huru säker hade han ej trott sig, när han begrof detta otyg i Brändö sund! Men ingen dödlig kan helt och hållet lösgöra sig från sin tids svagheter, och i detta tidehvarf lefde vidskepelsen ännu stark i Finland. Endast dess fulaste drägg var något litet afskummad på ytan. Man brände icke mera hexor, men man trodde på trolldom. Konungens ring hade ännu sin fulla makt, och sjelfva den starkaste själ stod under dess inflytande. Dess sällsamma återfinnande, dagen efter sedan Larsson ansåg den vara för evigt begrafven, hade med ett slag förkrossat den styfve gubbens hela sjelfförtroende och – såsom han sjelf yttrade – ställt honom under Guds dom. Han ville icke tillstå för sig sjelf huru stor andel hans vidskepelse hade deri; han ville ej böja sig under sin egen svaghet; derföre såg han i ringen en Guds straffdom. Och för tyngden af denna högre makt, som gäckat hans klokhet, dignade han till jorden. Från den dagen ansåg sig Larsson icke mera som herre öfver sin vilja. När han denna gång bortgaf sin dotter, syntes det honom, som lydde han eviga makters stränga befallning; han sjelf var och förblef i sitt hjerta samma orubblige chef för den österbottniska demokratien, följaktligen samma fiende till adel och adelsvälde, som han alltid varit.

Men just detta, att han ansåg sig som ett viljolöst redskap för högre makters beslut, gaf den förr så stolte borgarekungen något högtidligt och främmande. Det var så ovant att se denne hårde man mjuk. När den långe, men nu krökte gubben med det snöhvita håret och den allvarliga, fårade pannan lade sina vissnade händer på de nygiftas hufvuden, gick en rysning af andakt genom hela församlingen. Man visste hvad detta betydde. Aldrig hade borgarekungen synts mera värd sitt kunganamn, än i den stund han för första gången tycktes blifva det otrogen. Han bröt i den stunden med hela sitt lifs tradition; men det var som när en konung, efter försynens vilja, stupar i spetsen för sitt folk.

Ty, i det han välsignade de nygifta och prydde sin dotters borgerliga namn med en grefvekrona, förstod man hans mening, när han sade:

– Ära vare Gud i höjden, frid på jorden och menniskomen en god vilje!8

Dermed bröt han stafven öfver den långa strid, som i sekler söndrat adel och folk i Finland, och fridens ande begynte att predika försoning mellan de söndrade samhällsklasserna. Väl är det sannt, att samma strid fortfor länge ännu, men det var dyningar efter stormen. Första morgonväkten9 af adertonde seklets friare ande hade brutit motsatsernas spets.

Grefvinnan Bertelsköld kunde icke förmås att lemna sin gamle fader, och emedan grefven behöfde någon tids hvila för att fullkomligt återvinna sin helsa, beslöts att de nygifta skulle tillsvidare dröja qvar uti Wasa. Den gamle borgarekungen tog likväl icke länge sin dotters ömhet i anspråk. En dag i början af September – det var Reginadagen, den 7 – somnade han, utan att ens hans dotter vid hufvudgärden märkte det, bort från sitt långa, mödosamma och oroliga lif. Hans sista ord voro hågkomster från den stora hungersnöden uti hans ungdom. – Sopa magasinet, hviskade han, – folket hungrar, – en tunna guld för en tunna råg!

Som vanligt, erkändes den driftige mannens förtjenster efter hans död. Det myckna skriket öfver hans gnideri, hans spanmålsocker och mera dylikt tystnade efterhand, och de förståndigare begynte inse, att en köpmans vinst, när den väl förvärfvas och klokt används, tillika är en vinst för hela samhället. Prosten Hedman underlät ej heller att begagna detta tillfälle, för att åtminstone låta de goda Wasaboerne hafva fröjd af hans långa tal, som blef så snöpligt afbrutet vid konungens ankomst. Och då en skicklig talare aldrig är förlägen om utvägar att framduka skåpmat af gamla förråder, visste prosten så behändigt ställa sina ord, att de tålmodige åhörarne i två timmars tid trodde sig höra ett liktal öfver Larsson, under det att egentliga ämnet var »solens» resa genom Österbotten samt presterskapets synnerliga vördnad, trohet och nit mot – »Phœbus».

Grefve Bertelsköld var en ädling i affärer som i allt annat. Han mäklade10 således icke om sin hustrus hemgift, och förtalet, som numera lemnat den döde i fred, vände sig i stället mot sönerne Larsson. Man påstod – vi veta ej med hvad skäl – att bröderne, och isynnerhet Lars, på grund af faderns testamente, visste begagna sig af grefvens liberalitet och utmätte systerns andel ganska knapp i det rika boet. Visst är, att bouppteckningen gick hastigt, att den talrika slägten afspisades med några små gåfvor och att grefvinnan Bertelsköld väl medförde från sin faders hus en rik utstyrsel af silfver, linne, gångkläder och husgeråd, men deremot icke mer än fyratusen daler i reda penningar. Husets eget skepp Hoppet, som gjort en tur till England sedan vi sist hört talas derom, utrustades nu, som det hette, enkom för att öfverföra det grefliga paret med dess utstyrsel till Stockholm. Troligen skulle dock resan löna sig äfven för rederiet.

Sedan Smeds Brita blifvit rikt belönad, lemnade grefven och grefvinnan Bertelsköld i slutet af September Wasa samt ankommo, efter två veckors stormig resa, till Stockholm, der vi tillsvidare kunna lemna dem med den glada vissheten att de voro lyckliga i sin kärlek, lyckliga i inbördes aktning och förtroende.

Erik Ljung hade vid den tiden redan en månad varit i Åbo, hade med heder blifvit student och dertill ännu blifvit angenämt öfverraskad med ett kungligt stipendium af 50 plåtar11 om året, hvilket förslog till hans böcker och till att någon gång krydda med svagdricka och bondost12 den brödsäck och den smörtunna, som hans mor, vår gamla bekanta, den raska och ömma Marie Pehrson – fordom Marie Larsson – skickat från Loilax åt sin guldgosse i Åbo. Han hade äfven haft ett vänligt bref från sin ädle gynnare, arkiatern Linnæus, som gaf honom goda råd för hans studier och lofvade nästa sommar skicka honom penningar för en botanisk vandring i Satakunda och Tavastland. I brefvet funnos äfven några kärkomna rader inneslutna från Erika Lindelia, hvilken berättade att hon under sommaren icke allenast examinerat sex nya arter svampar och lagt fjorton ormar i sprit, utan äfven lärt sig att koka ägg. Hon nämnde tillika i förbigående, att hon hade en moster i Tavastland, hvilken hon fått lof att besöka nästa sommar, då det händelsevis kunde passa att Erik skulle botanisera i den trakten. Visst vore det roligt att träffas, menade hon, men Erik skulle ingalunda göra sig något besvär för hennes skull. Och detta upprepade den lilla Erika så många gånger i brefvet, tills Erik nästan började misstänka, att det var hon och ingen annan, som tillställt hans nya botaniska resplan, ehuru den kom så fiffigt fram, som hade morbror arkiatern ensam hittat derpå.

Ännu återstår en person, om hvars vidare öden vi icke få lemnas i okunnighet, och det är Penna. Den gode mannen hade numera hunnit morna sig efter den vimmelkantiga natten, när han skref till kungen och skänkte på en gång brud och hemman åt sin husbonde, som han »skuffat». Den första gåfvan hade tacksamligen blifvit emottagen, men den andra hade ingen tagit i öronen, och vid närmare besinning beslöt Penna sjelf att hellre vara en förmögen bonde, än en fattig husar, hvilken på köpet skulle – enligt hans egen förhastade begäran – få hundkost och smörj en gång om dagen. Grefvens tillfrisknande gjorde den ärliga själen så innerligen nöjd, att han icke allenast med mycket lugn bevistade sin f. d. bruds bröllop, utan äfven förärade brudgummen sin ryktbara Bogge med de hvita framfötterna. Men Penna hade fått nog af giftasbekymmer, förblef derföre en stadig ungkarl i all sin tid och tog som fosterson och arfvinge till sig en af Erik Ljungs yngre bröder, de små Pehrsönerne ifrån Munsala.

Så knoppades efterhand ett nytt slägte på Bertila gård, ett nytt slägte på Finlands slätter och moar, och törhända få vi en gång se dessa knoppar blomma. Det ena tidehvarfvet förgrenar sig långt i det andra. Bredvid den sekelgamla, vissnade furan, fallen för stormen, framskjuter den ljusgröna telningen ur sin färska rot och den starka stammen i sin kraftiga ålder. Hvarföre skulle vi icke bredvid en fulländad lefnad, som borgarekungens, en blomstrande sommar, som Ester Larssons, äfven dröja en glad minut vid Gustaf III:s fjäriljagt, gymnasistens framtidslöften och Erika Lindelias gröna hjertblad? Högt öfver dem, bakom dem, framför dem står horizonten af en ljusnande tid, som kastar sitt färgspel öfver dem alla. Det har dagats i ödemarkerna, frihetstiden i Sverige och Finland står i sin middagshöjd. När och huru skall aftonen randas? När och huru skall den nya morgonen gry? Längesedan besvarade frågor, som ingen kunde besvara då, hvad ären J annat än mensklighetens samma evigt förnyade frågor till lifvet? Fall, du vissnade löf, och gro i det dolda, du späda frö, allenast du faller ädelt och gror till storhet! Ehvad du sedan bådar qväll eller morgon, är det allt den Allsmäktiges dag, hvars skördar blomma för evigheten.13

Fotnoter till detta avsnitt

* Ryskt ord sedan husaråren.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 prapala – fördärvat (fotnoten i den illustrerade upplagan från 1884 har kompletterats med denna översättning).

2 essensja dulcis – essentia dulcis, växtbaserad väldoftande (lat. dulcis: söt) olja (essens) betraktad som universalmedicin, en motsats till den hästkur patienten undergår.

3 häfven – hävd, avhjälpt.

4 stadnat på öfverblefna kartan – förblivit ogift.

5 man ej brände hexor numera – Dödsdomar för häxeri fälldes på 1670-talet i Österbotten; trolldomsparagrafen avskaffades först 1779.

6 »Fria vill Simon i Sälle» – variant av »Simon i Sälle» (Svenska fornsånger. Tredje Delen, utg. A. I. Arwidsson 1842, s. 175–178; faksimilutgåva 2015).

7 »Ungersvennen sig i dansen går» – Dansleken är oidentifierad.

8 Ära vare Gud […] menniskomen en god vilje! – Luk. 2:14; menniskomen – åt människorna.

9 morgonväkten – begynnelsen, gryningen.

10 mäklade – köpslog.

11 50 plåtar – 100 daler silvermynt.

12 bondost – färskost.

13 Det ena tidehvarfvet […] blomma för evigheten. – Ingår inte i följetongen (HT 11/6 1864), där stycket istället fortsätter: »Men om läsaren i denna berättelse fått läsa mindre om »Hattar och Mössor» än titeln lofvat, så kommer det deraf, att man talar ej mycket om det som hvar man ser, och dessa aktningsvärda hufvudbonader funnos 1752 på allas hufvuden. Vi tänkte väl hinna ända till 1756, då de resp. plaggen kommo hvarandra och kungamakten hårdt i lufven; men – läsaren har nog, och det är så grönt i Finlands skog …..» – År 1756 planerade kretsar nära hovet en kupp med målet att stärka kungamakten. När planen hade avslöjats dömdes åtta konspiratörer till döden och avrättades, medan drottningen fick en reprimand av stånden. Kungen hade förhållit sig passiv och obeslutsam till planen och tog avstånd från den (Sten Carlsson, »Kungamaktens självhävdelseförsök» 1967, s. 175 ff.). I bokupplagorna kvarstår Topelius antydan om 1756 och kungens ambitioner: »När skall den dag komma, när det goda folkets önskan går i fullbordan och jag sjelf får sörja för dess lycka? Tålamod mina herrar grefvar och landshöfdingar, den dagen är kanske närmare än J tron!» (s. 1116, r. 19–21).

Femte cykeln

Fältskärns trettonde berättelse.1

Ännu en gång beder jag den vänlige läsaren dröja en qväll i den bekanta vindskammaren, der allt är sig likt, utom att väggar och fönster blifvit något bofälliga2, så att den kulna novemberstormen mer än lofligt hviner in genom springorna och stundom kommer fältskärns rostiga lodbössa3 att klinga mot väggen, eller hans uppstoppade fåglar att fläkta med vingarna. Kring brasan uti den stora öppna spiseln sitta åter de gamla vännerna, oförändrade, oförstörbara, oåtkomliga, tycks det, för den allt förhärjande tiden. Betraktar man dem nogare4, skall man kanhända upptäcka, att fältskärns grå hår begynt hvitna, att gamla mormors mjuka händer blifvit skrynkligare än förr, att den lärde skolmästarens svartmuskiga figur alltmera påminner om ett förtorkadt ris och att den martialiske postmästaren, med sina röda mustacher och hundra tunnor5 anfäktelser6 i sina styfva ben, alltmera antagit gestalten af ett Jönköpings träsnitt7, föreställande don Miguel af Portugal vid intåget i Lissabon8. Men om man således ej kan misstänka fältskärn för att i sitt gamla resapothek ha förvarat en flaska af det dyrbara lifselixiret, som förlänar en evig ungdom, så finna vi i stället några andra af de ingredienser, som påstås förlänga lifvet, nemligen goda samveten, ett lyssnande öra, ett deltagande hjerta, förnöjsamhet med sin lott, ett gladt skämt, när så faller sig, eller en förargelse af den sort som uppfriskar lifsandarna, men ännu mera dessa snörräta gamla vanor eller ovanor, hvilka gå orubbligt, som visaren på uret, deras gifna gång, med solen eller emot.

Vid deras sida sitter vår vän Anne Charlotte, lika ung, lika glad, lika resolverad9 i sina sympathier eller antipathier som förr och lika flitigt upptagen af det kära arbetet att sy på sin utstyrsel. Bakom henne ser man en nykomling i sällskapet, Abiel Halm, nyss blifven student och i denna egenskap anställd som underlärare hos magister Svenonius, hvars arm ändtligen tröttnat vid de många brackstutarna10 och som derföre låtit förmå sig att i denna vigtiga del af skolväsendet anlita assistens af en yngre medhjelpare. Om jag tillägger, att Abiel Halm, för hvilken tiden ännu icke var inne att kalla sig Olkinen11*, är en axelbred, ljusluggig verldseröfrare om aderton år, hvars stolta medvetande om egen betydenhet icke sällan råkar i strid med hans skyldiga respekt för den högre lärdomen i skolmästarens person, samt att han då och då kastar förtjusta, men obesvarade blickar på Anne Charlotte, så har jag sagt ungefär allt hvad läsaren tillsvidare behöfver känna om denne hoppfulle yngling. På pallarna bakom honom tasslar svärmen af fyra eller fem yngre verldsborgare, dem läsaren känner af gammalt och bland hvilka Carl XII:s beundrare Jonathan, samt en liten qvickögd yrhätta, vid namn Lisa Gret, hade vuxit en tum högre mot taket, sedan vi sist hörde dem stoja i vindskammaren.

Fältskärn hade just kastat de första maskorna af ett nytt nät kring den nötta kafveln och frågade med sitt vanliga halft satiriska, halft godmodiga löje, hvad hans åhörare tänkte om Konung Adolf Fredrik.

– Hm – svarade skolmästaren, i det han tog sig en pris13, – jag vill minnas, att hans majestät Adolf Fredrik, glorvördigst i åminnelse, var en beläsen man, och det pryder en konung. Han var också mån om att gifva sina barn en lärd uppfostran.

– Fy tusan, det var en stackare till konung! utbrast postmästaren, som under förra berättelsen med möda kunnat återhålla uttrycken af sitt djupa förakt. – Salig kung Fredrik hade ännu en smula ruter i sig och kunde skjuta öronen af en hare i fullt språng, men hans efterträdare hade förtjent att sitta vid spinnrocken, med en nattmössa öfver öronen. Han stod ju under toffeln; hvarför f–n lät han kujonera14 sig af sin käring?

– Det har händt mången större krigare, än han, genmälde Svenonius med en sidoblick på sin vän, som var skäligen misstänkt att stå under sin hushållerskas toffel; – och dessutom var det partierna, ser bror ....

– Nå, hvarför lät han kujonera sig af partierna? Han skulle ha kört de hundsfottarna15 på dörren och sagt: vet hut, fähundar, det är jag, som är kung!

– Men hur skulle det då gått med friheten? inföll Anne Charlotte, som svärmade på en gång för Carl XII och friheten.

– Och hur skulle det ha gått med tidsmedvetandet? vågade Abiel Halm tillägga, med den lilla lukt han redan hade af Hegel på permarna.

– Frihet, återtog postmästaren föraktligt. – Hade jag varit Adolf Fredrik, skulle jag klappat friheten ur dem, så att det dammat om öronen.

– Nå, nå, kusin16, det skall vara måtta i allt! tog gamla mormor till ordet. – Jag måste säga, jag håller med kusin deri, att skall det vara, så skall det vara, antingen man är kung eller skoputsare. Öfverheten skall man respektera, och den som ej lyder, må få sin tillbörliga näpst. Men, ser kusin, det skall vara lagen och intet käppen, som regerar ett rike; och nu lär det ha varit så i kung Adolf Fredriks tid, att hattarna eller kaschetterna17, hvad de må hetat, hade lagen på sin sida. Efter allt hvad jag kan begripa, var salig kungen en hjertans beskedlig18 menniska, som ville hela verlden väl, bara han fick vara i fred för de många talen. Det var också fasligt hvad der skrefs vers den tiden! Jag undrar hvad de hade att bjuda honom i Wasa mer än den stora gäddan: aldrig tror jag hon blef välstekt i ugn; man har göra att intet få en pundsgädda19 rå eller bränd. Kusin hade bordt omständligt beskrifva den der stenen vid landsvägen i Lochteå. Det var för märkvärdigt, att kungen åt frukost på bara backen.

– Mycket märkvärdigt har ej Adolf Fredrik uträttat – genmälde fältskärn – men likväl något mer, än att ha spisat frukost i Lochteå. I hans tid kom lagboken ut på finska, och många af de finska städerna fingo då stapelfrihet20, fastän den gamle borgarkungen ej fick upplefva den dag, när hans långa lefnadsutsäde bar frukt. En hederlig menniska var kung Adolf Fredrik och hade förtjent att lefva i lugnare tider. Men på hans tid hade folken ingen barmhertighet. En kung skulle vara en halfgud, der han satt på sin thron; han må sedan ha varit född för svarfhjulet eller för kronan. Han bar skulden, och han bar äran i Sveriges rike, fastän månget riksråd och mången borgmästare i sekreta-utskottet21 var mäktigare, än han. Nu för tiden ...

– Nu för tiden, inföll mormor – bär regenten skulden, ministrarne makten och tidningarne äran.

Fältskärn smålog. – Icke hos oss – sade han. – Men hafvet, som nekat åt Sveriges kuster ebb och flod, har i stället lagt ebb och flod i detta landets historia. Folkmakt och kungamakt, folkmakt och adelsmakt ha aldrig rätt kunnat hålla vågskålen jemn, och i Adolf Fredriks tid skummade frihet som halfgäst öl. Då såg man det märkvärdiga, att folk och adel tycktes sluta förbund mot kungen. Men det såg endast så ut; folket var, nu som alltid, konungskt i hjertat, och deraf kom sig det myckna kruset. Det var adeln, som styrde i folkets namn, men icke mera den gamla bördsadeln, utan en riksdagsadel af alla stånd, frälse och ofrälse, prelater22, borgmästare, uppkäftiga bönder, kort sagdt, partichefer med deras svansar, hvaraf tre fjerdedelar lefde af utländska mutor. För sådant folk var partiet allt, men fäderneslandet en målad skylt.

– Tackar ödmjukast, fy f–n, der har bror Svenonius sina mönsterskrifvare23! utropade postmästaren, kapten Svanholm med ett bredt löje.

– Vi ha dock fått göra bekantskap med den store Linnæus, genmälde skolmästaren, glad att åtminstone äga ett nödankare i det allmänna skeppsbrott, som hotade frihetstiden.

– Och Erik Ljung, som slog ihjäl ormen! skrek munsjör24 Jonathan från sin pall.

– Och Erika Lindelia, som kokade ägg! Och lilla prinsen, som klädde ut sig! bjebbade Lisa Gret i sin tur.

– Och Ester Larsson! inföll Anne Charlotte varmt. – Hon var ändå sin fars dotter, och litet mera dertill; eller hur, mormor, var hon ej det?

– Nå det vill jag medgifva, svarade mormor. – Den nackstyfve borgarkungen kunde jag aldrig riktigt med, och med dottern var det just si och så, när hon flängde i skogen med dimdrottningens strumpeband25 och så vidare. Men det gläder mig, att det blef folk af flickan; och tid var det; menniskan var ju 29 år gammal, när hon stod brud. Det var nu andra brölloppet, som vi varit med om, för alla de verldens historier vi hört här vid brasan, och det kallar jag ett anständigt slut på ungt folks galenskaper. Det förundrar mig intet, att hon blef så förnämt gift, efter26 fadren var rik. Det kuriösa var, att grefven tog arfvet så lätt (jag känner grefvar och baroner, som äro mera måna om bouppteckningen), men se det tyckte den snåla slägten om. Hade jag varit i grefve Bertelskölds ställe, skulle jag sett åt, att de intet lagt gamla dräller27 i stället för nya, och kanhända utsinade28 klafnöt29 i stället för de sex mjölkande korna. Nå, jag hoppas grefven och grefvinnan äro vid helsan och ha sin utkomst. Kusin skall för all del berätta oss mera om lilla prins Gustaf; det var ett qvickt barn, litet bortskämd kanhända, men det rådde hans mor för. Drottning Lovisa hade allt en smula skinn på näsan.

– Ja men, sade fältskärn. – Och likväl har hon här i Finland lemnat det allra frommaste minne efter sig i den saktmodiga30 lilla staden Lovisa.

– Är gufar31 mycket hemlighetsfull? frågade Anne Charlotte.

– Nå hvad är det nu fråga om?

– Jag ville gerna veta hvem som har konungens ring.

– Erik Ljung! Erik Ljung! skreko fyra eller fem af de små i en chorus.

– Det få vi allt se, sade fältskärn. – Vi ha kommit till den tid, när den gamla vantron begynte att glesna, och i dess ställe trädde en ny vidskepelse, som kallade sig upplysning eller filosofi.

Vid dessa ord uppspärrades skolmästarens ögon af billig32 förvåning, och Abiel Halms kinder betäcktes af vredens purpur.

– Är upplysningen vidskepelse! utropade han.

– Ja, hvarför icke? genmälde fältskärn. – Jag har sett mången guldpenning, som varit af koppar. En af de vidskepligaste menniskor, som någonsin funnits, hette Voltaire.33

– Hjeltemod! utbrast sjelfve postmästaren, under det att de lärde i sällskapet icke kunde hämta sig från sin förundran.

– Haf litet tålamod, och skålla ej läppen, innan soppan är kokad! skämtade gamla mormor. – Börja på bara, börja på, kusin, och salta en näfve då och då, det kan intet skada. Det der tycker jag skall bli eget att höra ...

Fältskärn började.

Fotnoter till detta avsnitt

* Namnet förfinskadt. Sättarens anmärkn.12

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Fältskärns trettonde berättelse. – I följetongen (HT 15/11 1865) är rubriken försedd med fotnoten: »Allt eftertryck af dessa berättelser i Sverige och Finland är förbjudet.»

2 bofälliga – förfallna.

3 lodbössa – finkalibrigt framladdningsgevär.

4 nogare – noggrannare.

5 hundra tunnor – här: stora mängder, otaliga; SAOB har detta belägg av Topelius.

6 anfäktelser – svordomar.

7 Jönköpings träsnitt – Jönköping hörde till de svenska städer där tryckerierna under 1700-talet och tidigt 1800-tal producerade enkla (handkolorerade) träsnitt – ofta kallade kistebrev. Kungligheter hörde till de populära motiven. Jfr Nürnberger-träsnitt i fjärde berättelsen »Rebell mot sin lycka», kap. 2 »Svarta Janes koja», s. 218, r. 15.

8 don Miguel af Portugal vid intåget i Lissabon – Mikael I:s trontillträde inleddes med ett triumftåg genom Lissabon den 22 februari 1828 (jfr ramfiktionen före sjunde berättelsen »De blå», s. 477, r. 15–16).

9 resolverad – resolut; SAOB har detta belägg av Topelius.

10 brackstutarna – omgångarna stryk; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 tiden ännu icke var inne att kalla sig Olkinen – Topelius antyder finskhetssympatier hos unge Halm, sympatier som i sinom tid kunde få honom att ändra sitt namn till en finsk motsvarighet (fi. olki, halm).

12 Sättarens anmärkn. – Se kommentar till 798, 37.

13 en pris – en pris snus, en nypa snus.

14 kujonera – topprida, hunsa.

15 hundsfottarna – fähundarna; starkt nedsättande skällsord.

16 kusin – här: artigt tilltalsord till person, ofta av motsatt kön, som man inte var släkt med men umgicks med.

17 hattarna eller kaschetterna – kaschett eller kaskett: mössa; »hattarna» och »mössorna» betecknar två riksdagspartier från 1730-talet till 1772.

18 beskedlig – välvillig, god; SAOB har detta belägg av Topelius.

19 pundsgädda – gädda som väger ca ett lispund, alltså omkring 8,5 kg.

20 stapelfrihet – rätt att idka utrikeshandel.

21 sekreta-utskottet – riksdagsutskott som behandlade utrikes- och försvarspolitik, samt riksstat, d.v.s. budget.

22 prelater – högre prästerskap.

23 mönsterskrifvare – civilmilitära tjänstemän med uppgift att sköta rullföring och kassatjänst.

24 munsjör – efter fra. monsieur, min herre, använt om yngre män eller skämtsamt om unga herrar.

25 när hon flängde i skogen med dimdrottningens strumpeband – Se elfte berättelsen, kap. 9 »Dimdrottningens strumpeband» (s. 830–834).

26 efter – eftersom.

27 dräller – här: dukar av dräll.

28 utsinade – som producerar mindre eller ingen mjölk.

29 klafnöt – klavbundna nötkreatur; SAOB har detta belägg av Topelius.

30 saktmodiga – fridfulla; SAOB har detta belägg av Topelius.

31 gufar – tilltal i folkligt språk till äldre respekterad man.

32 billig – rättmätig, skälig.

33 Är upplysningen vidskepelse! […] hette Voltaire. – Topelius kritiserade, i likhet med många samtida, upplysningen för överdriven förnuftstro, rationalism och ytlighet; jfr dikten »Voltaires hjerta» (1865, i Nya blad 1870).

Fritänkaren.

1. Doktor Martin.

En vacker eftermiddag i början af Maj månad anno mundi1 1771 sken vårsolen herrligt öfver det gamla Åbo. Kring det höga, glänsande, kopparklädda domkyrkotornet flögo de svarta kajorna flitigare än någonsin med strån till boet; den nyss befriade Aura forsade med grumliga, men glittrande vågor under broarna, och studenterne kommo i glada, stojande skaror från plantagedirektören professor Gadds föreläsningar i botaniska trädgården. Åbo sken i den börjande glansen af sina akademiska välmaktsdagar, och man fäste sig knappt vid det svarta krusflor, som här och der bars af förnämligare personer kring armen eller kring hatten, ty landet hade den tiden kungssorg. Den gode kung Adolf Fredrik var död blefven den 12 sistlidne Februari i Stockholm; – en dag, när han ätit hetvägg2, surkål och ostron till middagen, hvarpå han sedan svimmade vid sitt quadrillebord3 om aftonen och några minuter derefter sade för alltid farväl åt både hattar och mössor. Finland sörjde uppriktigt den fromme landsfadren, och landets första tidningar4 invigdes i anledning deraf med många gråtmilda qväden. Fastän de känslofulle poeterne omöjligen kunde låta »solen» vara i fred:

Den solen har gått ned, som på vår himmel lyst5

eller:

Så ha vi sett den sol gå neder,

Som hela Nordens glädje var

Och gjorde firmamentet heder;6

så var det säkerligen deras hjertans mening, när de tillika sjöngo, huru

Bättre konung kan ej gifvas

och huru

Mildhet i hans öga lyste,

Fromhet hördes i hans röst,

Hjertat ädel ömhet hyste,

Dygden bodde i hans bröst.

Hvarefter kom en harang åt den uppgående solen:

Vore Gustaf ej hans like,

Lika nådig, lika stor,

Bure säkert Sveas rike

Alla tider sorgeflor.7

Allt detta var emellertid naturens ordning: en gammal sol hade sjunkit i natten, en ny steg upp vid horizontens rand, och derom var intet annat att säga, än att den nya solen var på resor för närvarande och väntades hem. Det goda gamla Åbo behöfde ej derföre länge hänga hufvudet eller få sprickor i domkyrkan; det redde sig hjelpligen i tidens vedermödor under mössornas styrelse och väntade, liksom hela riket, bättre tider vid gryningen af en uppgående dag.

Genom ett fönster hade likväl den glada vårsolen icke makt att tränga, och det var i ett förfallet gammalt hus i närheten af Aningais tull. Detta fönster var ogenomträngligt betäckt af en tjock brun gardin, eller snarare ett täcke, fastspikadt på insidan, och de förbigående betraktade det med undrande, skygga, misstänksamma blickar. Kanhända intresserar det läsaren att kasta en blick bakom detta förhänge?

Det förfallna envåningshuset ägdes af en borgareenka, som likväl icke bebodde det sjelf, utan hade för ett år sedan hyrt det åt en gammal, besynnerlig främling, som kommit till Åbo, man visste ej hvarifrån, och hvilken utaf de få, som kände honom, kallades, när det skulle vara hederligt, doktor Martin Weis. Men då doktorstiteln i Åbo var en alltför ansenlig värdighet, för att slösas på en person, hvilken mången misstänkte vara en tysk barberaregesäll8, för att ej säga någonting värre, så hände oftare, att man på spe öfversatte hans klingande namn och kallade honom Martin den Wise, eller rent ut »Den vise», under hvilken benämning han också mest var känd uti grannskapet. Han sades vara till yrket läkare, ehuru ingen sett honom praktisera; men då han företedde ordentligt pass från Frankfurt eller Hamburg, hvarifrån det må ha varit, samt för ytterligare säkerhet underkastat sig ett colloquium familiare9 hos professor Johan Haartman, hvilket berättades ha aflupit till denne berömde läkares synnerliga förundran, så fanns intet lagligt skäl att förmena Martin den Vise bosätta sig i det gamla huset och der stänga in sig med en gammal dräng, om möjligt ännu tystlåtnare och otillgängligare än husbonden sjelf. Ingen visste hvarmed han der sysselsatte sig, men grannarne kommo på allehanda underliga gissningar, när de funno porten stängd hela dagen och deremot ständigt sågo ett svagt eldsken lysa om nätterna genom springorna vid det täckta fönstret. En och annan, som af nyfikenhet försökt att titta igenom springorna, vågade till och med påstå att han luktat svafvel derinifrån, och denna upptäckt var icke egnad att ingifva de vidskeplige grannarne mera förtroende.

Det är i det innersta af de tre rum, som utgjorde den vise Martins boning, vi nu våga kasta en blick. Att döma utifrån, skulle ingen enda af vårsolens klara strålar ha förmått att bana sig vägen genom fönstrets förskansningar, men det var likväl icke alldeles så. När man inträdde i detta ovanliga rum, såg man det till hälften belyst från tvenne håll: först från en ofantlig murad hällugn10, som upptog hälften af rummet och hvari en stark koleld glödde, samt dernäst ifrån ett knappt märkbart rundt hål i fönsterposten, hvarigenom en fin solstråle af bländande klarhet föll in på en retort11 utaf glas, som tycktes enkom beräknad att mottaga strålen. Effekten af denna belysning, tre fjerdedelar kolskimmer, en fjerdedel solsken, allt detta omgifvet af nattsvarta slagskuggor från de mörka, med hyllor och okända, dunkla föremål fullradade väggarne, skulle hafva utgjort en målares förtviflan, om han misslyckats, och hans förtjusning, om han lyckats kopiera den på sin tafla.

Uti det dubbla skenet rörde sig långsamt en liten, krokig man, till utseendet mellan 50 och 60 år gammal, klädd i tidens vanliga peruk och stångpiske12, brun, bredskörtad frack med stora knappar, korta, bruna underkläder13, långa silkesstrumpor och skor med breda silfverspännen. Framför sig hade han knutit ett skinnförkläde; i handen bar han en tång, hvarmed han stundom makade en degel bättre i glöden. Hans genomträngande små, grå ögon tycktes med uppmärksamhet följa eldens arbete. Man såg, att det var något vigtigt, som upptog hans tankar. Om en stund gick han till glasretorten, som för ett ögonblick hade öfvergifvits af den flyttande solstrålen. Han återförde den uti skenet; han granskade dess innehåll med största uppmärksamhet och skakade missnöjd på hufvudet. – Nondum vita! – suckade han. – Quousque tandem mors prævalebit?14

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 anno mundi – (lat.) under världens år.

2 hetvägg – (fyllda) vetebullar i varm mjölk; förr en vanlig rätt vissa dagar i fastan, jfr semla, fastlagsbulle, fettisdagsbulle.

3 quadrillebord – stavningsvariant till kadriljbord: spelbord.

4 landets första tidningar – Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo började utkomma 1771.

5 Den solen […] himmel lyst – Ur en tillfällesdikt i Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo​ 30/4 1771.

6 Så ha vi sett den sol gå neder, […] firmamentet heder; – Ur en tillfällesdikt i Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 30/9 1771.

7 Bättre konung […] Alla tider sorgeflor. – Verserna ur en tillfällesdikt i Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo​ 15/8 1771.

8 barberaregesäll – Barberare var verksamma också som fältskärer; här: en inte färdigt utbildad fältskär.

9 colloquium familiare – (lat.) familjeråd; här: en tentamen i praktisk medicin som en utbildad läkare och kirurg avlade inför Collegium medicum.

10 hällugn – ugn invid köksspis eller äril (i finländsk svenska); SAOB har detta belägg av Topelius.

11 retort – destillationskärl.

12 stångpiske – stångpiska: mansfrisyr där nackhåret samlas till en fläta och omviras med band.

13 underkläder – byxor.

14 Nondum vita! […] Quousque tandem mors prævalebit? – (lat.) Ännu icke liv! Hur länge skall döden ha övermakt? (Efter fotnoter i följetongen resp. fjärde upplagan 1884.)

2. Lifsgnistan.

Solstrålen i det mörka rummet fortfor att långsamt flytta sig, allt eftersom dess lysande källa förändrade läge på himlahvalfvet, och samtidigt vändes, genom en sinnrik mekanik, den genomborrade fönsterbågen, så att strålen alltid föll rätt in. Dess väg i rummet betecknades genom en i grader afdelad messingsskifva, fullritad med mystiska qvadrater och cirklar.

När strålen på detta sätt närmat sig yttersta kanten af messingsskifvan, hördes den späda klangen af en ringklocka, och den gamle vände sig om. I detta ögonblick föll skenet klart på hans ansigte och visade i den dubbla belysningen en bugtig örnnäsa, knotiga kinder, en fårad panna och i hög grad energiska, dystra, hårda drag. Man hade kunnat taga honom för underjordens beherrskare, Tuoni, belyst och bländad af den solstråle Lemminkäinens moder förstått att locka ned till hans mörka rike1.

En person hade inkommit och trädde ur skuggan i glödskimret från ugnen. Det var en bildskön yngling, knappt aderton år gammal, klädd i en finare blå rock, än ynglingar af hans ålder brukade bära i Åbo. Men denna rock var dammig, den fina halsduken vårdslöst tillknuten, manchetterna rifna, skorna fläckade, håret i oordning, hatten snedvänd, det vackra, beslutsamma ansigtet mycket blekt och blicken alltför glänsande. Han framträdde med snabba, nästan trotsiga steg, kastade ifrån sig den trekantiga hatten och sade:

– Här är jag, doktor!

– Jag har väntat dig, svarade doktorn kallt.

– Väntat mig? upprepade ynglingen. – Hur visste ni det? När jag i går gick ifrån er, svor jag att aldrig återkomma.

– Unge man, det är förgäfves, du följer ditt öde. Jag visste, att du skulle komma. Men jag har icke kallat dig; jag påtrugar ingen min vänskap. Du kan gå, jag behöfver dig icke.

– Och det säger ni mig så likgiltigt, som om ni jagade en tiggare på dörren! Det var dock ni, som först lät mig blicka in i de vetenskapliga hemligheternas afgrund och frestade mig, som ormen i paradiset, med kunskapens träd. Förr än jag kände er, doktor, var jag en orolig, törstande själ, som ingenstädes fann ett mål och en hvila. Men jag var ren, jag var dygdig, jag kunde då ännu läsa min mors bref och skrifva till henne tillbaka. Nu kan jag det icke mer; jag förtäres af en glöd, som jag icke förstår. Jag är som denna ugn: invärtes flammor, utvärtes slagg. Och det har ni på ert samvete, doktor. Det var ni, som lärde mig att trotsa menskligheten, för att ställa mig öfver henne. Jag har lydt er för mycket; gifve Gud, att jag aldrig lärt känna er!

– Lugna dig, unge man; det är icke mig du bör skylla för dina förvillelser, det är tvertom jag, som skall lära dig godtgöra dem. Hos dig finnes fröet till något stort. Forska, och du skall gå långt, – kanhända längre än jag, längre än mången dödlig före dig har gått in i naturens hemligheter!

– Forska, säger ni? Forska! Och om jag blefve visare än kung Salomo, om jag än lärde att utgrunda jordens innersta, hvad gagnar det mig, när min själs innersta blöder? Vet ni hvad jag har gjort, doktor? Jag har spelat ....

– Dåre! Har jag befallt dig att göra det?

– Befallt? Åh, ni vet ganska väl, att jag icke lyder några befallningar. Men ni undervisade mig i går i punkteringskonsten2. Ni lärde mig beräkna alla möjligheter. Ni lärde mig att beherrska slumpen. O, det är en herrlig konst, sade ni! Med den förvandlas slafven till herre, menniskan till Gud ... Godt, tänkte jag i går afton, när jag gick förbi den der hemliga biribiklubben3, ni vet, derborta vid Tavastgatan. Icke för det att jag bryr mig om guld; hvad gör jag med guld? Men jag ville probera4 den nya, sköna konsten, som beherrskar verlden och är så utomordentligt nyttig för allting. Olyckligtvis hade jag hos mig trehundra riksdaler, som min fosterfar bedt mig lemna till universitetets kamrerare. Pengarne tillhörde prosten Larsson, det var en del af arrendet för Piikkis pastorat, som skall vara betaldt sist i öfvermorgon. Nåväl, hur tror ni det gick med min rara konst och med de trehundra riksdalrarna? Vi turade om med biribi och rouge et noir5. Jag vann och förlorade, vann och förlorade; och när jag på detta sätt punkterat6 nära ett dygn, fann jag till slut mina fickor toma.

– Narr!

– Smäda mig icke, doktor, ty nu är jag icke vid lynne att tåla det utaf er! När jag kom ut från spelhuset, slog klockan i domkyrkotornet fyra. Solen sken så herrlig och fåglarne sjöngo! Ja, det är sannt, ni förstår att sätta sjelfva solen i fängelse. Men i mig var det vinter. Vet ni, det är förskräckligt att stå i sol och fågelsång med en skuld på sitt samvete! Då föll det mig in, att jag än en gång borde uppsöka er. Här är jag. Ni kan göra guld: det är en småsak för er. Gör åt mig trehundra riksdaler till i öfvermorgon bittida, och jag skall tacka er, så länge jag lefver.

Doktorn hörde honom med vexande otålighet. I stället att svara, förde han ynglingen till den nu snart försvinnande solstrålen, undersökte ännu en gång retortens innehåll, skakade på hufvudet och sade:

– Lägg din hand på retorten!

Ynglingen lydde mekaniskt. Det hemlighetsfulla i denna operation kom honom ett ögonblick att glömma sina egna bekymmer.

– Ser du denna solstråle? sade den underlige mannen. – I sextioåtta minuter och fjorton sekunder har han förgäfves arbetat att tända lifsgnistan i elementerna, och nu återstå endast fyra minuter, femtiofyra sekunder. Är gnistan ej derförinnan tänd, skall en hög persons lif slockna, och det är slut med många förhoppningar. Vi skola ännu försöka det yttersta medlet, och det är lifsvärmen ifrån din unga hand. Min hand är för kall. Allt beror på att du koncentrerar din vilja.

En rysning genomfor ynglingens leder. Detta sällsamma glaskärl tycktes så isande kallt, att det röfvade hvarje atom af värme från handen. Han kände likasom en del af sitt eget lif uttömmas, och han visste ej hvart eller för hvem.

Han betraktade retorten. Dess innehåll undergick en hastig förändring. Den grå, stoftlika massa, som dittills uppfyllt något mer än hälften af kärlet, hade kommit i ett slags gäsning7 och förändrade färg. En ljusröd, blodlik massa häfdes derinom och steg allt högre, tilldess att hon uppfyllde hela retorten. Doktorns panna ljusnade.

– Det lyckas – hviskade han. – Femton, sexton, sjutton sekunder .... se hur lifsandarna stiga! .... aderton, nitton .... nu nå de till bräddarna! .... tjugu! .... ännu ett plus af lif för att reagera mot sviterna! .... tjuguen, tjugutvå .... nu är det nog! Bort med handen, annars spränges retorten!

Ynglingen lydde. Förstelnad och halft vanmäktig, sjönk han ned på en bredvid stående trefot.

– Jag tackar dig, sade mästaren, – du har motsvarat min väntan. Kom tillbaka i morgon kl. 11 på aftonen, och du skall få guld.

– Jag förmår intet mer! stammade ynglingen, dödsblek och nära att svimma.

– Oroa dig icke, det är ett tillfälligt minus i lifvets funktioner; vid din ålder är sådant lätt att ersätta. Se här .... drick! – Och han räckte den vanmäktige en liten flaska, fylld med en guldgul vätska af den klaraste genomskinlighet.

Ynglingen drack och kände sina stelnade ådror genomströmmas af eld. Färgen återvände på hans kinder, hans slocknande ögon återfingo sin glans.

– Det var en god dryck, doktor! sade han, hämtande andan med välbehag. – Kan ni äfven bereda läkedom för ett ondt samvete?

– Kanhända! smålog den sällsamme mannen. – Glöm icke i morgon afton på slaget elfva!

– Jag skall komma.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 underjordens beherrskare, […] hans mörka rike – Anspelar på den 15:e sången i Kalevala (1849) där Lemminkäinens moder återuppväcker den döde sonen.

2 punkteringskonsten – spådomskonsten.

3 biribiklubben – biribi: ett italienskt, rulettliknande hasardspel.

4 probera – pröva.

5 rouge et noir – (fra.) rött och svart; ett kortspel.

6 punkterat – spått.

7 gäsning – jäsning.

3. Surutoin.

Söder om Aura lyfta sig vid sidan af det gamla Åbo åtta större och mindre bergshöjder, Klosterberget, Vårdberget och hvad de alla må hetat, ty om äfven alla i tiden haft deras egna märkvärdiga namn, så äro dock flera af dem längesedan förgätna. Dessa oländiga höjder hafva länge trotsat alla försök till odling och planering, ända tilldess att i våra dagar sprängkrutet fått bugt på några af dem och trägna omsorger ändtligen lyckats betäcka andra med täcka planteringar kring stjernornas vårdtorn1. Vid tiden för denna berättelse reste de sig ännu för det mesta i deras ursprungliga vildhet, men vid deras södra sluttning, der Korpelaisgatan och Arseneigatan (ett namn som mycket liknar förgift2) nu armbåga sig fram, der funnos redan år 1771 några gårdar, bebodda af fattigt arbetsfolk och omgifna af kål- eller rof-länder, omvexlande med gröna humlegårdar. Ej långt derifrån, på samma sida och således ett stycke utom den egentliga staden, fanns vid denna tid en större och nätt inhägnad trädgård med ett litet trefligt, gulmåladt boningshus och ett par drifhus, jemte deras tillbehör af fristående, välskötta drifbänkar: kort sagdt, ett litet landtställe, så ljust, behagligt och sommargrönt, som någonsin en trött stadsbo önskat sig, när han ledsnat vid gatornas damm, och som dessutom hade alla fördelarna af stad och land på samma gång. Der låg en ande af frid, oskuld och skönhet öfver detta lugna bo. Hit nalkades inga frusna nordanvindar, ty de, som sänkte sig hit på svala vingar öfver de skrofliga bergen, hade förvandlats till milda fläktar, innan de gingo till hvila i ekarnes kronor. Här, tyckte man, bröto sig lifvets strider maktlösa mot den skyddande inhägnaden; här bortdunstade alla lifvets bekymmer så lätt som vattenångorna i solskenet från den fuktiga drifbänken. Här trifdes ingen ful tanke, ingen elak varelse; här bodde goda andar, lyckliga menniskor, utan afund, utan sorg, och derföre kallades den lilla boningen med dess trädgård bortom bergen Surutoin, finnarnes Sans souci3.

Men icke blott goda, utan äfven flitiga menniskor bodde i Surutoin. Kanske fanns icke i hela det vida Finland en så välskött trädgård, så fint sandade gångar, så vackra ekar, lönnar och lindar, så rika plommon- och äppleträd, så vårdade bärbuskar och acaciehäckar, så väl störade humlegårdar och ärtsängar och så omsorgsfullt uppdragna rosentelningar. Der fanns ännu mer: der funnos rara utländska, sydeuropeiska, amerikanska, ostindiska vexter i drifhusen, från kaffe- och thébuskarna ända till bomullsträdet, mullbärsträdet med dess silkesmaskar och sockerröret, som genom de höga glasfönstren sög in sötma ur solen. Der fanns en legion4 af mångfärgade blommor, – nej, icke en legion, endast närmare tusen voro de – som sögo sin doft ur dessa hårda finska berg, hvilka åt okunnigheten, armodet eller lättjan endast skänka den torftiga mossan, och i detta konungarike af sköna, svällande, än blyga, än yppiga, än bleka, än praktfulla döttrar af Flora5, surrade många tusen trefna6 små bin, som, likt de goda på jorden, sögo honung ur sjelfva giftet och samlade deras skatter uti en liten stad af sirliga kupor, byggda i rader vid sidan af drifhusen.

Minns kanske läsaren vid denna skildring af blommornas rike i Surutoin ett annat praktfullare blomsterrike, styrdt af en mäktigare konung bortom hafven på Uplands slätter i Sverige, så gissar han kanhända, att Surutoin var endast en blygsam, men derföre icke mindre älskvärd kopia af Hammarby, – ett fjerran lydrike under blomsterkonungens stora universalmonarki, – och han gissar ej orätt.

Fyra barn, från 3 till 9 års ålder, leka i trädgården. De äro väl uppfostrade, de känna sina skyldigheter, de akta sig att springa öfver de välrensade blomstersängarna. Det faller dem icke in att upprycka ärtstörarna, att nappa sig en grabbnäfve af den indianska krassen, eller att kittla hvarandra under näsan med plundrade krusmyntor. De akta sig också att gå för nära bikuporna; men de äro minsann ej ängsliga för det, de flyga som yra höns öfver gångarna, klättra i träden, hoppa kråka på gräsplanerna och visa en förvånande färdighet i den ädla konsten att slå tunnband.

Då händer en af dessa små sorger i lifvet, från hvilka icke ens Surutoin tyckes vara alldeles fritaget, men som likna dessa lätta moln, hvilka endast förhöja glansen af den blå vårhimlen. Yngsta flickan, en liten trubbnosig, rödbrusig palt7, har satt sig bakom en buske och olyckligtvis i en af dessa små myrstackar, dem ägaren af Surutoin enkom underhåller för att skydda trädgården mot mask. Myrorna finna sig förnärmade af denna påflugenhet, eller också taga de det stackars barnet för en stor fientlig insekt, som kommer att störa deras husliga lugn. De rusta sig till försvar, de börja att klättra uppför den lilla kängan och så vidare uppför strumpan, tilldess att deras närvaro blir alltför kännbar och flickan rusar upp med ett rop af förskräckelse. Förföljd af hundrade oåtkomliga plågoandar, mot hvilka intet motstånd är möjligt, springer hon skrikande öfver gångarna, tilldess att hon snafvar i sina uppsluppna kängband, gör en kullerbytta och slår sin lilla trubbiga näsa mot den mjuka sanden.

De öfriga syskonen skynda förskräckta till stället. De ha hört mycket om ormar; de ha sett ormar, inlagda i sprit. De taga för afgjordt, att syster har blifvit biten; den äldsta gossen beväpnar sig med en käpp, för att klubba odjuret; de yngre upplyfta den allt ännu skrikande lilla. Alla gråta och skrika: det är ett väsen och en jemmer öfver en bank8 på det sorgfria Surutoin.

Då kommer en man ur det nära drifhuset. Det är en vacker, kraftfull man, mellan 30 och 40 år gammal, något i förtid lutad och något närsynt. Han är barhufvad, i skjortärmarna, utan halsduk, och bär i handen tågor af bast, med hvilka han bundit sina plantor vid stöden. Häpnad9 är målad i hans milda, deltagande ansigte. Han tror icke att flickan blifvit biten af en orm; han tror att hon blifvit stungen af bien. Sådant händer ibland på Surutoin.

Medan han, sjelf rådlös, förgäfves söker trösta den lilla, som icke vill taga reson och allt ännu fortfar att skrika med full hals, kommer från boningshuset hans några år yngre maka, också med hastigare steg än hon kanske är van, men lugn och rådig, utan tecken till fjesk10. Hon är ingen skönhet, men långt ifrån ful: – ett godt, friskt, behagligt och rödblommigt ansigte, med kloka, varma och lifliga ögon; vexten fyllig, med anlag till korpulens; drägten tarflig11 och ledig, men väl vårdad. Hon upplyftar i sin famn det skrikande barnet, aftorkar dess tårar, aftorkar sanden från den lilla trubbnosen och undersöker med van hand orsaken till det onda. Snart har hon upptäckt myrorna och bortrensat de värsta fredsförstörarne. – Se så, gråt intet mera, Rosemaj! säger hon. – Det blir allt bra igen. Nu gå vi in och kläda af dig, så skall du få bada i din egen lilla badbunke.

Vid dessa ord känner sig den lilla trygg. Hon upphör att gråta, hon slår sina armar om modrens hals, och efter regn följer solsken. Rosemaj är förtjusande, när hon skrattar, och fadren betraktar med oförställd beundran ömsom det täcka12 barnet, ömsom den raska och blomstrande modren.

– Så är det alltid! säger han med en lycklig blick. – När jag står rådlös, så vet du råd. Du är dig lik, Erika! Det var för väl att det icke var bien; det skulle ha gjort mig ondt att sälja kuporna.

– Är du naturforskare! skämtar hans maka. – När har du sett bin krypa in i kängor och strumpor? Och dina myrstackar, vet du, bli för odrägliga. Du skulle så gerna plantera carduus acanthoides13 här i trädgården, för att bli qvitt tussilago farfara14. Jag vet ej om du förtjenat något så rart, som jag nu har att bjuda dig. Gissa, om du kan!

Och dervid håller hon triumferande ett stort bref i sin utsträckta hand.

– Det är från min store mästare, Carl von Linné! utropar Erik Ljung med en glad öfverraskning.

– Ja men, det ser nästan ut som det skulle vara från morbror! svarar hans maka, Erika Lindelia, med skämtande stolthet.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 stjernornas vårdtorn – Universitetets observatorium, uppfört på Vårdberget 1816–1818; vårdtorn – vakttorn.

2 förgift – gift.

3 Surutoin, finnarnes Sans souci – På både finska och franska med samma betydelse, bekymmersfri; slottet Sanssouci med park i Potsdam uppfördes som sommarresidens av Fredrik II av Preussen på 1740-talet.

4 legion – oräkneligt antal.

5 Flora – blomstrens och blomningens gudinna i romersk mytologi.

6 trefna – flitiga.

7 palt – (knubbigt) barn; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 öfver en bank – över hela laget.

9 Häpnad – bestörtning.

10 fjesk – stavningsvariant av fjäsk: brådska.

11 tarflig – enkel.

12 täcka – vackra.

13 carduus acanthoides – piggtistel.

14 tussilago farfara – hästhov.

4. Återblick på gamla vänner.

Det lilla Surutoin, der vi så oförmodadt återfunnit två gamla vänner, var ett verk af nyttans tidehvarf och en af de speglar, der tidens genius1 älskade att betrakta, att beundra sig sjelf. När Sveriges rike, och Finland vid dess sköte, femtio år före vår berättelse, fallit från höjden af dess politiska storhet och mistat en tredjedel af sitt område2, måste man vara betänkt på att läka de djupa såren och återvinna i inre välstånd hvad riket hade förlorat i yttre makt. Då inträdde här i norden odlingens, den fredliga landvinningens tidehvarf, och en af dess favorittermer var ordet ekonomi. Men till ekonomin hörde icke blott den egentliga stats- och landthushållningen, utan äfven alla de vetenskaper, som äro af praktisk nytta för jordbruk, handel och industri, följaktligen i främsta rummet naturvetenskaperna. Allt hvad dit hörde uppmuntrades af styrelsen och uppbars af opinionerna, sedan Celsius3 och den store Linné trädt här i spetsen för tidsriktningen. Öfverallt experimenterades med kemiska laboratorier, botaniska trädgårdar, djur- och vextsamlingar, fysiska rön, anatomisalar, observatorier, barometrar, thermometrar, vattenmärken4, saltpeterlador5, pottaska6, grufvor, hamrar7, hushållningssällskaper, handelskompanier, verkstäder och annat mer. Det gällde icke blott nyttan, det var tillika en modesak. Naturvetenskaperna fingo en stark luft under vingarna och begynte flyga mot aldrig anade höjder, på samma gång som de med mikroskopet kröpo långs8 marken, eller med sprängborren banade sig väg till jordens innandöme. Bland 19 under vårtermin år 1771 i Åbo utgifna akademiska afhandlingar voro 10 af naturhistoriskt eller ekonomiskt innehåll, deribland en af Lebell om penningebristen, en af Sourander om murkalken, en af Sundelin om huru man borde upphjelpa handeln i Nystad, en af Gjers om huru man kunde förbättra laxfisket i Kumo elf o. s. v. Bland de öfriga 9 disputationerna finner man Gadds »Strödde chemiske anmärkningar till upplysning i Svenska Lagfarenheten» och dito »Chemiske» anmärkningar rörande juris prudentia opificiaria9.10

Man såg hvad tidens klocka var slagen.

Botaniken, som isynnerhet var på modet, skulle vara praktisk som alla de andra. Man äflades11 mycket att från Amerika införa nyttiga hushållsvexter, och i alla tider skall Finland tacksamt ihågkomma potäternas införande. Det var också egentligen för odling af sådana matnyttiga, eller för medicin begagneliga vexter, som de många botaniska trädgårdarna den tiden blefvo anlagda.

Vår vän Erik Ljung, f. d. gymnasist i Strengnäs och sedermera student i Åbo med kungligt stipendium, hade gjort sin store lärare heder. Han hade med sin örtabok under armen, sin rensel på ryggen och några plåtar mer eller mindre i fickan genomvandrat Finland, Sverige och större delen af Europa samt derefter på ett Wasafartyg med den nya stapelfriheten plöjt oceanens salta vågor till Rio Janeiro. Sedan hade han armbågat sig fram genom Sydamerikas urskogar bland hvita, svarta och röda menniskor, öfverallt samlande frön och vexter, paddor och bobbor12, ormar och vampyrer13, elektriska ålar, mångfärgade papegojor, kolibris och andra rariteter af samma beskaffenhet, tilldess att han för sin mästares och egen räkning hemskickat åtskilliga tusen rariteter af alla slag och väl hundrade förut i Europa okända arter både af vext- och djurriket. För allt detta hade han lyckats vinna många afundsvärda utmärkelser: gräs och skarabéer14 hade efter honom blifvit kallade »Ljungii»; han hade blifvit korresponderande ledamot af en mängd lärda sällskaper uti tvenne verldsdelar och, hvad som var mer, han hade den äran att hedras med sin mästares faderliga vänskap och att anses för en af den store mannens ypperste lärjungar. Högre sträckte sig ej Erik Ljungs ärelystnad. Han var nöjd, han var lycklig, han borrade sig in i vextriket, som en humla i nyponblomman, och tänkte ej på morgondagen mer än en ung gran bryr sig om höststormarna, – ända till dess att han en dag återsåg Erika Lindelia hos hennes morbror på Hammarby.

Hon var då 23, han 26 år15, båda passionerade botanister, båda fria och sorglösa, som rödväpplingar i morgonens dagg. Den gamla vänskapen flammade upp, och innan de visste ordet af, voro de fästman och fästmö. Det skedde utan krus och betänkligheter; morbrors samtycke begärdes och erhölls; från den dagen begynte han, på sitt vanliga älskvärda sätt, kalla dem sina dicotyledoner16. Erika Lindelia grodde numera med tvenne hjertblad, och då hon från barndomen hatat polygamia superflua17, studerade hon nu desto ifrigare den försmådde hippuris18, som ensam bland våra allmännare vexter har den äran att förena klassen monandria med ordningen monogynia19.

Det var endast ett om och ett men i vägen för deras lycka, och detta var att ingen af dem ägde i vida verlden mer än deras glada lynne, deras trofasta hjertan och deras märkvärdiga örtsamlingar. För första gången beklagade Erik Ljung förlusten af alla förhoppningar på borgarekungens arf; för första gången gjorde Erika Lindelia den upptäckten, att vexternas matnyttiga egenskap spelar i botaniken en betydande rol. Den förträfflige morbror visste dock råd för allt. Der behöfdes endast en vink af honom till drottning Lovisa Ulrika, understödd af en artig skrifvelse till de allsmäktige hattarne i rådet, och hans lärjunge blef utnämnd till plantagedirektör, med uppdrag att på regeringens bekostnad anlägga och underhålla en trädgård för acclimatisering af nyttiga vexter vid Åbo stad.

Hvem var lyckligare, än de unga dicotyledonerne – thalamifloræ20, som arkiatern sedan kallade dem, till Erikas stora förtret! De blefvo utan vidare omsvep man och hustru, bröllopet stod en vacker majdag i Hammarby gård, och bland många andra förnäma gäster sågs vid detta tillfälle grefve Bertelsköld föra i menuetten arkiatrinnan Linné och den store arkiatern med samma artighet räcka handen åt grefvinnan Bertelsköld. En annan nära anförvandt var äfven kommen till bröllopet, och det var Eriks mor, den numera sextioåriga fordna skönheten Marie Larsson – som vi fortfarande vilja kalla henne; – men hon ansåg sin tid att dansa vara förbi, hon hade dansat för mycket för fyratio år sedan i Stockholm och var lycklig att nu kunna obemärkt med moderlig stolthet betrakta sin älskling.

Efter denna glada dag hade sedan plantagedirektören Ljung med sin unga hustru flyttat till Åbo och der anlagt det vackra Surutoin med en omsorg, en skicklighet och en smak, som fullkomligt rättfärdigade regeringens förtroende, ifall man ej ville anse det som mindre matnyttigt, att Floras rike blef lika starkt representeradt för ögat, luktorganerna och vetenskapen i allmänhet, som för kökets och industriens speciela behof. Af detta lifvets goda hade det unga paret jemnt så mycket, som de behöfde för deras tarfliga bo, och när detta efterhand begynte med två flickor och två gossar blifva allt matfriskare, förstod plantagedirektören21 förträffligt att plantera desto flera kålhufvuden, desto mera spenat, morötter, äppleträd och stickelbärsbuskar22, hvaraf inkomsten (ty det var tillåtet af styrelsen) räckte jemnt till så många par små skor, så mycket gryn till gröten och annat mer, som familjens förökande gjorde nödvändigt. Med Hammarby stod Surutoin ständigt i liflig korrespondens, som alltemellanåt varierades med gåfvor af allehanda rariteter, och så förgingo tio lyckliga år, underbarligen23 utan en enda sorg, om man ej dertill vill räkna sådana små förtreter, som nu i dag med den lilla Rosemaj.

– Vet du hvad det är för en dag i dag? frågade Erika sin man, sedan alla Rosemajs myror blifvit dränkta i badbunken och den lilla trubbnosen, skinande som en fullmåne, fortfor att plaska i vattnet, så det yrde kring modren.

– Det är den 8 Maj, vi få störa bönorna, svarade plantagedirektören.

– Bönorna? Min kära herr man, jag tycker att man kan störa sina bönor, utan att sjelf vara en trädgårdsstör. Fy, skäm ut dig, nu är du rent af förstockad och skulle passa till virke åt salig kungen att svarfva dosor af. Hela dagen har jag gått med ett minne i hågen, bara för att försöka huru långt din förstockelse skulle gå, och du har ej sagt mig så mycket som: gif mig en kyss!

– I dag, låt se ... men hvar i all verlden har jag haft mina tankar? Det är ju vår tionde bröllopsdag! Så ... nu har jag uttagit min rätt! Gud vare lofvad för dessa tio år och för det att han i dag för jemt ett decennium tillbaka har gifvit mig en dicotyledon, hvars make ej finnes i Amerikas urskogar. Vet du, jag hade engång en dröm. Det var två månader sedan jag fann den der ringen, du vet, och jag hade nyss fått stipendium här i Åbo. Men jag borde ej tala om sådant i dag, när vi ha så mycken anledning att glädjas.

– Berätta du, jag är ej af de nervsvaga, skämtade makan.

– Det var också endast en fantasi. Drömmar som strömmar. Jag drömde att Bertelsköldarnes stammoder kom till mig, sådan jag ofta hörde henne beskrifvas uti min barndom, och sade till mig: gif mig åter min ring, så vill jag gifva dig tio lyckliga år. Det ville jag icke, och när hon var enträgen, svor och bedyrade jag, att jag ej alls hade ringen. Då sade hon vidare: nu har du svurit falskt och måste förlora ringen, men efter du gjort det ovetande uti drömmen, vill jag gifva dig de tio åren ändå. Följande morgon föll det mig in att söka ringen, som jag lagt i mitt spegelschatull, men han var borta, och ingen menniska visste det minsta om hvad det sedan blifvit af honom. Var det icke en besynnerlig dröm?

– Kära du, sådant der drömmer jag minst en gång i veckan. Men vill du som jag, så fira vi dagen med att grädda plättar åt barnen. De äro ändå de raraste plantor, som den gode Guden på dessa tio åren låtit vexa i Surutoin.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 genius – ande.

2 femtio år före vår berättelse, […] mistat en tredjedel af sitt område – I freden i Nystad 1721 avträdde Sverige Estland, Livland, Ingermanland och större delen av Karelen till Ryssland.

3 Celsius – Anders Celsius (1701–1744) var en mångsidig naturvetenskapsman på fysikens och matematikens område. Han var professor i astronomi vid Uppsala från 1730 och införde experimentell och teoretisk forskning i läroämnet. Celsius har blivit mest känd för den nya termometerskala han definierade.

4 vattenmärken – märken på t.ex. klippor för mätning av vattenstånd.

5 saltpeterlador – anläggningar för framställning av salpeter.

6 pottaska – kaliumkarbonat; används bl.a. i glastillverkning.

7 hamrar – hammarverk, hammarsmedjor.

8 långs – längs.

9 juris prudentia opificiaria – hallordningar, d.v.s. författningar om myndigheten hallrätt som övervakade manufakturer och hantverk som inte sorterade under skråordningen.

10 Bland 19 under vårtermin år 1771 […] juris prudentia opificiaria. – Efter Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 31/7 1771, s. 110 ff.

11 äflades – strävade.

12 bobbor – obehagliga smådjur, i synnerhet insekter.

13 vampyrer – fladdermöss som suger eller förr ansågs suga blod.

14 skarabéer – skalbaggar.

15 derefter på ett Wasafartyg med den nya stapelfriheten plöjt oceanens salta vågor till Rio Janeiro. […] han 26 år – Berättaren gör en lapsus i fråga om kronologin: Erik Ljung uppges vara ca 18 år 1752 och därmed över 30 när stapelfriheten infördes 1765–1766.

16 dicotyledoner – dicotyledones: vetenskapligt namn på tvåhjärtbladiga växter.

17 polygamia superflua – klassificeringsterm i Linnés sexualsystem för växter med blommor; klassen polygamia omfattar mångbyggare, d.v.s. växter som på samma individ har både en- och tvåkönade blommor.

18 hippuris – växten hästsvans.

19 klassen monandria […] ordningen monogynia – omfattar blommor med bara en ståndare respektive blommor med bara en pistill i Linnés sexualsystem för växter med blommor.

20 thalamifloræ – namn på historisk gruppering av tvåhjärtbladiga växter.

21 plantagedirektören – plantagedirektörskan i följetongen (HT 21/11 1865).

22 stickelbärsbuskar – krusbärsbuskar.

23 underbarligen – på ett märkvärdigt sätt.

5. Fostersonen.

– Nej, det går alldeles icke an! försäkrade plantagedirektörskan Ljung med mycken bestämdhet, sedan hon öfver sin mans axel läst arkiatern Linnés bref. – Att skicka dig till Afrika! Morbror är en stor man, det vill jag icke bestrida, men också store män kunna ibland gå i nattmössan.

– Det har sina sidor – genmälde Erik, i det att han ännu engång genomläste brefvet från början till slut. – Regeringen skickar åter en fregatt med presenter åt dejen1 i Algier.

– Det är nedrigt gjordt af regeringen. Skall ett fritt folk skicka tribut åt sjöröfvare, för att ej våra skepp må uppbringas och våra sjömän säljas som slafvar i barbareskstaterna2?

– Vackert är det ej, men det anses politiskt. Emellertid afgår med ambassaden en naturhistorisk expedition till Algier, och arkiatern föreslår att ställa mig i spetsen för den.

– Och hvad skall det blifva af mig? frågade Erika halfgråtande.

– Följ med!

– Jag? Och hvad skall det blifva af barnen?

– Det är sannt; jag kom ej att tänka på barnen. Men vi kunna föra dem till min mor sålänge.

– Din mor är sjuttio år, och du vill att vi skola skicka åt henne fyra skrikhalsar, som icke ett ögonblick kunna umbära eftersyn. Nej, min vän, det duger icke. Tänk ut något annat förslag.

– Vi lemna dem här med Silla och gamla Agata.

– Cecilia Larsson är 15 år och inackorderad hos oss af sin far, prosten Larsson. Vår trogna Agata är 50 år och förstår förträffligt att sköta kor, men icke det minsta att sköta barn. O, ni vise herrar och äkta män, hvilka klyftiga utvägar ni hitta på med er stora lärdom! Hvad skall det då blifva af Surutoin, medan vi äro borta?

– Det har jag ej heller kommit att tänka på. Vi kunna vidtala Pehr Gadd.

– Professor Gadd har sin stora botaniska trädgård och anser Surutoin för en leksak. Men antag att han gör dig till viljes och vårdar Surutoin, hvad vill du göra med Paul? Hvad vill du göra med Paul Bertelsköld?

– Honom tager jag med, om föräldrarna gifva sitt samtycke dertill. Jag vill säga dig något, Erika. Jag är bekymrad för gossen. Han har på en tid fått underliga saker i sitt hufvud. Han måste ut i vida verldens luft, der grillerna blåsa bort.

– Nå Gudskelof, att du ändtligen fått ögonen öppna. Huru ofta har jag ej sagt dig, att Paul är ej mera densamme som förr! Men du har beständigt svarat: han läser! Tror du verkligen, att han läst?

– Hvad skulle han annat gjort? Ett sådant hufvud finnes ej vid hela vår akademi. Det är nu tre år, sedan vi mottogo honom af föräldrarna mot 200 riksdaler om året, på det vilkor att han i fem år skulle vara såsom vår egen son och att vi skulle tämja hans vilda, bångstyriga lynne. Det har lyckats oss öfver förväntan, eller rättare, det har lyckats dig, ty dig lyder han som ett barn. Men jag har följt hans studier steg för steg, och jag har förvånats, jag har häpnat. Allt har han lärt med förundransvärd lätthet och snabbt som en lek. I latinet kan han täfla med gamle Hassel och unge Porthan, i mathematiken med Wallenius och Lindqvist, i metafysiken med Mesterton, i naturvetenskaperna med Gadolin, Kalm, Haartman och Gadd ...

– Men ej med dig!

– Så mycket mera med mig. Och allt detta vid aderton år. Det är mer än naturligt. Hvad skall det blifva en dag af en sådan student?

– En förryckt menniska, det är det som jag alltid har sagt, och början är redan gjord. Men du är så ytterst svag för Paul. Du är så stolt öfver honom, att du idkeligen3 lägger ny ved på den brand, som förtär honom, och säger beständigt till honom: läs! läs! Det är detsamma som: grubbla! grubbla!

– Jag säger ej: läs! Jag säger: forska! Jag har gjort allt för att svalka honom med lugna empiriska rön. Jag har sagt till honom: studera lifvet, ty lifvet är mer än boken! Och derföre vill jag nu föra honom med mig på resor.

– Det har jag intet emot. Men jag fruktar att du icke förstår huru en sådan brinnande ande måste behandlas. Du tror, att han drifves af ett omättligt kunskapsbegär. Men jag säger dig, att ärelystnadens onda genius har fått makt öfver honom; han vill lysa som ett skinande ljus öfver alla andra, och sådana ljus bruka hastigt slockna i mörker. Hvad har han för sig, när han stundom är hela dagen borta? Läser han? Det tror jag knappt. Går han på föreläsningarna? Sedan en månad har ingen sett honom afhöra någon! Hvad gör han då? Och jag måste väl tala om det, ehuru jag beslutat tiga tillsvidare: i natt var han icke hemma. Jag har ej sett honom sedan i går på eftermiddagen.

– Du har rätt, det är ganska besynnerligt.

– Och vi ha likväl emottagit honom såsom vårt eget barn; vi måste ansvara för honom, såsom för våra egna. Han är grefvinnan Esters enda son, ty stjufsonen4 vill jag ej tala om. Tänk, Erik, om hennes allrakäraste barn skulle gå förloradt hos oss!

– Jag ryser, när jag tänker derpå. Skulle då han blifva den fridstörare, som efter tio lugna, lyckliga år för första gången kommer att bringa sorg och bekymmer till vårt fridfulla Surutoin? Nej, så illa skola vi icke tro om vår vackra, vår riktbegåfvade Paul, min stolthet, min glädje. Men du är skarpsyntare än jag. Du har blott alltför rätt, att han är en brinnande själ, och man måste umgås med honom såsom med eld. Råd mig! Hvad skola vi göra?

– Till en början måste vi veta hvad som nu upptager hans tankar. Skulle han händelsevis ha förgapat sig? ...

– I Cecilia? Den fromma, saktmodiga, drömmande resedan5? Det är omöjligt. Hon är ju dessutom bara barnet.

– I Åbo finnas andra, äldre, kokettare flickor: Eva Lindqvist till exempel. Hon är vacker och qvick, eld och lågor, som Paul.

– Det är möjligt. Gud gifve han vore kär öfver öronen; det är en barnsjukdom, som förgår med åren.

– Så? Tror du det?

– Ja, det vill säga att sjukdomen förändrar natur, och blir ett vilkor för helsan, såsom hos oss till exempel. Men för ynglingar vid Pauls ålder är kärleken en skyddande engel, som räddar från många villor. Nu minns jag något, som oroar mig. Jag lemnade Paul i går en större summa penningar, som han för Larssons räkning skulle inbetala till akademin. Det var en del af arrendet för Piikkis pastorat.

– Så oförsigtigt af dig! Hvad förstår han penningars värde? De äro för honom ziffror6, som andra ziffror. Du bör genast höra åt, om de äro ordentligt inlemnade. Och sök för all del att komma den stackars gossen på spåren. Jag får intet lugn, innan vi åter veta honom vara på rätta vägar.

– Icke jag heller; jag vill strax gå till staden.

Och Erik Ljung gick med bekymmerfullt sinne att söka sin förlorade fosterson.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 dejen – dej: titel på regenterna i de nordafrikanska staterna Algier, Tunis och Tripolis.

2 barbareskstaterna – benämning på staterna längs Afrikas norra kust förutom Egypten.

3 idkeligen – ideligen, ständigt.

4 stjufsonen – styvsonen.

5 resedan – reseda: gul- eller vitblommig ört, odlas som prydnads- och medicinalväxt.

6 ziffror – stavningsvariant av siffror, förekom hela 1800-talet.

6. Stormiga tankar.

Medan plantagedirektören Ljung och hans maka som trogna vänner förtrodde hvarandra alla sina bekymmer, gick under ekarna i trädgården en för läsaren ännu obekant innevånarinna i Surutoin. Det var en blond, behaglig flicka med kärnfrisk hy och dansande gång, klädd i hemväfd gråbottnig ylleklädning och dito halsduk på hufvudet, med en sprutkanna i handen och en stickstrumpa i kjolfickan. Hon hade hela eftermiddagen haft den vigtiga befattningen att öfvervaka ränserskorna i en aflägsen del af trädgården, så att de icke fingo upprycka plantorna med ogräset, och nu tog hon en omväg för att efterse, om barnen tilläfventyrs lemnat bakgrinden öppen för kringströfvande boskap.

Den sena majsolen sänkte sig alltmera mot Erstans rosenfärgade vågskimmer, när Cecilia Larsson, Silla kallad – ty det var hon – steg i förbigående upp på en kulle, der hon genom en dal mellan bergen såg staden och domkyrkan glimma i aftonglansen. Väntade hon någon, eller hvarför stadnade hon en stund så stilla med blicken mot staden? Hon visste det troligen icke sjelf; det roade henne att stadna der. Hon satte sig på en liten bänk af obarkade björkstammar och betraktade – tankfull eller tanklös – än myggornas dans i solskenet, än de nykomna svalornas pilsnabba flygt.

Vid det att hon satt så i vårqvällen, utan att just veta hvarföre, kom bakom henne en yngling med stora steg på obanade genvägar öfver bergen och stod, innan hon märkte det, alldeles vid hennes sida. Hon syntes öfverraskad, han likaså; men efter de engång möttes, kunde ingendera undvika den andra.

Ynglingen var Paul Edgar Bertelsköld, son till grefve Carl Victor Bertelsköld med hans sednare maka Ester Larsson och således kusin till Cecilia, som var dotter till grefvinnans bror Bertel. Båda voro, som vi veta, inackorderade fosterbarn hos deras slägting Ljung.

Paul befann sig ännu i det något förvildade tillstånd, hvari vi sågo honom uti den vise doktorns laboratorium, och var alldeles icke vid lynne att möta någon. Han stadnade tvärt och frågade hvad hans kusin »satt och gapade efter».

Silla hade icke varit ovan vid häftiga och förolämpande uttryck af den brusande ynglingen, men sådan hade hon aldrig sett honom förr. Hans förstörda utseende och hans flammande blick slogo den oskyldiga flickan med häpnad. Hon svarade i förskräckelsen icke ett ord.

– Sitter du här för att spionera på mig? fortfor han, retad af hennes tystnad, och fattade henne hårdt i armen.

Flickan begynte gråta.

– Du kan då intet annat än lipa! sade Paul och stötte henne föraktligt ifrån sig. – Jag begriper icke hvarför naturen danat så ömkliga varelser. Tycker du att lifvet är en trasa1, efter du ständigt byker det med dina eländiga tårar? Nå ja, du har kanske rätt. Men jag tål icke det der gudsnådliga pipet. Hvarför sitter du här?

– För ro skull, svarade Silla darrande.

– För ro skull? Det är dig likt. Man skall veta hvad man gör och hvarför man är till. Men sådana äro ni alla, krälande myror äro ni, och likväl kan en menniska taga ned stjernor af himmelen. Hvarför ser du på mig? Är jag ej vacker nog för dig? Eller ser du på min dammiga rock? Kanske räknar du, om jag har alla knapparna i behåll? Bryr jag mig om dina knappar? Gå din väg, jag har annat att tänka på.

– Men hvad fattas dig, Paul? Hvad ondt har jag gjort dig, att du talar så der?

– Hvad mig fattas? Allt eller ingenting. Jag vill icke vara en myra, jag! Jag är led vid Åbo ... Ja, här se vi det framför oss, som ett fat stekt strömming bredvid en tallrik ärtsoppa. Det är något, det der, tycker du! Ett gammalt skräpigt råttbo, som hedras med titeln af slott, och ett utpyntadt grafhvalf, som de kalla domkyrka. I det ena fjettras menniskor med jern, i det andra med prestläror. Händer och fötter, tankar och samveten, allt vilja de binda. Det är för uselt. Den som ej vill vara slaf, han måste vara tyrann. Här finns ingen fri man i hela Åbo, mer än jag, och kanske en till, men det vet jag ej säkert ännu. Hvad säger du, om jag en dag blir biskop i Åbo? Då skulle du passa till biskopinna, du med ditt eviga pip och lip! Men jag vill ej bli biskop! Jag vill ej krypa till kräklan, jag vill ej kröka mig, jag! Perukstockar ha de nog i akademien. Här ligger ett berg öfver mig, men jag vill skaka det af mig, som spindelväf. Jag har också en blixt, fastän ingen vet det ännu. Men de skola en dag få se honom ljunga, och råttboet skall darra, och grifterna skola öppnas, och kräklan skall falla, och håret skall resa sig på perukstockarnes trädhufvuden.

– Jag förstår dig icke, Paul! Du är ryslig i dag. Har någon gjort dig illa, eller hvarför är du så ond?

– Det begriper du icke. Jag har sjelf gjort mig illa, men det är derföre att jag qväfs. Jag vill ha storm, storm; jag härdar ej längre ut med pedanterne här och der. Jag tål icke Surutoin; det är så jemmerligt petigt och så eländigt sedesamt. Kom bort med mig, Silla! Vi stiga i första båt, som vi finna vid stranden, och ro ut på det stora hafvet: – icke ett sådant dike som Aura, eller ett sådant tvättfat som Östersjön, utan verldshafvet! Ja, dit, på den stora, blå oceanen; der få vi svalka, der få vi lugn!

– Vill du fara bort från faster och farbror, som hålla så mycket af dig? Har du hjerta, Paul, att bedröfva dem, som äro så goda emot dig?

– Jag har intet hjerta, jag vill icke ha något hjerta. Bryr jag mig om att smekas? Det bränner i mitt hufvud, det går en eldslåge genom min själ, och jag behöfver en ocean, för att släcka dess glöd. Jaså, nu gråter du återigen! Vill du låta mig vara i fred för de der diskvattenskänslorna?

– Paul, Paul, det är icke bra med dig nu. Du måste bedja Gud, att bli ödmjuk.

– Jag ödmjuk! Är berget ödmjukt? Är stormen ödmjuk? Fråga vulkanen hvarför lavan förbränner blommorna vid hans fot? Hvarför skulle jag vara ödmjuk? Hvarför skulle jag bedja Gud? Har Gud gjort mig sådan, att jag ej ryms i ett nötskal, så må han se till att jag får en verld, der jag trifs. Jag rår ej för det, Silla, att jag ej är som de andra. Min mor har också varit olik alla andra, när hon var ung. Men jag vill ej vara elak. Du skall förlåta mig; jag är mycket olycklig. Jag är allena i verlden, och ingen förstår mig.

– Gud förstår dig, om du beder honom derom. Vill du, att jag skall bedja med dig?

– Kommer du åter med ditt slask2 och pjunk3! Jag vill ej bedja, jag kan ej bedja; jag vill ha rättvisa utaf Gud. Icke har jag skapat kometen att gå ut ur den eviga cirkelgången. Det är förskräckligt, men jag kan icke hjelpa det. Jag förstår icke mig sjelf. Blott ett är mig klart: det måste bli annorlunda med verlden och med mig sjelf, annars bär det sig icke. Jag vore i stånd att rycka jordklotet ur dess bana och slunga det bort i nebulosernas ändlösa rymder, blott för att göra allting annorlunda.

– Din mor skall gråta, Paul!

– Tror du? Icke är hon af de lättsmältaste. Men det är möjligt, att hon skall göra det. Jag skulle gråta sjelf, om det ej vore så innerligt uselt. Hvilken herrlig qvinna är icke min mor! Du skulle se henne, Silla, med den högburna pannan och de glänsande, mörka, blixtrande ögonen! När jag var barn, satt jag ofta vid hennes fötter och såg upp till henne, såsom till ett högre väsen, och så kunde jag sitta i timmar och dricka glansen ur hennes ögon. Då lade hon stundom handen på mitt hufvud och sade: Paul, min son, bed Gud, att han gifver dig stora tankar!

– Men sedan dess har du glömt att bedja.

– Ja, Silla, kanske är det illa, att jag längesedan glömt det. Förr kunde också jag bedja. Jag trodde så mycket då. Jag kunde ej äta, om jag ej läst min bordsbön. Jag kunde ej somna, om jag ej läst välsignelsen. Jag trodde att englarne stodo osynliga rundtkring min bädd; jag trodde att regnbågen var de saligas bro till himmelen. Det var en lycklig tid, Silla, men den är förbi, för alltid förbi ...

Och den vilde, stormige ynglingen lutade sitt bildsköna hufvud mot flickans famn och snyftade högt.

Cecilia aktade sig väl att störa hans tårar. Hon knäppte sina barnsliga händer4 öfver hans hufvud och bad helt sakta: Herren upplyse sitt ansigte öfver oss! Herren gifve oss en evig frid!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lifvet är en trasa – Föreställningen om livet som en trasa förekommer även i novellerna »Nya Contur-teckningar 2» (HT 16/9 1843) och »Stjernan i molnet» (HT 7/5 1856; ZTS V, s. 254 f.). Topelius hade läst C. J. L. Almqvists »Ormus och Ariman» som ung och antecknat den avslutande frasen, »Hvarföre är allt en trasa» (Törnrosens bok, imperialupplagan 1839, s. 58), i dagboken 15/8 1840 (ZTS XXI).

2 slask – sörja (bildligt); SAOB har detta belägg av Topelius.

3 pjunk – pjosk, sentimentalitet.

4 barnsliga händer – barnahänder.

7. Förbrytaren och hans domare.

Solen hade gått ned, men det var ännu ljus dager, när Paul Bertelsköld återvände till sitt rum i det gula boningshuset på Surutoin. Han försmådde smygvägen bakom drifhusen, på hvilken han kunnat komma obemärkt till trappan. Han gick stora, raka vägen genom den ännu löflösa lindallén, och händelsevis mötte han här sin fosterfader, som harmfull och sorgsen återvände från staden. – Kom, sade plantagedirektören, – jag har något att säga dig.

Paul följde, och de inträdde i arbetsrummet, som i ett hörn af huset vette mot trädgården. Två silfverpopplar, domarens och förbrytarens enda vittnen, beskuggade fönstren i aftonskymningen.

– Du har varit borta i går på eftermiddagen; började Erik Ljung med en mörk blick.

– Ja, svarade Paul och såg honom rätt i ansigtet.

– Hvar har du varit?

– Här och der. Mest på ett spelhus.

– Jag vet det. Du har spelt bort de 300 riksdaler jag gaf dig i går, att föra till kamreraren.

– Det har jag gjort. Hälften på biribi, hälften på rouge et noir.

– Olycklige! Du vet att det var främmande penningar. Hvarmed vill du återbetala dem?

– Jag har utvägar. I morgon afton skall allt vara klart.

– På hvad sätt?

– Det blir min sak. Jag är ingen bedragare.

– Är du säker derpå? Om du lyckas betala din skuld, så är det med nya skulder. Allt hvad du eger tillhör din far.

– Jag eger mig sjelf.

– Är du så viss derpå? Du tillhör dina föräldrar. Du bedrager dem på deras käraste hopp. Du bedrager dig sjelf på hela din framtid. Du bedrager oss, som älska dig och som ansvara för din ungdom. Du bedrager ditt fädernesland, för hvilket du är skyldig att arbeta som man och medborgare. Du bedrager din himmelske Fader, som utrustat dig med herrliga gåfvor att utföra hans verk på jorden. Paul, Paul, och du säger att du är ingen bedragare!

Ynglingen teg en stund, men det medfödda trotsiga lynnet fick makt med hans bättre känslor. Han svarade djerft: – Ja, så säger jag. Jag är icke mera ett barn, som man leder vid örat till skamvrån. Jag är min egen herre, och om jag står här i polisförhör, så är det af fri vilja. Jag svarar, för det att jag icke vill göra mig bättre än jag är; men ingen skall tvinga mig att svara mer än jag vill. Hvad rätt har morbror att döma öfver min framtid? Jag är ingen gurka, om hvilken man säger i Maj, att hon skall insaltas i Augusti. Intet teleskop, och än mindre ett mikroskop, skall upptäcka, om jag gror eller ej. Finns någon, som kan säga, när han står vid en källa i berget, om af henne skall blifva en rännil, eller en forsande flod? Men det vet källans genius1 bättre än någon, och derför säger jag morbror: jag tänker icke förlöpa mig i ett smutsigt kärr. Hvad de 300 riksdalrarna angår, så äro de knappast en tumände uselt guld. Sådant ha alla stackare, och de störste stackrarne ha allra mest. Bryr jag mig om att vara en utaf dem! Det sägs ju, att jordens innersta är en smält guldklimp.

– Detta språk känner jag, återtog Erik Ljung med strängt allvar. – Det är hvarje trotsande ynglings språk, och jag nekar icke, att det ju finnes något stort deri. Jag ser hellre att du trotsar, än att du ljuger. Alla ha vi engång kännt en kraft i vår arm att rycka jorden ur hennes grundvalar. Men det är icke öfvermodet, det är förnuftet, som beherrskar verlden, och öfver menniskans förnuft står ett högre, för hvilket den djerfvaste slutligen måste knäböja. Det finnes eviga lagar, som ingen ostraffadt trotsar, och de befalla oss ödmjukhet. Ödmjuka dig, Paul, ty ditt trots är blindt! Du har i blindt sjelfförtroende utmanat vilddjuren i ditt hjerta, och de skola en dag slita dig uti stycken. Det är icke i dyn af låga passioner en menniskoande vexer till storhet och ljus. Icke i dräggen af ett spelhus, der de sämsta lidelser ockra med menniskors lycka; icke i bägarens vilda rus, icke i fala2 lustars armar vexer ungdomens kraft till mandom och hjeltemod. Sök hellre din lycka i arbetets ära, i bönens hugsvalelse3, i samvetets frid, och rena din vilja i den sonliga kärlekens ödmjukhet, hvilken du glömt för den vanskliga tron på din egen förmåga!

Paul såg ut genom fönstret. Der tycktes honom demoniska röster hviska i aftonens skuggor, och bortom träden förekom det honom, som såge han en flik af doktor Martins bruna kappa.

– Icke har jag spelat för att vinna penningar – sade han bittert. – Något skulle jag företaga mig. Allt är så trångt omkring mig. Jag qväfs här af idel välmening. Här är så obegripligen dygdesamt, att jag engång måste svalka mig med en smula odygd, om ej för annat, så för att försöka den sidan också.

– Nåväl, är du nöjd med försöket? Känner du dig lättare nu om hjertat, än förr?

– Jag tror det nästan. Jag duger hvarken att peta knoppar på kollegier4 vid akademin, eller att vattna blommor på Surutoin.

– Så företag dig något, som mera tillfredsställer dig. Tag din kandidatexamen. Den bör gå som en dans.

– Än sen? Blir jag bättre deraf? Det går ju allt efter noter som en utsliten lexa. Jag har ju ej lof att tänka annat, än hvad de höglärde herrarne sjelfve tänka, och det gör mig ursinnig. Jag är en friboren ande. Jag vill tänka fritt.

– Pojke, – du har läst Rousseau!

– Jag har läst Emile, svarade Paul och rodnade mot sin vilja.

– Jaså; då förstår jag. Det är enkom en bok för sådana vildhjernor som du. Grannt, men förryckt. Rousseau är galen, och du är på god väg att blifva det. Om hundra år skall man skratta åt sådana dårskaper.

– Om hundra år skall Rousseau ha gjort verlden ny! utropade Paul med glänsande blickar.

– Nå, om du med sådan förtjusning läst Rousseaus Emile, så bör du af honom ha lärt dig att älska naturen. Der finner du medicin för elaka drömmar. Studera naturen, men studera i henne lifvet och icke döden. Studera med rön. Gif akt på det minsta, för att småningom komma till det större och största. Sök lagarna för det hela, så skall du kanske slutligen i dem upptäcka Gud.

– Jag skall upptäcka friheten! Jag skall blotta det fördolda. Jag skall frigöra det fångna. Jag skall upptäcka det hemlighetsfulla, som länge varit anadt, men aldrig funnet. Jag skall återgifva naturen åt menskligheten och menskligheten åt naturen.

– Det kan tåla sin tid, men gå på bara, håll ut! Så långt äro vi ense. Jag har alltid trott, att hos dig bor en genius, danad till någonting stort. Men snillet kan ej, bör ej umbära dygden. Stora andar böra umgås med stora tankar. Har du någonsin hört, att stora tankar trifvas i spelhus?

Paul teg.

– Vi skola, fortfor den äldre vännen – söka att godtgöra följderna af ditt felsteg. Det finns något vigtigare än 300 riksdaler, och det är att icke svika menskors förtroende. Hvarmed tänker du betala din skuld?

– Det kan jag ej säga. Icke ännu.

– Jag har ett förslag. Var öppen som dagens ljus, och förtro mig dina planer, dina bekymmer. Till belöning vill jag hos dina föräldrar anhålla om tillåtelse för dig att resa utrikes i sommar. Du skall få se oceanen, södra Europa, kanhända Afrikas kuster.

– Oceanen, ja, lofva mig det!

– Jag lofvar det, men blott på det vilkor jag nämnde nyss.

– Jag kan ej.

– Hvarför kan du ej?

– För det att jag ej kan.

– Hvad vill det säga? Glömmer du, att jag är här i din faders ställe?

– Jag skulle svara min far detsamma som nu.

– Halstarrige pojke! Så måste der ännu förblifva en mörk punkt mellan oss. Men jag ämnar ej tillåta det. Så länge jag ansvarar för dig, får mellan oss intet mörker vara. Jag ger dig betänketid till i morgon afton. Godnatt.

Och Paul gick tankfull upp till sin lilla vindskammare, med den täckaste utsigt åt sjön. Der satte han sig i det öppna fönstret och såg ut mot den svala nejden i vårens första, börjande barndomsgrönska. Underliga känslor, underliga frågor rörde sig i ynglingens drömmande själ:

Hvad är lifvet?

Hvad är naturen?

Hvad är anden?

Hvad är jag?

Han fann intet svar. Mekaniskt fattade han en bok, som låg uppslagen på fönsterbrädet. Det var Arndts »Paradislustgård»5, – förmodligen ditlagd med vänskapens finkänsliga vink af den fromma Cecilia.

– Ah, sådant der! utropade ynglingen och tillslöt häftigt den öppna boken.

Han förstod ej »Lustgården». Han förstod ej Cecilia. Han förstod ej sig sjelf.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 genius – (skydds)ande.

2 fala – köpta.

3 hugsvalelse – tröst.

4 peta knoppar på kollegier – förmodligen: analysera kuggfrågor vid professorernas privata undervisning; knopp: kuggfråga (finlandism).

5 Arndts »Paradislustgård» – andaktsbok från 1612 av den lutherske kyrkomannen Johann Arndt.

8. Stjernor af första och andra ordningen.

Paul Bertelsköld tillbragte i sin vindskammare en sömnlös, orolig natt. För hans fantasi gycklade beständigt nya föreställningar. Än var det gigantiska tankar på en ny verldsordning, än längesedan förgätna barndomsminnen; än ett mathematiskt problem, som ingen härtills förmått att lösa, men hvartill han allena hade upptäckt klafven1. Än hörde han tärningarna rulla och korten rassla; än var det hans kusin Cecilia, som bad Herren upplysa sitt ansigte öfver honom; än åter den hemlighetsfulle doktorn, som grep med iskyla hans motvilliga hand. Det förekom honom, som skulle fientliga makter kämpa om hans själ. Det var den österländska sagans svarta och hvita englar2, som stridde om öfverväldet.

Otålig och missnöjd med sig sjelf, stod han upp. Han kände sig trött och söndersliten. Han ville hafva ljus i det mörker, som betäckte hans inre. Men hvar? Huru? Han trodde sig vara misskänd och oförstådd utaf alla. Hans vän och fosterfader ansåg honom för en svärmande narr. Professorerne visade honom snäfva miner, sedan han upphört att gå på deras föreläsningar. Till hvem skulle han vända sig, för att få klarhet i töcknen?

Klockan var 6 på morgonen, luften ren, himlen blå. I mannaminne hade man icke haft en så torr Maj i Åbo. Paul tog sin hatt och gick ut i staden, till en början drifvande utan bestämdt mål, som fjunet af ängsullen drifver för morgonvinden.

Ett lågt fönster stod öppet mot gatan. Vid skrifbordet derinne satt en blek yngling om 20 år med pennan i handen, medan i bakgrunden af rummet tvenne skolgossar hängde hufvudet öfver boken. Ynglingen såg upp, varseblef den förbigående Paul och sade till honom:

– Godmorgon, kung Midas!

– Godmorgon, Faëton3! svarade Paul, förbittrad öfver denna anspelning på hans guldmakeri.4

Ynglingen i fönstret var Johan Henrik Kellgren5, student i Åbo och den tiden mera fruktad än älskad för sina bitande infall.

Paul gick vidare. Han mötte en ung, nyssbakad student, som redan gick till en privat föreläsning6. Det var en späd yngling om 16 år, blek och af sjukligt utseende, men med intelligenta drag och vackra blå ögon. Hans namn var Jakob Tengström, sedermera erkebiskop i Åbo.

– Går du till Hassel? frågade Tengström.

– Nej, till Gadolin, svarade Paul på måfå, ty han blygdes att vara mindre flitig, än hans yngre kamrat.

– Godmorgon.

– Adjö.

I Åbo funnos den tiden två theologer, som tillika voro berömde naturforskare. Det var den lärde, humane biskop Mennander och den lika lärde, men mycket qvistigare7 Jakob Gadolin, då andre theologie professor och sedermera Mennanders efterträdare. En theolog dugde då för tiden till allt, liksom i våra dagar en general.8 Det föll Paul in att besöka den lärde mannen, under förevändning att låna en bok.

Han fann den berömde professorn i nattmössa och tjock nattrock9 framför en brasa i det stekheta rummet, sysselsatt att utarbeta en afhandling – till prestmötet i Åbo? Nej, till vetenskapsakademien i Stockholm om månens parallax10. Bredvid honom låg ett betänkande om skogsskötseln, bestämdt för den förestående riksdagen, och ett nyss ankommet bref från riksrådet Fersen, innehållande trådarne till en politisk intrig.

Gadolin var en man om 56 år, klok och sarkastisk: större naturforskare, än theolog, men större politikus, än naturforskare.

– Hvad vill Bertelsköld? frågade professorn, ej ovänligt, men i tonen af en förman, som vet sätta värde på tiden.

Paul svarade med en begäran att få låna det berömda arbetet »De l’esprit» af Helvetius11.

– Hvad vill han med det? frågade professorn, rynkande ögonbrynen.

– Jag önskade gerna studera de mathematiska bevisen för Guds existens, svarade Paul med låtsad enfald.

– Duger icke. Han kan studera Wolf12. Hvem har visat honom till Helvetius?

– Jag har hört honom berömmas som en skarpsinnig tänkare.

– Ne inducas nos in tentationem*. Känner han en bok, som kallas Benzelii theologi13?

– Ja.

– Nå, så läs om den engång till. Smakar det icke, så läs Wolf. Guds existens är längesedan mathematiskt bevisad. De axiomate non disputandum*.

– Men om man tviflar ...?

– Så läser man Benzelius en gång till och afhåller sig från köttmat, spanskt vin och andra hetsande drycker. Tvifvel komma merändels ifrån magen. Huru mår den hedersmannen hans far? Är han allt ännu en rättskaffens Hatt?

– Min far har sedan länge öfvergifvit politiken, för att sköta sitt jordbruk.

– Jag förstår. Grefvinnan är en född Mössa. Jag kände hans morfar borgarekungen. Det var en styf karl, tenax propositi vir. Valeas, studeas*. Läs Benzelius, det är mitt råd.

Paul gick bort med en känsla, som liknade förtviflan. Nästan utan att veta huru, stod han vid professor Carl Mestertons port. Äfven Mesterton var theolog, men hade skurit sina lagrar i Wolfiska filosofin.

Paul begärde att få låna hans berömda, i Tyskland utgifna arbete: De essentiis rerum æternis14*.

Professor Mesterton, en torr, mager man af samma ålder som Gadolin, satt i skjortärmarna vid det öppna fönstret och syntes njuta af den svala morgonluften. Hans rum var kallt som en källare; han sjelf var, om möjligt, ännu kallare16.

– Vill herrn tentera? frågade han.

– Ännu icke, svarade Paul. – Jag har afhört herr professorn och ville repetera systemet.

– Har han min ontologi?

– Den kan jag utantill.

– Så kan han läsa min psykologi och min naturliga theologi17. Allt beror på att känna predikamenterna18.

– Också dem känner jag från perm till perm. Men jag är nog olycklig att ej komma till någon öfvertygelse. Jag söker Gud och lifvet, och jag har hoppats att finna dem i herr professorns essentier.

– Alla realiteter äro toma förståndsbegrepp, och Gud är en abstraktion af den absoluta idén. Utom tänkandet finns intet. Var nöjd dermed. När vill han tentera?

– Jag har ej tänkt mig till klarhet ännu – svarade Paul med en bitter känsla.

– Skadar ej att gå till botten med saken. Här har han mina essentiæ. Han finner der termerna. Termerna äro vetandets golf, väggar och tak.

– Men kommer jag med dem till Guds existens?

– Han kommer till tänkandets grund.19 Cogito, ergo sum*.

Paul gick vidare med en känsla af kyla, som genomträngde hela hans varelse, och kom slutligen till ett litet hus vid Klostergatan. Här bodde magister Henrik Gabriel Porthan, då 32 år gammal och amanuens vid bibliotheket, hvars skatter han kände bättre än någon annan, ty han hade nyss begynt utgifva i disputationer bibliothekets historia21. För ögonblicket var denne stränge, klassiske lärde upptagen af en öfversättning från grekernes lättsinnigaste, behagfullaste skämtare, Anakreon22. Sjelfva allvaret älskade denna tid att leka med rosor.

Paul fann en kraftfull ung man, af medellängd, dock redan något lutad af strängt arbete, klädd i en simpel grå rock och omgifven af folianter vid skrifbordet. Vid första anblicken syntes den unge lärde snarare ful, än vacker, och ett par ovanligt tjocka läppar gåfvo hans ansigte någonting groft. Men ju närmare man betraktade honom, och isynnerhet när det stränga allvaret ljusnade för ett smålöje af intagande välvilja, destomer kände man sig anslås af det ädla, kraftfulla, nästan romerskt storartade i hela hans personlighet23.

– Jag kommer – sade Paul – för att af herr magistern begära en bok, som lär vara svår att få utan särskildt tillstånd från bibliotheket. Det är Cornelius Agrippa, De occulta philosophia*.

– Hvad skall grefven med den? Det är en förvillande bok, uppfylld af kabbalistiska vidskepelser24, och jag är förbjuden att utlemna sådant åt andra än magistrar och lärare.

– Jag ber likväl att få boken, om det är möjligt. Jag begär den ej af nyfikenhet, utan för att utforska sanningen. Jag har förgäfves sökt henne i theologi, filosofi och mathematik.

– Sök henne i historien! Det verkliga är det förnuftiga.25

– Det är förgäfves. Jag kommer ingenstädes till öfvertygelse.

– Så läs de gamle klassikerne! I Plato eller Seneca skall grefven finna hundra gånger mera sann visdom, än i Occulta philosophia.

– Magistern vägrar således att låna mig boken?

– Jag afråder grefven. Agrippa har samlat utan minsta kritik en mängd skrock, som är vår tid ovärdigt. Utan kritik finnes ingen sann vetenskap.

– Det vet jag. Derför kritiserar jag Gud och bibeln, vetenskapen och lifvet, men kommer dermed aldrig till annat än negationer.

Porthan betraktade honom med forskande blickar.

– Det är ämne till någonting mer än vanligt i grefven – sade han och tryckte ynglingens hand. – Men, tro mig, grefven far vilse. Gud finns hvarken i bibeln eller i vetenskapen, om han ej finns förut i vårt eget samvete. Kom till mig i bibliotheket, så skola vi tillsammans öfvertyga oss om dårskapen af Occulta philosophia.

Fotnoter till detta avsnitt

* Inled oss icke i frestelse.

* Om ett axiom får man ej tvista.

* En man, som stod fast vid sin föresats. Må väl, studera!

* Om tingens eviga grundämnen15.

* Jag tänker: således är jag till. Cartesius20.

* Om den hemliga visheten.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 klafven – nyckeln, lösningen.

2 den österländska sagans svarta och hvita englar – Det är oklart vad Topelius avser, han bör ha känt till (under)sagorna i Tusen och en natt som omnämns i dagboken den 5 december 1833: »Une et mille nuits».

3 Faëton – Solguden Helios son som straffades för sina ambitioner; när han fick lov att köra solens vagn förmådde han inte tygla spannet och dödades av Zeus.

4 kung Midas! […] anspelning på hans guldmakeri. – Allt som den mytiske kungen Midas rör vid förvandlas till guld, inklusive den mat han vill äta.

5 Johan Henrik Kellgren – Diktaren och kritikern Johan Henric Kellgren (1751–1795) studerade i Åbo 1768–1772 och är en de tolv ledamöter i Svenska Akademien som Gustav III först utsåg 1786.

6 en privat föreläsning – Professorerna höll vid sidan av offentliga föreläsningar också s.k. privata kollegier, där undervisningen var avgiftsbelagd.

7 qvistigare – svårare att ha att göra med; SAOB har detta belägg av Topelius.

8 En theolog dugde då för tiden till allt, liksom i våra dagar en general. – Mennander hade avancerat från professor i teologi till biskop och därmed prokansler för akademin, Gadolin var professor i fysik, sedan i teologi och blev därefter biskop och prokansler. Topelius kan ha jämfört med generalen (generallöjtnanten) Nordenstam som var vicekansler för universitetet 1849–1856, guvernör i Nyland, ledamot av senatens ekonomidepartement och flera gånger t.f. generalguvernör – eller med generalerna och generalguvernörerna i Finland Berg och Rokassovskij.

9 nattrock – löst sittande rock för män, avsedd bl.a. som bekvämt plagg inomhus.

10 månens parallax – månens skenbara lägesförändring vid observation från olika punkter.

11 »De l’esprit» af Helvetius – Den franske upplysningsfilosofen framhöll att medvetandet bygger på sinnesintrycken och att varken gott eller ont existerar i sig. Människan drivs av själviska behov, dygder och laster är vanesaker. De l’esprit (1758) förbjöds och brändes 1759.

12 studera Wolf – Christian von Wolffs (1679–1754) rationalistiska filosofi fick stor spridning vid europeiska universitet 1720–1760. Vid akademin i Åbo infördes den av professor Carl Mesterton (1715–1773). Wolf ansåg att den sanna religionen inte kan innehålla något som strider mot förnuftet, däremot sådant som övergår det. Vilket visar sig förnuftigt, eftersom tron är nödvändig för människans lycka (F. A. von Schéele, »Wolf, Christian», Nordisk familjebok 32 1921).

13 Benzelii theologi – Repetitio theologica summa doctrinae christianas capita ad verbi divini normam sistens in usum juventutis patriae collecta (1735 och flera senare upplagor); det omfattande verket och ett kort sammandrag för elementarskolorna ska ha beundrats för tydligheten, klarheten, ortodoxin och den systematiska fullständigheten, och under lång tid ha format de bildade klassernas uppfattning om ortodox kristendom (G. Walli, »Jacob Benzelius», Svenskt biografiskt lexikon).

14 hans berömda, i Tyskland utgifna arbete: […] æternis – Uppgiften om avhandlingen finns i J. J. Tengströms Chronologiska Förteckningar och Anteckningar (1836): Mesterton »feck af Philos. Faculteten i Helmstädt, efter utgifvet specimen: de essentiis rerum æternis, i början af 1741 venia docendi» (s. 222).

15 Om tingens eviga grundämnen – Latinisten I. A. Heikel översätter titeln »Om tingens eviga väsende» [väsen] (»Mesterton, Carl», Finsk biografisk handbok 1903).

16 Mesterton, en torr, mager man […] ännu kallare – Karakteristiken återgår på Tengström: »Mesterton var, enligt sägen, af en lugn, kall charakter» (1836, s. 224).

17 min ontologi? […] theologi – Tengström upplyser om att Mesterton, utöver många disputationer i »Wolfiska Philosophien» åren 1762–1766 utgav »fyra särskilda små läroböcker, en Logik, Ontologi, Psychologi och Naturlig Theologi» (1836, s. 223).

18 predikamenterna – (de filosofiska) kategorierna, begreppen.

19 Alla realiteter äro toma förståndsbegrepp, […] tänkandets grund. – De tankar Topelius här tillskriver Mesterton förekommer varken hos den historiske Mesterton eller dennes lärofader Wolff, men nog hos Hegel. Av allt att döma grundar sig Topelius karakteristik av Mesterton inte på dennes egna latinska skrifter, utan på Tengströms hegelianska omdöme i Chronologiska Förteckningar och Anteckningar (1836) (E. N. Tigerstedt, »Topelius-studier» 1943, s. 103–106).

20 Jag tänker: således är jag till. Cartesius – René Descartes (1596–1650) berömda sats som han formulerade i sökandet efter absolut säker kunskap.

21 utgifva i disputationer bibliothekets historia – Historia bibliothecæ regiæ academiæ Aboënsis (23 delar och två appendix, 1771–1795).

22 en öfversättning från grekernes […] Anakreon – Porthans »öfversättningar från Anacreon» skickades med några originaldikter av Kellgren och Clewberg till sällskapet Utile Dulci i Stockholm 1774 (Gunnar Castrén, »Sällskapet Aurora» 1901, s. 157 och 173). Topelius källa är okänd.

23 magister Henrik Gabriel Porthan, […] romerskt storartade i hela hans personlighet – Porthan (1739–1804) utnämndes till professor i vältalighet och skaldekonst (latin) 1777, och fäste vikt vid studenternas förmåga att använda latinet i tal och skrift. Han var polyhistor och entusiasmerade studenterna. Porthan initierade forskningen i finsk folkdikt, finsk historia (tiden för föreningen med Sverige och medeltiden) och geografi, och finska språket. Därtill grundade och redigerade han Finlands första tidning. Akademiker i Finland har under 1800-talet och långt senare idealiserat honom som ett slags founding father för den finska nationen, och beskrivningen här och längre fram i berättelsen kan ses i det sammanhanget. Se även Topelius artikel »Porthans Minnesvård», Helsingfors Tidningar 3/1 1860.

24 Cornelius Agrippa, De occulta philosophia […] uppfylld af kabbalistiska vidskepelser – Det omfattande verket (1531, 1533) av Agrippa av Nettesheim utgör en sammanställning av nyplatonska och kabbalistiska idéer samt medeltida magi.

25 Det verkliga är det förnuftiga. – Här gör Topelius anakronistiskt Porthan till hegelian (Mauri Noro, Kaitselmusaate Topeliuksen historianfilosofiassa 1968, s. 76, 96); jfr förordet till Hegels Grundlinien der Philosophie des Rechts (1821): »Was vernünftig ist, das ist wirklich; und was wirklich ist, das ist vernünftig» (Gesammelte Werke 14:1, s. 14).

9. Den glänsande kulan.

Det förfallna huset vid Aningais tull hade hela dagen varit likasom utdödt1. Porten förblef stängd, och icke ens den gamla drängen, som stundom visade sig lik en nattuggla på ruinerna af en röfvareborg, hade låtit se sin likbleka, förtorkade fysionomi på hans vanliga väg till bagaren att köpa för 6 styfver bröd. Men så snart skymningen inbröt, – och det var sent, ty man befann sig i Maj, – blef der åter rörelse i den illa beryktade gården. Någonting bars in, och någonting bars ut; en ljusstrimma syntes åter igenom de stängda fönsterluckorna, och en misstänkt lukt af svafvel trängde ut genom skorstenen. De få grannar, som ännu vid denna sena timme voro på hemvägen, skyndade sig med långa steg förbi, och en nyfiken piga, som varit nog djerf att försöka huru gles springan i fönsterluckan möjligen kunde vara, drog sig genast häpen tillbaka med skråma på näsan, i den fulla tron att hon stött sig mot ett obekant instrument, som icke gerna kunde vara annat än ett bockhorn.

Men derinne var doktor Martin med sin bruna frack och sitt skinnförkläde ifrigt sysselsatt med hemlighetsfulla tillredelser. Öfver glöden i ugnen stodo nu fyra deglar, hvilkas innehåll han tid efter annan uppmärksamt betraktade. På en hylla voro fyra små flaskor af slipadt böhmiskt glas, väl tillslutna med proppar af samma ämne, ömsom föremål för hans synnerliga uppmärksamhet. Ett kalendarium, fullritadt med astronomiska tecken, låg utbredt på ett bord i hörnet och syntes vara till hands, för att hvarje qvart timma rådfråga stjernornas ställning, medan ett stort väggur af ovanlig form och med tjugufyra timmar på urtaflan i tunga, enformiga knäppningar angaf sekunderna. Midt på golfvet stod ett slags trefot af koppar, öfverst på den en mindre trefot af samma metall och ofvanpå den en glaskula af ett barnhufvuds storlek.

Det tunga uret hade just med elfva melankoliska slag angifvit timman näst före midnatt, när ringklockan vid yttre dörren tillkännagaf ett besök, och in trädde Paul Bertelsköld, med fasta, beslutsamma, trotsiga steg.

– Här är jag, doktor! sade han, i det han vårdslöst kastade hatten ifrån sig. – Jag kommer för att se hvad er konst duger till. Är den ej bättre än Cornelius Agrippa och hans occulta philosophia, som jag i dag studerat på bibliotheket med magister Porthan, är det så godt att ni väljer en annan narr, än mig, att bedraga med taskspelarkonster2, ty jag ämnar ej tro mer än jag kan taga uti med händerna.

Den gamle nickade föraktligt. – Så äro de alla, mumlade han, – alla utan undantag, i detta sjelfkloka, öfvermodiga tidehvarf. Alla vilja de genast komma till målet, utan möda och forskning, likasom behöfde de endast buga sig ned, för att plocka från gatan seklernas vishet. Tro hvad du behagar, unge man; jag trugar ej min konst på någon. Men första vilkoret, om du vill vara tillstädes vid mina experimenter, är att du derunder blindt underkastar dig mina befallningar.

– Vill ni gifva mig hvad jag begärt? Vill ni gifva mig guld att betala hvad jag är skyldig? Jag begär det icke som skänk, jag begär det som lån, och räntan kan ni bestämma efter ert eget godtfinnande.

– Och om jag gifver dig det? frågade doktorn med ett besynnerligt smålöje.

– Då vill jag för en timma eller två underkasta mig edra befallningar. Tro ej att jag bryr mig om af hvad slag de äro. Ni må vara jude eller kristen, muhamedan eller hedning, det qvittar mig lika. Ni kan gerna befalla mig, som hexmästare bruka, att trampa på psalmboken eller att underskrifva med mitt blod ett kontrakt med den onde3; det generar mig icke det allraminsta. Jag tror för närvarande hvarken på psalmboken eller katekesen, hvarken på fan eller hans mormor. Det är skada att jag ej riktigt kan tro på er heller, doktor; ty något borde man likväl tro, om ej för annat, så för skam skull åtminstone.

– Jag kunde fråga dig, unge man, fortfor mästaren i de hemliga konsterna, utan att visa en min af otålighet, – jag kunde fråga dig, hvarföre du, som icke tror något annat, tror på det du fattar uti dina händer, hvilket dock ofta är osäkrare, än det du omfattar med själen. Jag kunde också fråga mig sjelf, hvartill det tjenar att slösa perlor af vishet på en, som föresatt sig att stanna i samma råhet, som de osjäliga djuren. Men du är ung, jag förlåter ditt fåvett4, och jag vill, det oaktadt, visa dig, huru orätt du gör att tvifla på makten af den konst, hvilken sedan årtusenden gått i arf till några få utvalde och med rätta blifvit kallad den gudomliga vetenskapen, lapis philosophorum, de vises sten5. Är du beredd att lyda mina befallningar?

– Gör som ni behagar. Men på det öfverenskomna vilkoret. För trehundra riksdaler kan ni sälja min själ.

– Lägg då ifrån dig allt jern och stål. Öfverhölj dig med denna skyddande mantel, som är ogenomtränglig för eld, luft och vatten. Tag i din hand denna magnet, som beskyddar dig emot onda inflytelser. Samla dina tankar och beväpna ditt mod. Framför allt, iakttag en ljudlös tystnad, när stunden är kommen, ty det minsta ord i fåvitsko kan förderfva frukterna af alla mina mödor.

– Och är ett enda stackars ljud från en menniskotunga tillräckligt att förstöra resultaterna af all er konst, hvad vill ni då att jag skall tro om dess föregifna makt? sade ynglingen föraktligt, i det han lydde mästarens tillsägelse, bortlade sin pennknif6, löste stålspännet från sina hängslen, iklädde sig den med ett limartadt ämne genomdränkta manteln och fattade i sin hand en liten ankarformig magnet.

– Ordet – genmälde den vise doktorn – är andens svärd och sköld. Ett svärd i en dåres hand kan genomstinga hans eget hjerta, och allt beror på huru det brukas. Gif akt på dessa flaskor. De innehålla ingenting annat än dagg, insamlad under olika stjerntecken, hvilkas förenade krafter kunna åstadkomma mäktiga ting. Denna glaskula innehåller ett extrakt af sällsynta vexter från jordens fyra zoner, insamlade under gynsama månskiften och hvilkas hemlighet jag icke kan uppenbara för dig. Nu ritar jag denna ring kring oss som en skyddande mur och ställer vid dess rand en rökelse, enkom beredd för att afhålla de fientliga makter, som kunna hindra vårt företag ...

Vid dessa ord drog den gamle en cirkel med rödkrita öfver det askfärgade golfvet, så att dess medelpunkt utgjordes af trefoten, och vid dess rand ställde han sju små rökelsefat, under det att han sjelf och hans lärjunge förblefvo stående inom cirkeln. Rökelsen antändes, och innan kort fylldes rummet af välluktande, narkotiska ångor.

Det stora vägguret visade en halftimma före midnatt.

– Planeterna äro oss gynsamma – fortfor den sällsamme mannen, i det han sänkte rösten till hviskning. – Tiden är inne, och nu gif akt, min son! Intet ord mera, såframt7 ditt lif är dig kärt, innan jag gifver dig tillstånd att tala!

Ännu med ett föraktligt löje, stod Paul inom trollkretsen, noga bevakande alla doktorns rörelser, för att icke lättroget blifva en lekboll för en taskspelares fingerfärdighet. Hans nyfikenhet var spänd, hans fantasi var i rörelse, men han bekämpade manligt hvarje gycklande villa och beslöt att förblifva lugn och kall, för att vid minsta försök till svek demaskera bedragaren.

Nu fattade doktorn de fyra böhmiska flaskorna och hällde deras vattenklara innehåll långsamt i glaskulan. Paul ansträngde sig för att upptäcka effekten af denna blandning, men såg endast en grumlig, oljaktig vätska, som uppfyllde glaskulan vid pass till en tredjedel.

När detta var gjordt, antände doktorn under glaskulan en spritlampa, som stod på den undre trefoten. Några minuter förgingo i tystnad, den gula vätskan begynte att koka och grumlades alltmera, till dess att hon slutligen mörknade och tjocknade till en svartbrun, svafvelluktande massa.

Då framtog mästaren under trefoten en dosa af koppar och öppnade locket. Innanför koppardosan var en zinkdosa, innanför zinkdosan en silfverdosa och i silfverdosan en liten flaska af guld. Ur denna flaska hällde han långsamt och högtidligt sju droppar uti den bruna massan i glaskulan.

I ögonblicket såg Paul denna massa råka i häftig jäsning och förvandlas i allt ljusare färger. Om några minuter hade en mörk bottensats afsatt sig uti glaskulan, och derofvanför kokade en kristallklar vätska af förunderlig glans och skönhet. Från glaskulan spridde sig denna glans, som nästan bländade ögonen, lik det klaraste månsken, öfver alla föremål i det med rökelse uppfyllda rummet. Allt kring de två männen tycktes röra sig och få lif. Golfvet gungade, trefoten darrade, hyllorna lyftade sig, bordet höjde sig, ugnen flyttade sig, deglarne rullade fram och åter, de glödande kolen tycktes dansa, och skugglika gestalter framskymtade genom röken, likasom famlande emot cirkeln och åter spöklikt försvinnande bort i det toma.

Klockan slog tolf.

Paul såg rummet röras och glänsa, han såg gestalterna framskymta och åter försvinna. Han trodde ej sina ögon, han tog sig för pannan. Hans tinningar bultade, hans kinder glödde, han ville protestera mot detta gyckel af hans förrädiska inbillning, men hans tunga nekade att göra sin tjenst. Han kände att han var fullkomligt vaken: han såg allt, hörde allt, men han kunde ej röra sig och hade förlorat hälften af sin omdömesförmåga.

Otålig, förbittrad, misstrogen, fäste Paul sin blick på hexmästaren, i hopp att ertappa honom vid någon obevakad rörelse, som utvisade att han stod i hemligt förstånd med någon i rummet förborgad medhjelpare. Men doktor Martin stod der lika stum och orörlig, med den skarpa blicken oafvändt riktad mot en punkt af cirkelns periferi, derifrån skuggorna beständigt ånyo uppdykade ur röken. På denna punkt brann rökelsefatet med slocknande låge, och Paul tyckte sig märka, att mästarens uppsyn uttryckte en fruktan, som han förgäfves bemödade sig att dölja. Hvad betydde detta? Trodde besvärjaren sjelf på sina spöken? Fruktade han, att de kunde blifva honom öfvermäktiga? Berodde kanske bådas lif och välfärd derpå, att denna svaga flamma ej slocknade ut? Väntade nattens fiendtliga makter blott dess sista aftynande, för att kasta sig öfver de förmätne, som vågade trotsa dem med att frammana naturens hemliga krafter ur djupet af det fördolda?

Paul blygdes: han kände en förfärlig, obestämd fruktan. Han var af naturen i hög grad oförvägen8; han hade varit beredd på allt, men denna okända fara, detta fientliga, kropplösa, obegripliga, som rörde sig bakom röken och som måste vara en synvilla, men som för hvarje ögonblick syntes blifva någonting mer, det uppfyllde honom med fasa. Allt mattare blef lågen, allt ångestfullare förvredos hexmästarens drag. Slutligen bortdog den sista, flämtande återstoden af ljus i rökelsekaret, och i samma stund kände Paul golfvet svigta under hans fötter. Ett sprakande af hundratusende eldbrasor, ett susande af hundratusen hviskningar hördes omkring honom. Han omgafs af lågor, han öfversköljdes af höga vågor, han erfor en känsla, som hölle han på att sjunka ned i ett milsdjupt schakt. Allt blef mörkt och han dignade vanmäktig ned vid den hemlighetsfulla trefoten ...

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 utdödt – öde.

2 taskspelarkonster – trollkonstnärsknep.

3 underskrifva med mitt blod ett kontrakt med den onde – Jfr den litterära gestalten Faust, bl.a. hos Goethe.

4 fåvett – okunnighet, oförstånd.

5 de vises sten – ämne som troddes kunna omvandla oädla metaller till ädla, bota all sjukdom och förlänga livet; betecknar här konsten att tillverka ämnet.

6 pennknif – liten kniv som användes för att snitta gåsfjäderpennor och för att vässa blyertspennor.

7 såframt – om.

8 oförvägen – djärv, våghalsig.

10. Konsten att göra guld.

När Paul åter vaknade, stod doktor Martin bredvid honom och fuktade hans läppar med samma lifvande dryck, som i går hade återkallat lif och värme i hans stelnade ådror.

– Frukta ingenting, sade den gamle, i det han, såsom efter en häftig ansträngning, torkade svetten af sin fårade panna, – faran är nu förbi. Det var det förskräckligaste jag någonsin upplefvat; vi dödlige äro dock svaga varelser i sjelfva vår allmakt. Jag kunde icke beräkna, att en del af rökelsen på detta lilla fat hade blifvit bortfläktad af luftdraget från ugnen, och en så skenbart obetydlig tillfällighet var nära att kosta oss lifvet. Ännu en sekund, och elementarandarne, som voro utom sig af vrede öfver våra försök att kufva dem, skulle hafva störtat sig öfver oss och tillintetgjort oss. Men i samma ögonblick de lyckades genombryta cirkelns periferi, var äfven det kritiska momentet af deras välde förbi. Den lifsprocess, som de ville förstöra, hade fått tid att utveckla sig uti glaskulan. När elixiret var färdigt och kulan upphörde att glänsa, sjönko äfven elementerna tillbaka i deras naturliga jemnvigt, och vi voro räddade. Du har nu tillstånd att tala, unge man! Det som återstår är endast en småsak, i jemförelse med det vi redan öfverstått.

Paul kände sig underbart1 lifvad, liksom i går. Men med hans krafter återkommo äfven hans tvifvel.

– Doktor, sade han, – ännu har ni icke lyckats öfvertyga mig. Mina sinnen voro förvirrade af en plötslig vanmakt, och i ett sådant tillstånd äro alla bländverk möjliga. Jag måste se något mera, jag måste se det med kallt blod, med klart medvetande, för att tro på er konst.

– Nåväl, är du nu så kall, så klar och så vaken, som du anser nödvändigt för att pröfva med lugn?

– Jag hoppas det. Ni har ett ädelt vin, doktor! Är det tokayer2, eller kanhända lacrymachrist3?

Doktor Martin log på sitt egna sällsamma sätt.

– En enda droppe – sade han – ur den lilla guldflaska jag nyss begagnade, är nog att förvandla det uslaste vatten, ja sjelfva det starkaste gift, till en nektar, med hvilken söderns ädlaste viner skulle förgäfves söka att täfla. Men då du nu lyckligtvis anser dig vara vid ditt fulla förstånd, så betrakta denna kula, som var nära att blifva oss så dyr, men som också nu skall förse oss med en skatt, hvilken mången konung och mången lärd man förgäfves ha eftertraktat i hela deras lif. Säg mig, hvad ser du?

– Jag ser – sade Paul med vexande förvåning – nederst på botten ett det täckaste gröna landskap med skogar och sjöar, berg och strömmar ... Jag tycker mig kunna urskilja hvarje träd, hvarje sten. I sanning, en målare skulle afundas er denna klara sjö ... Men kan det vara möjligt? Jag tycker mig se vattnet krusas och träden böjas för vinden i detta konstgjorda landskap. Ej sannt, doktor, detta måste vara en optisk synvilla?

– Alldeles icke. En annan gång kunde jag visa dig lefvande svanor4 på denna sjö och springande hjortar i denna skog; ja, lefvande menniskor af mindre än en fjerdedels tum i längd. Men detta experiment fordrar längre förberedelser. Hvad ser du ofvanför bergen?

– Jag ser ett mörkt moln, simmande på en klarblå himmel. Nu ljusnar det, nu fördelar det sig ... Doktor ... i himlens namn ... nej, det öfvergår allt hvad jag kunnat föreställa mig!

– Berätta mig hvad du ser!

– Solen! ... En sol, som är mindre än blomman af en ranunkel, och likväl är hon så klar, att jag knappt kan uthärda hennes sken!

– På det du må förstå att jag ej vill bedraga dig, återtog mästaren, – så vill jag säga dig, att det, som du kallar sol, är verkligen synvilla, ehuru ej utan en hög betydelse. Du ser här den hemlighetsfulla tinktur, som jag med så mycken möda och fara har lyckats utdraga ur tingens innersta. Sju droppar af det stjernelixir, jag förvarat i guldflaskan, ha varit tillräckliga att potentiera5, att gifva lif åt daggens och vexternas slumrande krafter, och fenomenet deraf var ljusskenet i glaskulan. Denna glans och denna kraft hafva nu koncentrerat sig uti en oskattbar vätska, som afsöndrat sig i form af en ny, ehuru mycket liten skinande kula. Hon skiner som solen, säger du. Säg hellre som solarnas sol, ty denna kula innehåller icke blott qvintessencen af solljuset, utan af stjernorna, ja, af hela verldsalltet. Unge man, du yfves att kalla dig tänkare: här är verldstanken förkroppsligad inför dina ögon! Du säger dig vara naturforskare: här äro alla naturens grundämnen sammansmälta och samlade på en punkt. Du söker vishet, du myra i stoftet: jag säger dig, att här är resultatet af årtusendens vishet, på hvilken ännu andra årtusenden skola förgäfves stafva. De dåraktiga menniskorna efterfika guldet, för att tillfredsställa deras låga passioner, och veta icke att guldet är ett stelnadt och liflöst sammanflöde af de krafter, som hålla universum tillhopa. Guldet är menniskornas gud, men denne gud är endast den döda kroppen af verldssjälen, och blott den invigde vise förmår att beherrska dess verkliga väsen.

– Således – frågade Paul – förnekar ni hvarje annan Gud, än verldssjälen?

– Tror du på någon annan?

– Nej.

– Vet då, fortfor doktorn likgiltigt, utan att slösa vidare ord på en så gifven sak, – att denna kula innehåller guldtinkturen. Med någon försigtighet kan denna tinktur uttagas, och jag får då en vätska af omkring tvåhundra små droppar, af hvilka hvarje droppe är tillräcklig att frambringa vidpass trettio lod6 guld efter eder vigt. Räkna vi hvarje lod till 24 riksdaler, så kunna vi med hvarje droppe frambringa 720 och med hela den glänsande kulan 144 000 riksdalers värde. Det är visserligen ganska litet emot hvad vi kunnat åstadkomma med större förberedelser, men för vårt nuvarande ändamål kan det vara tillräckligt. Gif nu akt på den förändring vätskan undergår genom sin egen inneboende kraft!

Paul betraktade åter det gröna landskapet med den konstgjorda solen och såg det småningom mörkna, likasom under ett åskväder. Solen höljdes i moln, blixtar framskjöto, regnet tycktes nedstörta i strömmar. Om en stund var intet mera att skönja af landskapet, allt var mörkt, och den nyss glänsande solen tycktes med mattadt sken flyta som en stor droppe af olja på den grumliga vätskan.

– Nu är det tid att frånskilja tinkturen – sade mästaren, och med yttersta varsamhet lyckades han att uppfånga den oljaktiga kulan i en knapp tumshög flaska af hvit kristall, som han framtog ur barmen.

När detta var lyckligen verkställdt, undersökte han tre af de fyra deglarna uti ugnen och blandade deras innehåll i den fjerde, som utsattes för stark hetta. – Dessa tre deglar – sade han – innehålla salt, svafvel och qvicksilfver, af hvilka alla kroppar äro sammansatta. När de potentieras utaf tinkturen, frambringas den metall, efter hvilken menniskorna äro så snikna och som verkligen innehåller qvintessencen af både vext- och stenriket, nemligen guld. Gif akt: qvantiteten är denna gång liten, endast trettio lod, eller jemnt så mycket som man kan potentiera med en droppe utaf tinkturen. Nu häller jag en droppe uti blandningen ...

En sakta fräsning hördes, och massan uti den fjerde degeln begynte att glöda. Hettan ökades, tilldess att degelns hela innehåll syntes i hvit glödgning och doktorn tycktes med yttersta omsorg räkna ett visst antal sekunder. När talet var fullt, lyftade han degeln af elden och ställde den att svalna.

Oaktadt allt det underbara, hvartill han nyss varit vittne, hade Paul icke upphört att misstroget bevaka den gamles rörelser, och nu fördubblade han sin uppmärksamhet, på det att icke möjligen ännu i sista ögonblicket ett stycke guld skulle insmygas i degeln. Men dertill förmärktes ej minsta anledning. Doktorn förblef lugn på afstånd från degeln, som slutligen svalnade, så att dess innehåll syntes stelnadt.

– Undersök sjelf! sade mästaren.

Paul sönderslog degeln. I midten af ett grått, stelnadt, slaggartadt ämne, som antagit degelns form, låg en tung, glänsande klimp, stor som hälften utaf ett barns tumme. Paul, som studerat metallerna, vägde det glänsande föremålet i sin hand, höll det mot eldskenet och kunde ej dölja sin öfverraskning.

– Nåväl? frågade doktorn.

– Det är guld! svarade ynglingen. – Jag kan ej neka att experimentet har lyckats.

– Unge man, du har tviflat på mycket, som varit mindre tvifvelaktigt. Förhasta dig icke denna gång. Jag skänker dig guldstycket. Tag det med dig, och profva det vid full dager i ditt kemiska laboratorium. Håller det profvet, så förmodar jag att du erkänner mig hafva hållit mitt löfte. Tro sedan hvad du behagar, men tvifla ej mer på occulta philosophia och på de vises sten!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 underbart – märkvärdigt.

2 tokayer – stavningsvariant av tokajer: ungerskt vin från trakten kring staden Tokaj, i synnerhet viss typ av sött och starkt vin.

3 lacrymachrist – eg. Lacryma Christi, napolitanskt vin från Vesuvius sluttningar.

4 svanor – formvariant av svanar.

5 potentiera – förstärka, intensifiera.

6 trettio lod – ca 400 g; ett lod motsvarar drygt 13 g.

11. En ung bankir och en gammal student.

Morgonen efter den natt, som användts för de besynnerliga experimenterna i doktor Martins laboratorium, satt Paul Bertelsköld i sin vindskammare fördjupad i betraktande af den guldklimp han erhållit till skänks af sin lärare i de hemliga vetenskaperna. Han hade vägt den glänsande metallen på en känslig och pålitlig våg; han hade noga beräknat den vigt, som ett stycke guld af denna storlek måste hafva, för att erkännas som äkta; han hade profvat dess hårdhet mot andra metaller, och allt öfvertygade honom, att den lilla, men tunga klump, som han höll i sin hand, var obestridligen äkta, oblandadt, kemiskt rent guld.

Detta intresserade Paul utomordentligt. Hvad brydde han sig om guldets penningevärde? Detta var något, som han väl kunde begagna sig af, för att betala en skuld och skaka ifrån sig en samvetsförebråelse; i öfrigt var det för honom fullkomligt likgiltigt. Men vetenskapen, konsten att göra guld och förmågan att dermed trotsa verlden, – hvilket omätligt fält för en ynglings äregirighet!

I årtusenden hade menniskorna krupit för denna usla metall. Vise och dårar hade bugat sig för dess allmakt. Huru många dygder och ännu flera brott hade ej guldet bragt med sig i verlden, från arbetarens mödosamt sparade penning ända till den girige ockrarens skatter, fuktade med enkors och faderlösas tårar! Nu hade han i sitt våld denna demoniska makt. Nu kunde han efter sitt välbehag skapa skatter, för hvilka riken och nationer skulle ödmjuka sig; trotsa den rikes öfvermod, gränslöst lindra den fattiges nöd, upphäfva alla olikheter i samhället, upplyfta den svage, förkrossa tyrannerne, gäcka alla dödligas beräkningar och sprida en framtid af ljus och öfverflöd kring dessa arma nordanbygder, som sett honom födas. Ingenting syntes honom omöjligt för den, som blott ägde guld: han ville uppmuntra vetenskaperna, stöda konsterna, odla ödemarkerna. Allt skulle förvandlas, klarna, fullkomnas och stråla i en dittills okänd dager af kultur: han ville blifva den genius, som skulle omskapa verlden, och millioner skulle hänryckta kalla honom sin räddare, sin pånyttfödare ...

Åter när han betänkte, huru många sekler förgäfves hade grubblat på denna stora upptäckt, huru många af de visaste bland dödlige hade hela sitt lif igenom förgäfves bemödat sig för att komma till denna upptäckt; hvilka skatter af snille och ansträngningar, som härtills förgäfves blifvit uppoffrade på försöket att finna denna de vises sten; då vidgades hans unga hjerta, då kände Paul, att han var vetenskapsman och att han kunde säga med Archimedes till den förvånade verlden: jag har funnit det! Visserligen var icke han dess upptäckare; men det var han, som skulle göra upptäckten fruktbar. Han skulle kemiskt utreda guldmakarekonstens möjlighet och verklighet; han skulle derigenom komma till tingens grund. Han insåg ganska väl, att doktor Martin hyste mycket föråldrade meningar om tingens kemiska sammansättning; nog funnos der andra grundämnen, än salt, svafvel och qvicksilfver! Der fanns ju flogiston, eldsluften1, och allehanda andra märkvärdiga ämnen, som kemin just vid denna tiden framfödde. Men lärjungen såg deri längre, än mästaren; han ville uppgöra ett alldeles nytt system, och när han kände konsten att förvandla salt, svafvel och qvicksilfver till guld, så betydde detta detsamma, som att han kunde återföra all materie till dess enklaste form och bemäktiga sig trollstafven, som öppnade och belyste alla naturens hemligheter.

Upptagen af dessa stora idéer, hörde Paul knappt att hans dörr öppnades, och in trädde en person, som på den tiden var för mycket känd bland Åbo studenter, för att icke förtjena en närmare bekantskap.

Man föreställe sig en koloss om sex fot och sex tum, med tjocklek i proportion, skäggig, rödbrusig, gladlynt och godmodig, i döpelsen kallad Eudoxius Lejonfäll, men af kamraterne för korthetens skull kallad Leo. Redan namnet innebar en strid mellan Mars och Minerva2, och Leos oblida stjerna ville att denna strid skulle fortsättas hela hans lif igenom. Son till en gammal karolin3, som stupat vid Willmanstrand4, hade den faderlöse gossen blifvit upptagen af en barmhertig morbror, som var prest uti Hollola och hatade krigaryrket värre än synden. Följaktligen skulle Leo bli prest, om han ville eller ej, och hvarför skulle han annars studera? Men Leo hade lika dåligt hufvud, som godt hjerta och starka armar. I stället att blifva soldat, bonde eller handtverkare, sattes han vid sexton års ålder i skola och hade vid tjugusex år kommit så långt, att han nödtorfteligen blef student. Nu var han redan tre och trettio år gammal, duktig och handfast, men med fortkomsten på den lärda banan gick det klent. Leo dugde till allting, utom till läskarl. Han snickrade och svarfvade, gjorde skidor och smidde skridskor, slipade rakknifvar, ryktade hästar, högg ved och bryggde punsch. From som ett lamm, gjorde han, åt sig sjelf lemnad, ingen menniska för när; men när det gällde en af de heta bataljerna mot gesäller och sjömän på Åbo gator, skuffades Leo främst i striden och mottog på sin breda rygg hvarje rapp, som var ämnadt att stjelpa hans vänner, under det att han sjelf, när hans tröga blod en gång kommit i rörelse, förglömde sitt fredliga lynne och utdelade med sina grofva näfvar sådana smekningar, att de kunnat fälla en oxe till marken, långt mera en kopparslagargesäll. För alla dessa meriter var emellertid Eudoxius Lejonfäll mycket omtyckt af alla kamrater, och ingen fanns väl vid hela akademin, som ej gerna önskat honom den bästa framgång i den qvistiga prestexamen, – ingen, utom de dryge och nackstyfve professorerne i theologin, ty de voro af annan tanke, och ingen prestbrist hade då ännu förmått beveka deras stenhårda hjertan. Den blifvande presten hade redan i tio år rakat sig två gånger i veckan, och ännu syntes icke minsta skymt af den ärevördiga kragen under hans haka.

Det var denne notable civis academicus5, hvars ansenliga figur med någon svårighet trängt sig genom den smala vindskammardörren och nu afbröt Paul i hans storartade betraktelser öfver den märkvärdiga guldklimpen. Bekymret stod måladt i Leos ärliga ansigte, och han syntes hafva någon svårighet att komma fram med sitt ärende.

– Behöfver du pengar? frågade Paul, som var van vid dylika ärender och nu för första gången kunde göra denna fråga med en bankirs lugna sjelfförtroende.

– Nej, sade Leo och skrynklade obarmhertigt sin slitna vadmalsmössa. – Jag har råkat i värre knipa, än en oxe på slagtarbänken. Alanus vill ha mig att respondera6.

Henrik Alanus var docent i den naturliga theologin och ansågs som en pelare för den lutherska orthodoxin.

– Svara som påfven: non possumus!7

– Det går ej för sig. Han skulle ha Arenander, men Arenander blef sjuk. Disputationen är uppspikad och skall ventileras i öfvermorgon.

– Nå, så respondera då. Gammal theolog, som du är; det går för dig som en pipa knaster8.

– Nej, se det går intet. Förstår jag mig på hans hebreiska codex9, der flugorna gjort så många schevata10, att intet Gadolin sjelf kan läsa en sida innantill! Men säger jag nej, så skämmer han ut mig för hela fakulteten, och jag tänker tentera i nästa vår. Ser du, Paul, derföre har jag tänkt, att du en gång kan göra mig en bra tjenst för alla de gånger jag smidt åt dig perpetuum mobile11 och hjelpt dig att stöpa kulor och att steka kattor till luder åt räfvarna, när vi i höstas foro att jaga till Pargas. Nu kan du blifva respondent i stället för mig, så vinner Alanus på bytet, och min carrière12 är sauverad13.

– Jaså. Och i öfvermorgon, säger du? Hvad gäller afhandlingen?

– Ontologi. Det gäller bevisen för Guds existens »contra atheistas»14. Hela akademien kommer dit. Det blir en högst märkvärdig disputation. Janne Seléen och Nisse Hjelt* komma att opponera. Det sägs till och med, att domprosten Pryss skall uppträda extra.

– Men jag har ej läst hebreiska sedan i skolan.

– Åh, strunt, hela verlden vet att du kan blankt hvad du vill. Gå i mitt ställe, så skall jag skära till åt dig ett segel, hvars make ej finns i Åbo, för din nya slup.

– Får gå, jag skall respondera för dig. Contra atheistas? Jo, jag tackar. Det var bra, Leo, att du kom på det infallet. Nu skola vi en gång få roligt. Du skall få se hur jag skall göra kyrkofäderne yra i mössan.

Fotnoter till detta avsnitt

* Docenter i theologin.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 flogiston, eldsluften – hypotetiskt ämne som troddes ingå i alla brännbara ämnen.

2 Eudoxius Lejonfäll, […] namnet innebar en strid mellan Mars och Minerva – Mars är krigets gud och Minerva vetenskapens gudinna i romersk mytologi; lejonet förknippas med (krigarens) styrka och tapperhet medan det grekiska namnet Eudoxius betyder välfrejdad, berömd. Topelius ser en konflikt för att han läser in andra betydelser i doxa: åsikt, antagande, tro eller lära (jfr Planeternas skyddslingar där han låter drottning Kristina kalla den intellektuellt lysande Hagar för Doxa).

3 karolin – soldat i Karl XII:s armé.

4 stupat vid Willmanstrand – I slaget den 23 augusti 1741 under hattarnas krig besegrade den ryska armén de svenska trupperna.

5 civis academicus – (lat.) akademiska medborgare (d.v.s. student vid universitetet).

6 respondera – som respondent vid disputation biträda i försvaret av en avhandling, vanligen författad av professor eller annan lärare som agerar preses, d.v.s. den som leder försvaret. (Systemet med preses upphörde på 1850-talet varefter respondenten själv skulle författa avhandlingen och försvara den.) Om avhandlingar och disputationsinstitutionen under 1700-talet, se Sten Lindroth, Svensk lärdomshistoria. Frihetstiden 1997, s. 32; om akademin i Åbo, se ibid., s. 38 ff.

7 non possumus! – (lat.) »vi kan det inte»; gängse uttryck för påvemaktens ovillighet att tillmötesgå staters fordringar eller tidsandans krav.

8 knaster – eller knastertobak: sämre importerad röktobak.

9 hebreiska codex – stående uttryck för Gamla Testamentet på hebreiska i bokform.

10 schevata – schva eller scheva: hebreiskt skrivtecken som betecknar vokallöshet eller reducerat vokalljud.

11 perpetuum mobile – (lat.) evighetsmaskiner, »någonting ständigt rörligt».

12 carrière – fransk stavning av karriär.

13 sauverad – räddad.

14 »contra atheistas» – (lat.) mot ateisterna.

12. De fyra riksstånden och en gammal bekant.

Det var således afgjordt, att Paul Bertelsköld skulle i sin vän Eudoxius Lejonfälls ställe respondera vid den högtidliga disputationsakten. Båda åtföljdes på rak arm1 till docenten Alanus, och då denne lärde man delade många andra dödliges svaghet för ett klingande namn samt hade hört den unge Bertelsköld omtalas som ett uppgående ljus vid det finska lärosätet, mötte från hans sida ingen svårighet att utbyta en tjockhufvad prestkandidat mot en qvickhufvad grefve.

Ynglingarne följdes vidare åt i den vackra morgonen och kommo så oförmärkt till strandgatan vid Aura nedanom broarna. I sitt hjertas förtjusning bjöd Leo sin vän på färsk Ålandsost, som utgjorde en af den tidens oskyldiga läckerheter och brukade af matfriske studenter uppköpas direkt från skutorna.

En sådan, helt nyss ankommen, låg just vid stranden, och ynglingarne klefvo öfver en utlagd planka ombord på fartyget. Men de hade misstagit sig: det var icke en ålänning, det var en österbottning, som förde till Åbo utsädeskorn, hvarpå var brist för tillfället.

– Vänta, sade Leo. – Låt oss fråga de österbottniske strömingsätarne hvad de hafva för godt. Får man köpa god smörlycka för tre styfver stycket?

– Åh ja, svarade en ung, rask bonde, som arbetade vid storluckan. – Och på köpet fås en styf handspak eller en mjuk dagg2.

– Du måste haft en god kultje3 på resan, efter der ännu är väder i mungiporna, genmälde Leo. – Er lax är väl, som vanligt, hälften hufvud och hälften stjertar?

– Jag skall hålla för herrns räkning den första lax jag får utan hufvud och stjert, svarade bonden.

– Hvarifrån är du hemma? frågade Paul, som fann behag i den unge mannens frimodiga svar.

– Från Storkyro, så mycket jag vet, sade bonden.

– Seglar du hit på egen skuta?

– Vinden är Vår Herres, skutan är morbrors, och halfva lasten är min.

– Hvem är morbror?

– Det kan herrn fråga honom sjelf, ifall han har lust att berätta sagor, svarade bonden.

Ur en liten, tarflig kajuta i aktern klef nu en gammal högrest man, klädd i en sliten fårskinnspels, och vände sig i en missnöjd, knarrig ton till bonden vid storluckan. – Hvem har gifvit dig lof att lägga ut en ny planka till landgång? brummade han. – Ett gammalt bräde hade varit likaså bra. Och hvad har du gjort af tågstumpen, din slösaktiga slyngel? Jag säger dig, Jonas, att jag blir fattig karl med en sådan hushållning. Du må ej understå dig att köpa sur mjölk åt folket, för det att vi kommit i hamn?

– Men karlarne ha slitit ondt med fångtraktamente på resan; må de ej skulle få en bit tobak att muntra sig med? invände Jonas med låtsad enfald.

– Tobak? Är du rent af förryckt? Hvarifrån skulle vi taga pengar att köpa den dyra tobaken? Men låt se, du kan gifva dem en half mark4 ryska blad, eller så, per man, på det vilkor att du afräknar nio daler på månadshyran.

– Må det ej vara dubbelt emot hvad bladen kosta i Åbo? frågade Jonas lika enfaldigt.

– Det angår dig icke. På något måste man ha sin lilla profit. Jag blir utfattig på de här glupska karlarne; de göra ju ingenting annat, än äta från morgon till afton. Och nu tro de, att de kommit till Kanaans land5, när vi kommit till Åbo? Man skall få se, att de fordra både hamnpenningar och tolag6, de snåla Åboboerne! Hvem får betala fiolerna, tror du? Och nu tänka karlarne gå i land och supa, så att jag får lega7 folk vid lossningen. Men det blir intet af, säger jag. Jag tänker stadna ombord; det blir dessutom billigare.

– Icke kan morbror bo i kajutan här uti Åbo, vågade Jonas åter invända. – Hvad skulle folket säga, om den rikaste köpman i Wasa bor så eländigt, när han kommer till landets hufvudstad? Det skulle skada morbrors kredit.

– Tror du det? Nå, då får jag väl lof att flytta till Eriks, fastän det kan kosta mig vackra drickspengar. Men jag kan taga jollgasten8 med mig, så kostar han ingenting. Min systerson, den halunken9, skall ju också vara i Åbo. Hvad stå de der munsjörerna och gapa på oss?

– De ha kommit att fråga, om vi ha uppstoppade filfrasar10 för akademin, svarade Jonas.

– Kanske herrarne kunna visa oss vägen till en trädgårdsmästare vid namn Ljung?

– Är det riksdagsman Larsson från Wasa? frågade Paul, som uppmärksamt afhört det förtroliga samtalet.

– Står till tjenst, svarade den gamle buttert.

– Mitt namn är Paul Bertelsköld, och jag ber att få helsa morbror välkommen till Åbo! sade Paul, icke alldeles angenämt öfverraskad, och räckte sin oväntade slägting handen.

– Jaså, fägnar mig att göra din bekantskap, sade den gamle Larsson, i hvilken läsaren torde igenkänna en äldre bekant och en betydligt förfuskad kopia af hans fader, den ståtlige borgarkungen. Lars Larsson den yngre var heller ingen dufunge mera; han hade på de nitton år, sedan vi sist sågo honom, blifvit en gubbe, grånad i törst efter guld.

– Du har blifvit långa pojken, fortfor den gamle fryntligare och skakade ynglingens hand. – I de der klippska ögonen sitter allt ett stycke af mor din, barn. En styf qvinna var mor din i unga dagar, och vacker som synden, det kan jag säga, fastän hon är min köttsliga syster. Nå, det var ingenting illa med det. Man säger att det är icke alldeles helt mellan din mor och din stjufbror? Men derom få vi väl språkas vid. Jag hoppas far och mor äro vid helsan?

– Ganska godt, sade Paul. – Om morbror behagar, kunna vi följas åt till Surutoin.

– Icke ännu, barn, icke ännu. Jag måste ha ögonen på mitt folk, ty lemnar jag dem på egen hand, så stå de och gapa här hela dagen, liksom de aldrig sett hus och gator förut. Men jag skall komma till middagen, om du afhemtar mig, så behöfver jag ingen vägvisare.

Den unge bonden vid storluckan tog nu ett par dristiga steg framåt och grep med sin tjäriga näfve i Pauls fina grefvehand. – Se, goddag, Pertensöld, sade han med sin finska brytning. – Det ser ut som vi skulle vara slägt. Jag är Jonas Bertila, yngre bror till Erik Ljung och fosterson till Benjamin Bertila, som de kallade Penna.

Paul räckte den trohjertade mannen sin hand, kanhända med en lätt skymt af förlägenhet, ty så fullkomligt hade Paul ännu icke vuxit från bördens fördomar, att grefven uti honom skulle alldeles förnekat sig sjelf, när han skakade bondens hand. Men Paul hade både af sin mor och på Surutoin lärt mera frisinnade åsigter, än då för tiden var vanligt uti hans stånd, och han åtnöjde sig med den skämtande anmärkningen, att om hans andra morbror, prosten Larsson, nu vore närvarande, skulle de fyra slägtingarne representera alla fyra riksstånden.

– Det skulle vi, svarade bonden frimodigt. – Och icke skulle du behöfva skämmas för det, ty morbror Lars har varit, och jag är riksdagsman.

– Du, som knappt är trettio år! utropade Paul med billig förundran.

– Jemnt upp fyllda trettio, genmälde bonden. – Men det hindrar icke, att jag för tre veckor sedan blef vald utaf häradet, och nu tänker jag härifrån begifva mig till riksdagen i Stockholm, sedan vi sålt vårt korn.

– Men hvarför har icke morbror Lars blifvit återvald? frågade Paul.

– Det har allt sina sidor med det, hviskade Jonas. – Det är så, att morbror har blifvit för hvarje år rikare och för hvarje år snålare, men det tycka icke Wasaboerne om, och derföre ha de i år valt Grönberg11. Det tros komma att gå hett till i Stockholm. Herrarne vilja kujonera12 den unge kungen, men vi bönder tänka icke tillåta det; han skall vara en bra och folkelig ung karl, och derföre vilja vi ha honom till regementet13. Vår slägt har alltid hållit med kungen mot herrarne, och med Guds hjelp tänker jag att göra så med. Men tänker ej du blifva riksdagsman?

– Det har icke fallit mig in, svarade Paul småleende. – Jag har för närvarande annat att tänka på.

– Nå, det ena kan vara så bra som det andra, endast man fruktar Gud och ärar öfverheten. Men det vore väl, om ni skulle få någon bra prest här i Åbo att tala med morbror Lars, ty han är så grymfaseligt snål, att det är alldeles för mycket. Han äger minst fem tunnor guld14 och näns ej sjelf äta annat än torrt bröd, för det att smöret är dyrt och strömingen kostar pengar. När han vill ha det riktigt fint, dricker han spisöl15 uppå, och när spisölet brygges, mäter han maltet med stopsmått16. Hade jag ej mot hans uttryckliga vilja smuslat åt oss några fårbogar och en fjerding17 ströming och en tunna hembrygdt öl ombord på vår skuta, så skulle vi ha svultit ihjäl under resan.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 på rak arm – på stående fot, omedelbart; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 en styf handspak eller en mjuk dagg – en omgång stryk, antingen med en kort hävstång av trä eller med en tågstump (eventuellt försedd med knutar).

3 kultje – kuling.

4 en half mark – drygt 200 g; som viktualievikt motsvarar en mark ett skålpund, d.v.s. drygt 400 g.

5 Kanaans land – det land som Gud lovat judarna; här: paradiset.

6 tolag – tilläggsavgift till tullbelopp, angiven i procent.

7 lega – stavningsvariant av leja.

8 jollgasten – roddaren i skeppets jolle.

9 halunken – »slusken», »busen»; SAOB har detta belägg av Topelius.

10 filfrasar – järvar; järven är känd för sin glupskhet.

11 Wasaboerne […] i år valt Grönberg – Grönberg är en fiktiv person.

12 kujonera – topprida.

13 den unge kungen, […] till regementet – Under den s.k. frihetstiden från enväldets avskaffande 1719 till Gustav III:s statsvälvning 1772 låg makten hos riksrådet och fyrståndsriksdagen; till regementet – som regent; SAOB har detta belägg av Topelius.

14 fem tunnor guld – en tunna guld motsvarade 100 000 riksdaler silvermynt (SAOB).

15 spisöl – tunt, svagt öl.

16 stopsmått – gammalt volymmått för våta varor motsvarande en halv kanna, d.v.s. ca 1,3 l.

17 fjerding – stavningsvariant av fjärding: gammalt volymmått som för våta varor och bl.a. nedsaltad fisk motsvarar fjärdedelen av en tunna, d.v.s. ca 31 l.

13. Lars Larsson den yngre.

Den gamla sagan från menniskoslägtets barndom berättar oss, att alla onda andar ursprungligen äro fallne englar.1 På samma sätt hör man stundom sägas, att alla odygder äro endast ett öfvermått utaf dygd. Men om detta torde vara svårt att bevisa, alldenstund många laster äro endast ett öfvermått af sjelfviska naturdrifter, så lärer man ej kunna neka, att några bland de fläckar, som djupast fördunkla menniskohjertat, ha begynt med att vara lofliga, ja förtjenstfulla egenskaper, hvilka i deras rätta mått ha varit en prydnad för deras innehafvare.

Slägten Larsson hade i mansåldrar med stor drift, sparsamhet och företagsamhet arbetat sig upp till en betydlig förmögenhet, och summan af dessa goda egenskaper likasom kulminerade – såsom de lärde säga – eller funno sitt högsta uttryck i borgarkungen. Men redan hos honom hade denna drift, omtanke och sparsamhet uppnått en höjd, som stod nära till branten. Redan hos honom stod det energiska förvärfvet mycket nära den punkt, der det upphör att vara en dygd och slår om i en last; men det hölls hos honom tillbaka af andra mäktiga motiver, främst af hans oböjliga rättskänsla, hans starka fosterlandskärlek. Hos sonen deremot funnos icke mer dessa återhållande krafter: här gick den goda egenskapen öfver sin gräns, och i samma stund slog den om till motsats. Allt blef sjelfviskt: den verksamma fliten slog om i oroligt jägtande, omtanken blef snålhet, sparsamheten blef girighet, och den ledande grundtanken i Larssons slägt sjönk plötsligen ned från arbetets höga ära till den nesligaste af alla laster: girighetens osläckliga, allt annat undanträngande törst efter guld.

Kanhända finns ingen last, som tränger med så djupa rötter innerst ned uti hjertats fördolda grund. Den högmodige har momenter af ödmjukhet, den hatfulle känner ett behof af att älska, den vällustige kan blygas, den rusige kan ångra, men den girige ödmjukar sig, älskar, blyges och ångrar aldrig. Sofvande eller vakande, finns för honom endast en enda, allt dominerande tanke, en afgud, ett mål, för hvilket han lefver och sträfvar: guld, guld, och återigen mera, ännu mera, aldrig tillfyllest guld, guld! Beklagansvärda, fallna bild af en fordom herrlig englagestalt, – menniska, huru djupt du kan sjunka i stoftets tillbedjan!

Den gamle patron Larsson var vid ovanligt godt lynne, der han regnat ned2 öfver det fredliga Surutoin, ungefär som när en gammal, förtorkad asp blåst omkull i ett grönt ärtland. Han hade blifvit gästfritt och vänligt emottagen af de beskedliga slägtingarna. Han hade för första gången sedan två veckor ätit sig mätt, och det kostade ingenting. Han hade blifvit erbjuden rum och fritt vivre hos Ljung, så länge han dröjde i Åbo, och det kostade heller ingenting. Han hade lyckats praktisera3 sin jollgast, Jeppe Flatnabb, till att för hans disposition bo i drängkammaren; dermed inbesparades karlens föda och patronens drickspenningar. Han hade slutligen, ehuru en trädgårdsmästare aldrig har mera brådt än i Maj, lyckats aflocka sin tjenstaktige slägting ett löfte att få på qvällarne begagna hans hästar och trädgårdsdrängar för lossningen utaf kornlasten, och dermed besparades ännu mera penningar.

Der var en hake i allt detta, som Larsson ganska väl förstod, och det var att Erik Ljung behöft enskilda medel, utom kronans anslag för plantagen, att sätta bo, när han gifte sig. Andra skulle kanhända förstått att hushålla in hvad de behöft på kronans affär, men dertill hade Erik Ljung varit alltför samvetsgrann. Sedan han användt snarare mer än mindre på sin älskade trädgård, och dertill ännu uppsatt sitt lilla bo utaf intet, fann han sig stå i en skuld utaf tusen riksdaler till sin rike slägting, handlanden Larsson i Wasa, och tusen riksdaler voro en ganska betydlig summa. Reversen var uti fullgodt skick, och räntorna hade blifvit punktligt erlagda, men kapitalet stod obetaldt, och då skuldsedeln var ställd på tre månaders uppsägning, var den likväl, som man lätt kan begripa, en hake af jern, som höll den hederlige plantagedirektören betänkligt fången.

Surutoins invånare hade derföre många anledningar att hålla sin gäst vid godt lynne, och der krusades för honom på allt upptänkligt sätt. Erika hade, med bättre framgång än förr på Hammarby, anlitat husets alla förråder. Cecilia hade tagit patronens tillhörigheter, – fårskinnspelsen ej att förglömma, – uti sin synnerliga omvårdnad. Barnen hade blifvit snyggade om näsan och framtussade4 till presentation. Paul slutligen hade, i anseende till allt detta, fått anstånd med sin nya examen i konsten att betala skulder, och allt var derföre idel fryntlighet, välfägnad och artighet på det fridsamma Surutoin.

Endast den lilla Rosemaj kunde på intet vilkor förmås att niga för den främmande farbror. Hon skrek med full hals, när han gjorde ett försök att taga henne i famn.

– Kom och se på min granna kjed5! sade gubben, i det han med välbehag skramlade på en tung urkjed af guld, som utgjorde hans enda lyxartikel.

Rosemaj stod bredvid gårdshunden Caro, som låg vid dörren, och stred en stund med sig sjelf, ty guldets glans har en mäktig, instinktlik trollkraft äfven för barn, och något så blänkande hade Rosemaj aldrig sett. Till slut sade hon:

– Ge Rose det der!

– Hvad skall du göra med den granna kedjan? frågade gubben i sitt briljanta lynne.

– Rose skall ge den åt Caro att äta, svarade barnet.

Gubben Larsson skakade misslynt på hufvudet och vände sig bort. Till och med han förstod den omedvetna, men bittra ironin uti barnets svar.

Efter måltiden ledsagades han till Pauls kammare, för att hvila en halftimma, tilldess att man hunnit ställa i ordning åt honom Eriks eget arbetsrum, som skulle afträdas åt den firade gästen. Den rike mannen mottog all denna artighet som en skyldig tribut. Han hade påtagligen ganska ringa tankar om Surutoin och dess invånare. De voro ju skyldiga honom tusen riksdaler.

– Hur slår man sig ut här? frågade han Paul, medan de gingo uppför vindstrappan. – Klen förtjenst, eller hur?

– Det går allt för sig, när man är nöjd, svarade Paul.

– Lärdt folk förstår sig ej på affärer, återtog köpmannen i en ton af förakt. – De tycka mest om att masa sig med en bok i solskenet, medan vi andra arbeta som trälar, för att spara en styfver. Hvad gör man med det der krimskramset i trädgården? Vore det en äng, skulle man få derifrån ett godt kofoder.

– Der säljes en bra mängd grönsaker till staden, menade Paul.

– Så, att der säljs något? Det är ändå en smula förstånd. Men fattigdom blir det till slut ändå; ingenting finns att betala skulderna med, och så råkar man dö, och slägten får enka och barn på halsen.

Paul teg, och man trädde in uti vindskammaren. Der, som öfverallt uti huset, anställde Larsson ett slags bouppteckning i tankarna. Det var Pauls möbler; de kunde således ej ens tagas i mät för de tusen riksdalrarna.

Larsson hade likväl ej tagit många steg uti rummet, innan hans ständigt spanande blickar föllo på det glänsande guldstycket, som Paul med sin ålders lättsinne lemnat att ligga bredvid papper och skräp på skrifbordet.

– Hvad har du der? frågade gubben, i det han grep den glänsande metallen med en roffågels giriga klor och vägde den mellan fingrarna.

– Det är bara ett stycke guld, svarade Paul likgiltigt.

– Guld? Och hvad gör du med guldstycken? Hvarifrån får du guldstycken? Huru kan du så vårdslöst lemna så mycket penningar liggande i ett oläst6 rum? frågade åter den gamle, och hans ögon tindrade.

– Det är bara en småsak. Sådana lappris7 klimpar göra vi alla dagar, sade Paul småleende.

– Göra? Göra? upprepade gubben. – Hvad vill det säga? Det är ju rent guld!

– Visst är det så. Men det hindrar ej oss att göra sådant, när vi behaga.

– Göra guld? Hvad är det du pjollrar, pojke? Vill du kanhända drifva gäck med mig?

– Det är mitt fulla allvar. Har ej morbror hört om kemins nyaste framsteg?

– Puder!8 Idel puder och snömos9! Idel skryt af lärda stackare, som knappast äga en Gud och en rock! Göra guld? Sådana dumheter! – Och gubben vägde metallstycket på de utsträckta, klolika fingrarne.

– Det der ha vi gjort i natt, och det är bara ett litet experiment, försäkrade Paul, som fann ett nöje i att reta den gamle gnidarens vinningslystnad.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Den gamla sagan […] fallne englar. – Se t.ex. Jes. 14:12–15, Matt. 25:41 och Judasbrevet vers 6.

2 regnat ned – oförmodat dykt upp, kommit nedramlande; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 praktisera – ordna; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 framtussade – här: framfösta.

5 kjed – kedja.

6 oläst – olåst.

7 lappris – obetydliga.

8 Puder! – lögn.

9 snömos – struntprat.

14. Guldet frestar.

Larsson teg. Han blygdes att visa huru hans själ hängde vid den gula metallen.

– Jag önskar morbror en angenäm hvila, sade Paul och ville gå.

– Vänta ett ögonblick, fortfor den gamle, i det han än en gång vägde guldklimpen på pekfingret och långfingret. – Huru mycket kan detta stycke väga?

– Omkring nittio dukater1.

– Vill du sälja det åt mig?

– Åhja. Hvad vill morbror betala?

– Du kan ej räkna samma värde, som för pregladt mynt. Jag vill gifva dig trehundra riksdaler, såframt det är äkta.

– Morbror skämtar. Det är ej halfva värdet.

– Går du till en guldsmed, så bjuder han dig knappt tvåhundrafemtio. Men jag vill ej räkna så noga: jag ger dig trehundrafemtio.

– Nej, förlåt mig, jag är också litet affärsman; jag vet att svenska sedelmyntet nu står lägre än någonsin. Åtta riksdaler är pari2, men morbror får nu dukaten knappt för tolf. Jag vill sälja honom för sju.

– Hvad pratar du pojke? Kursen är bra, och sedeln är god som guld. Jag vill gifva dig fyrahundra riksdaler; dem har du till skänks.

– Det är sannt, och för morbrors skull vill jag derföre sälja skräpet till sexhundra, sade Paul med en skälm uti ögonvrårna, ty det roade honom obeskrifligt att än vidare sätta den gamle på glödande kol.

– Men är du alldeles befängd? Bryr jag mig om ditt guldstycke, ifall det är guld, hvilket ännu tarfvar3 bevis? Behåll det; jag behöfver det icke.

– Som morbror behagar. För mig är det också alldeles detsamma.

– Låt oss icke mera tala derom. Men säg mig, min kära Paul, efter ni ha så godt om guld här i huset; hvaraf kommer det, att Erik ej kan betala mig hvad han är skyldig?

– Det kommer sig deraf att vi först nyligen upptäckt konsten. Huru mycket är han skyldig?

– Tusen riksdaler. Eller rättare tusen tvåhundra, ty han har fått sina pengar i fullgoda sedlar, och nu får han betala mig efter kurs, sedan sedlarne fallit. Jag behöfver mina pengar: jag tänker uppsäga hans lån i dag eller i morgon.

Paul studsade. Aldrig hade han vetat att Ljung var skyldig. Som en stormil rann det honom i hågen, att han nu kunde godtgöra en del af de bekymmer, han förorsakat sin gode fosterfader, hvilken han aldrig upphört att älska i all deras missämja. Dertill behöfdes endast att göra mera guld, och han tviflade ej, att doktor Martin skulle lära honom konsten fullständigt, eller åtminstone göra åt honom flera guldstycken.

– Jag har ett förslag, sade han. – Morbror betalar mig sex riksdaler dukaten, det vill säga 540, och vinner derpå minst trettio procent, men då förbinder sig morbror att köpa 270 dukater, det vill säga två dylika klimpar till.

– Hvarifrån får du dem?

– Jag gör dem.

– Du?

– Ja, hvarför icke? Jag sade ju morbror, att den der har jag gjort i natt mellan 11 och 1.

– Inbilla mig inga barnsagor!

– Förvånar det morbror? Jag kunde visa märkvärdigare saker, men morbror tror endast på realiteter. Nå väl, der har morbror en realitet, som väger nittio dukater, och om jag i morgon hemtar en eller par precis lika vigtiga, så behöfver ju morbror ej tro på mina ord, utan blott på mitt guld.

Den gamle teg åter en stund helt stilla; man såg att han stred med sig sjelf. – Om det verkligen så förhåller sig, sade han slutligen, – då är det säkert att vi lefva i verldens yttersta tider. Hvartill skulle det numera tjena att arbeta och sträfva för den fattiga styfvern? Hvarje lathund kan sträcka ut handen och plocka guldstycken ur spiseln. Hvarje apothekare kan fritt drifva gäck med oss. Men det är omöjligt. Jag vill hafva bevis, och kan du bevisa det, så vill jag ingå på hvad vilkor som helst.

– Det är således afgjordt, att morbror köper 270 dukater?

– Ja. Men ett stycke guld är icke något bevis. Du kan ha köpt det utaf en guldsmed; du kan ha nedsmält en gammal kjed till exempel. Jag måste sjelf vara närvarande vid metallens beredning. Annars tror jag dig icke. Hvar gör du experimentet?

– Det görs icke hemma hos mig, svarade Paul undvikande.

– Hvar görs det?

– Det kan jag ej säga.

– Kan du ej svara på en så enkel fråga, så är det ej mycket bevändt med din guldfabrikation. Pojke, du understår dig att drifva gäck med mig! Du kan icke göra guld mer än min enfaldiga Jeppe.

– Men om jag kan?

– Du kan icke. Sådana dumma historier har jag hört förr och bryr mig knäfveln4 derom. Behåll dina guldstycken!

Paul besinnade sig, och allt lekte det honom i hågen att kunna i blinken betala sin fosterfaders skulder, utan att bjuda sina skatter åt någon guldsmed, hvilket i en så pratsam stad, som Åbo, hade sina betänkliga sidor. Slutligen sade han:

– Vill morbror gifva mig ett heligt löfte att icke upptäcka5 för någon hvad jag vet uti denna sak?

– Derpå ger jag mitt hedersord, ifall du är nöjd med en sådan borgen, svarade köpmannen.

– Jag vill icke att någon skall tvifla på mitt ord, återtog Paul med stolthet, – och derföre tviflar jag ej heller på andras. Jag vill då säga morbror, att guldet görs hos en lärd tysk eller jude vid namn doktor Martin. Det är en hemlighet utaf största vigt.

– Jag förstår. Nå, hvar bor den der doktorn?

– Vid Aningais tull. – Och Paul beskref i korthet det gamla huset.

– Godt. Jag skall följa dig dit, när din tid medgifver.

– För närvarande, sade Paul, – är jag upptagen af en disputation. Men i början af nästa vecka vill jag följa morbror, på det vilkor, att jag nu genast får femhundra riksdaler för detta guldstycke.

– Jaså, du gör flera vilkor. Men det må vara. Jag köper den der biten, ifall han är äkta.

Och den girige mannen framtog ur bröstfickan sin tjocka sedelbok utaf skinn, der så många gäldenärers egendom funnit en fristad och som var illa sliten af långvarigt begagnande. Derifrån uppräknade han med yttersta noggrannhet sedel efter sedel, vätande allt emellanåt på tummen, för att förvissa sig om att ej två sedlar hängde tillsammans. Det kostade synbarligen på att göra sig af med så mycket penningar, men en blick på den blänkande metallen, som uti hans ögon hade ett ännu vida högre värde, återgaf honom mod. När han på detta sätt uppräknat halfva summan, stadnade han plötsligt, betraktade Paul med misstrogna blickar och sade tvärt:

– Men om du bedrager mig?

– Jag kan aldrig bedraga, svarade ynglingen med den förnäma hållning, som var ett fädernearf.

Den gamle begynte ånyo att räkna, men afbröt ånyo och frågade:

– Hvad skall du göra med dessa penningar?

– Betala en skuld.

– Nåväl, jag gifver dig här fyrahundra riksdaler mot särskildt qvitto, namn och sigill uti laga form. Hundra riksdaler håller jag inne, tilldess att jag låtit en guldsmed pröfva klenoden der.

Paul bet sig i läppen. – Som morbror behagar, svarade han.

De skildes nu åt. Men ingen stärkande blund kom uti den gamle köpmannens ögon. Han stod upp och gick till sin last vid hamnen, bannade Jonas, trätte på folket, knogade på allt6, som hans vana var; men midt i allt detta teg han åter helt stilla och tycktes så försjunken i ovana tankar, att han knappt märkte hvad som föregick omkring honom. Lasten lossades, det led till aftonen, och allt ännu stod den gamle Larsson försjunken i djup begrundan vid stormasten af sitt fartyg.

– Det står icke rätt till med gubben i dag, sade Jonas vid sig sjelf.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 nittio dukater – drygt 300 g; en dukat motsvarar ca 3,5 g.

2 pari – överensstämmelse mellan marknadsvärde och metallvärde.

3 tarfvar – kräver.

4 knäfveln – djävuln.

5 upptäcka – avslöja.

6 knogade på allt – var småaktig med allt.

15. En akademisk disputation.

Likasom aspar och vidar om våren kasta vida omkring fjunet af sina frön, dem vinden för bort emot okända rymder, utan att någon kan bestämma, om och hvar de engång skola finna ett fäste och fatta rot, så kasta äfven de höga asparne och de låga vidarne i menskligheten sina frön på måfå ut i tidehvarfven. Sålänge ungdom finnes bland menniskor, finnas alltid vårvindar nog, för att sprida fröen, och vårsol nog, för att låta dem gro. Vissa år äro gynsammare för vexternas frön, och vissa tidehvarf för idéernas. De tyckas stundom komma i svärmar, för hvilka betraktaren häpnar och frågar sig sjelf, om de skola betäcka landet. Men deras lagar äro lagarna för lifvet; hundrade och tusen förgås uti rotlös mark, tio komma till kort blomstring, och ett enda bland de tusende rotas, blommar och mognar för seklerna.

Genom hela den bildade verlden gick vid tiden för denna berättelse en underlig förkänsla af kommande stora förändringar uti menskligheten. Få kunde ännu ana deras betydelse, ingen kunde fatta klart hvad den dunkla framtiden bar i sitt sköte, men alla kände instinktlikt, att någonting utomordentligt förr eller sednare måste komma. De gamle blickade misstroget på hvarje tecken till väderskifte i tidehvarfvet; de unga läto förnimma djerfva förhoppningar. Under den bedrägliga ytan af djupaste fred funnos öfverallt en hemlig obelåtenhet, en oklar längtan efter någonting annat och bättre. Och likasom nästan i hvarje mansålder den yttersta domen förutsäges som nära förestående, så trodde äfven mången år 1771, att den stora omstörtningens tid var nära förhand. Sedermera när den ännu lät några år vänta uppå sig, trodde återigen mången att allt var ett hjernspöke, – alldeles som skriften säger att det skall ske i de yttersta tiderna.

I Åbo och Finland lefde man från hjessan till fotabjellet i nyttans tidehvarf. Theologin sof på sina förtorkade lagrar; de klassiska studierna hade ännu ej rätt mornat sig från det gamla pedanteriet; historien petade uti Mose böcker1; lagfarenheten2 var en död utanlexa, medicinen en ofödd embryon3. Fältet tillhörde filosofin, kemin, botaniken, såsom förut är omtaladt.

Då begynte theologerne, änskönt de fleste bland dem voro sjelfve öfverlöpare till naturvetenskaperna, att osa brändt horn uti tidens luft. Der spordes åtskilliga misstänkta symptomer bland ungdomen: vådeliga filosofiska villomeningar, hädiska ekon af den franska encyklopedismen4 begynte få insteg bland de dittills så rättrogne studenterne uti Åbo. En plötslig bäfvan påkom5 den så länge i ljuf slummer försänkta orthodoxin, och mot sin vilja måste den finska kyrkans fäder upplåta6 sin andliga rustkammare och framleta de förrostade vapnen till kyrkans försvar.

Henrik Alanus, den unge, nitiske theologen, blef utsedd att föra Gideons svärd7 mot de filistéer8 och lät förkunna en ljungande afhandling contra atheistas, mot gudsförnekarne. Derom skulle nu disputeras i universitetets större lärosal (här funnos blott två), och trogne och otrogne motsågo med spändt intresse denna strid mot osynlige motståndare. Ty att ingen atheist skulle våga upptaga stridshandsken, derom var man visserligen på förhand öfvertygad. Men desto mer skulle de hemlige bekännarne af tidens gudlösa läror förstummas, förkrossas, tillintetgöras; de tvekande skulle återföras uti den rättrogna kyrkans sköte, och de orthodoxe skulle af en sådan triumf fatta nytt mod att nedslå alla öppne eller fördolde vedersakare.

Den märkvärdiga dagen kom. Ett ovant öga skulle icke ha märkt någon förändring i den gamla, finska universitetsstadens fysionomi. Inga butiker voro stängda; kattuner, lärfter och långtobak9, mössband och lerpipor hade sin vanliga afsättning; galeaserna vid stranden flaggade icke; matroserne sågos lika beckade10 som i går; bönderna på torget sågo ej det minsta högtidliga ut vid smörlassen; filmjölken var lika lång i Pargasgummornas byttor; kajorna flögo visserligen i svart högtidsdrägt, men detta var deras lofliga vana. Endast de lärde sågo vigtige ut, der de vandrade gravitetiskt till akademin klockan ½ 8 på morgonen, och studenterne betraktade hvarandra med till hälften skämtsama, till hälften mystiska blickar, likasom ville den ena fråga den andra: är det dig det gäller? Bekänn, missdådare; är du en atheist?

Klockan på slaget åtta satt docenten Alanus i öfra kathedern af auditorium majus11 och Paul Bertelsköld i den nedra: den förre i kaftan och med nyss pudrad peruk; den sednare i sin adelsuniform. Midtemot dem sutto de två ordinarie opponenterne, prior och posterior, docenterne Seléen och Hjelt, likaledes i kaftaner och styfva peruker. I en särskild hedersstol satt biskop Mennander, akademiens prokansler, en vacker, ärevördig man om 60 år, men med ungdomlig liflighet i de milda blå ögonen, och vid hans sida akademiens rektor, den gamle, romerskt ståtlige, men dock redan af ålder böjde latinaren12 professor Hassel, hvilken räknade lika många år, som det sekel, i hvilket han lefde. På en tredje stol sågs den 65-årige, döfve och nästan blinde domprosten doktor Samuel Pryss, om hvilken det elaka ryktet berättade, att han ämnade opponera extra13. Bakom honom sutto på bänkar theologie professorerne Gadolin och Mesterton; vidare lagfarenhetens ende officiele pelare, professor Olof Pryss, broder till domprosten, och läkarekonstens ende Atlas14, den berömde Johan Hartman, läkarebokens författare15, med sina kloka örnblickar och sitt vackra, intelligenta ansigte. Vidare sågos här tvenne frejdade ekonomer, professorerne Kalm och Gadd, de mindre bekante professorerne Ross och Nääf samt bakom dem akademiens yngre lärdomsljus Porthan, Calonius och Lindqvist, jemte stjernor af andra och tredje ordningen, docenterne Justander, Welonius, Deutsch, Weman och Arelin. Tillochmed franske språkmästaren, kapten De la Mothe, ritmästaren Gabriel Nordberg och direktor musices Carl Lenning, som tillika var orgelnist16 vid domkyrkan, hade infunnit sig för att åhöra atheisternes nederlag, och bland den täta skaran af studenter, som stående trängdes i den aflägsnare delen af salen, urskilde man tre blonda, intelligenta ansigten, den satiriskt småleende Johan Henrik Kellgren, den späde, blyge Jakob Tengström och hans jemnårige, den fint bildade, vackre ynglingen Abraham Niklas Clewberg.

Disputationsakten begynte, som vanligt, med en latinsk bön, och derefter följde superlativa haranger till biskopen och prokanslern, domprosten, rektor, professorerne och samtelige åhörare, som dervid uppstodo. Dernäst följde en lectio præcursoria, eller förberedande framställning af ämnet, hvari icke sparades kraftiga sidohugg åt förmente17 motståndare, och sedan ett tal till förste opponenten, angående hans stora lärdom och nit samt med bön om benägen granskning af arbetets brister. Denne uppstod nu och besvarade komplimenterne med en lika bevekande bön om fördragsamhet, först till auktor, sedan till respondenten, och efter alla dessa förberedelser, som varade vidpass en timma, började ändtligen sjelfva disputationsakten.

Afhandlingen gällde det s. k. ontologiska beviset för Guds existens (argumentum ontologicum), hvarigenom menniskan af ofullkomligheten i sitt eget förnuft slutar till att det måste finnas någonting fullkomligare och högre. Detta var kardinalpunkten, hvari theologin sammanföll med filosofin, i det hon sökte på en gång tillegna sig dess resultater och bekämpa dess motsägelseanda. Ämnet var således förträffligt valdt och liknade ett på en kulle uppfördt befästadt läger, hvarifrån man kunde beskjuta fiendens hela ställning i den nedanför liggande dalen och tillika med fångar eller med öfverlöpare förstärka sin egen armé.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 historien petade uti Mose böcker – Anspelar på göticismen i historieforskningen, som bl.a. lät Noas sonson Magog (omnämnd i 1 Mos. 10) inleda Sveriges kungalängd. Om historieprofessorerna under frihetstiden, Algot Scarin mellan 1723 och 1763 och hans elev Johan Bilmark 1763–1801, säger Topelius något orättvist att de »forskade med stor lärdom och flit ehuru ännu föga kritik, i häfdernas mörker» (föreläsning 16/2 1871, ZTS XV). Senare forskning räknar däremot Scarin till samma kritiska skola som Eric Benzelius d.y. och Dalin.

2 lagfarenheten – rättsvetenskapen.

3 embryon – (singularform) här: i ett tidigt utvecklingsstadium.

4 filosofiska villomeningar, […] den franska encyklopedismen – Avser uppfattningarna hos redaktörerna för den stora franska encyklopedin (utkom 1751–1780), främst Denis Diderot och Jean d’Alembert. Den svenska upplysningen tog inte minst i Åbo intryck av Linné och andra naturvetenskapsmän och skilde sig från den radikala franska vars religionskritik var riktad främst mot katolska kyrkan.

5 påkom – drabbade.

6 upplåta – öppna.

7 Gideons svärd – Jfr Dom. 6–8.

8 filistéer – här: otrogna.

9 kattuner, lärfter […] långtobak – tryckta bomullstyger, linnetyger resp. tuggtobak.

10 beckade – bestrykta med beck; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 auditorium majus – (lat.) den större föreläsningssalen.

12 latinaren – person med goda kunskaper i latin.

13 opponera extra – uppträda som opponent vid disputation utan att på förhand vara utsedd till det.

14 Atlas – gigant, upprätthållare; i grekisk mytologi namnet på den titan som bär upp himlavalvet på sina axlar.

15 Johan Hartman, läkarebokens författare – Johan Haartman (1725–1787) var den förste provinsialläkaren i Åbo och professor i medicin från 1765. Han författade Finlands första handbok i sjukdomslära, Tydelig Underrättelse Om de Mäst Gångbara Sjukdomars Kännande och Motande, Genom Lätta och Enfaldiga Hus-Medel (1759).

16 orgelnist – organist.

17 förmente – förmodade.

16. Publik skandal.

– Jag hyser den allrauppriktigaste vördnad (sincerissimam venerationem) för auktors lärdom och grundlighet – började magister Seléen på klingande latin. – Jag är också villig att erkänna hans arbetes förtjenster in amplissima forma1. Det är endast några små brister, likasom skymmande moln framför den klara solen (nubila Phoebi2), hvilka jag anser mig böra helt lätt vidröra (leviter tangere), för att gifva auktor vidare tillfälle att utveckla sitt lysande kunskapsförråd (præclaram eruditionem). Hvad först det yttre angår, komma åtskilliga tryckfel den annars mycket samvetsgranna (scrupulosissima) Frenckellska officinen3 till last (som uppräknades).

Nu var det respondentens tur. Han uppstod och höll det sedvanliga talet, hvari han pligtskyldigt borde anhålla om ett mildt öfverseende för sin ungdom och oerfarenhet samt icke underlåta att inflika så klingande fraser som möjligt om opponentens ofantliga öfverlägsenhet. Paul framsade denna lexa mycket punktligt och allvarsamt, men hans ord råkade falla så underligt tvetydiga, att man icke rätt visste om det var han eller opponenten, som här behöfde öfverseende. Det var dock undangjordt, och nu blef det hans skyldighet att i korthet resumera opponentens invändningar, hvarunder auktor fick tid att öfvertänka försvaret.

– Den höglärde och vördige opponenten – sade respondens – förklarar, att auktors opus visserligen är utomordentligt, men dock vid närmare betraktande förefaller honom som ett stort tryckfel.

– Nequaquam, ingalunda! inföll opponenten, högeligen förvånad öfver ett sådant missförstånd, och bland åhörarne spordes genast en misstänkt munterhet.

– Opponenten förklarar, att auktors arbete ingalunda är utomordentligt, resumerade Paul.

Magister Seléen blef pionröd i ansigtet, men lyckligtvis tog auktor till ordet och utredde med mycken grundlighet tryckfelens rätta förstånd och andemening.

– Vidare – sade opponenten – skulle jag anse, att auktor mindre nöjaktigt utredt det ontologiska bevisets historiska grund. Auktor tillskrifver det biskop Anselm af Canterbury, under det att andra anse Origenes som dess förste upphofsman. Här förekomma hos kyrkofäderne mörka ställen ...

– Opponenten påstår, att kyrkofäderne äro mörka – resumerade Paul.

– Jag säger ej att kyrkofäderne äro mörka, återtog magister Seléen, högeligen förbittrad, – och jag beder respondenten hålla sig till verba formalia4. Här finnas mörka ställen, som behöfva upplysning ...

– Opponenten påstår, att här finnas mörka ställen, som behöfva upplysning, citerade respondenten mycket allvarsamt.

Auditorium brast ut i löje.

Auktor, som synbarligen fann sig generad, sökte med berömvärdt mod att återföra åhörarne till sitt ämne, i det att han utförligt bevisade, huru den äran varit medeltidens skolastiker förbehållen, att först bevisligen utreda det högsta väsendets tillvaro. Men hans motståndare hade blifvit het och afbröt honom med ett dundrande nego, jag bestrider!

– Opponenten bestrider det högsta väsendets tillvaro, resumerade Paul med sitt orubbliga lugn.

– Nego, iterumque nego!5 – utropade magister Seléen.

– Opponenten bestrider ytterligare och på det bestämdaste, att något högsta väsende finnes – fortfor den obeveklige respondenten.

Ett högt sorl af olika meningar genomlopp åhörarnes tätt packade leder. De äldre voro uppbragte, studenterne förtjuste; alla voro förvånade öfver den unge respondentens otroliga djerfhet i prokanslers, rektors, domprostens och alla professorernes närvaro.

– Dominus6 respondens missförstår den höglärde opponenten, återtog författaren, magister Alanus, ifrig att göra slut på detta förargelseväckande uppträde. Olyckligtvis smålog han dervid i sin förlägenhet på ett sätt, som den hetlefrade opponenten ansåg för en ny förolämpning, och efter några fåfänga försök att blidka hans vrede, afbröt magister Seléen sin opposition, med förklaring att han icke vidare ämnade slösa sina argumenter på döfva öron.

Nu var turen hos andra opponenten, magister Hjelt, docent i exegetiken (bibeltolkningen). Han hade hållit föreläsningar öfver de svåraste ställen i gamla testamentet och var i all ordkamp en erfaren stridsman. Han kritiserade de af författaren åberopade bibeltexter med den framgång, att respondentens okynne icke på länge fann någon blottad punkt i hans väldiga stridsrustning. Emellertid blef det fråga om tolkningen af författarens anförda bibelspråk.

– Den höglärde opponenten påstår, att Gamla Testamentet är tvifvelaktigt, inföll respondenten.

– Det är fråga om svårfattliga ställen hos profeten Esaias, rättade motståndaren.

– Den höglärde opponenten anser profeten Esaias tvifvelaktig, sade Paul.

– Jag förklarar tolkningen svårfattlig, rättade Hjelt.

– Den höglärde opponenten förklarar sig icke begripa profeten Esaias.

Åter uppstod ett sorl, som var ganska ovanligt på de tysta bänkarna af auditorium majus. Alanus tog ånyo till ordet, och opponenten afträdde, efter öflig harang, med bibehållen krigsära.

Nu uppmanade författaren, enligt de akademiska lagarne, hvemhelst bland åhörarne, som dertill vore hugad, att vidare framträda med anmärkningar mot hans arbete. En allmän tystnad uppstod, ty man var beredd på märkvärdiga ting.

Och se, professor Mesterton uppstod, kall och lugn, som sjelfva logiken, hvars svurne kämpe han var, och började, efter några få, torra ord till författaren, att kritisera de logiska bevisen uti hans arbete.

– Den högt berömde och högvördige opponenten säger, att der finns hvarken logik eller förnuft i författarens afhandling – yttrade respondenten med samma köld.

Författaren önskade inom sig, att Bel i Babel7 måtte uppsluka hans respondent, men låtsade ej höra stickordet och mötte inkasten med mycken värdighet. Wolfs lärjunge Mesterton var en farlig motståndare genom sin mathematiska säkerhet. Hans ord föllo skarpa som ispiggar, men i det att han sökte theologins förnämsta stöd uti tänkandet, märkte han icke sjelf, huru han undergräfde den byggnad han ville upprätthålla.

– Den högtberömde och högvördige opponenten förklarar theologin för en metafysisk lärobyggnad, der ingen realitet finnes utom idén och ingen idé utom termerna. Följaktligen förklarar den högvördige opponenten hela theologin för termer8, resumerade Paul med en skarp, obestridlig följdriktighet, för hvilken åhörarne hisnade. Man trodde sig märka, att sjelfva biskopen skiftade färg; endast den kalla filosofen i sin presterliga skrud fortfor, utan att bevärdiga respondenten med minsta uppmärksamhet, att bevisa tankens suveräna herrskaremakt och måttade sålunda dråpslaget åt den sak han ville försvara.

Alanus satt på nålar; theologerne rodnade och bleknade. Då uppstod Gadolin, den väldige, för hvars uddiga snille härtills hvarje motstånd skingrats som agnar för vinden. Han likasom upptog i sina jättearmar den fallande kyrkan. Uti ett ljungande tal grep han med säker blick sjelfva kärnpunkten i dagens fråga och gisslade atheismen med en mördande ironi. Han visade klart, huru atheismen är praktiskt och theoretiskt omöjlig; huru gudsförnekarne bedraga sig sjelfva; huru de i stället för den evige Guden göra sig små, eländige afgudar, dem de tillbedja; huru ett fallande löf förskräcker dem och två halmstrån i kors injaga en rysning hos dem; huru de tro sig allsmäktige, och hvarje behof blir deras beherrskare, hvarje passion deras tyrann; huru en vindfläkt bortsopar dem; huru en efterverld begabbar dem; huru barnet i vaggan ler åt deras inbillade vishet. Han talade kraftigt, herrligt, qvickt, och der fattades endast ett, för att göra detta tal till ett fullkomligt mästerverk; – der fattades endast den kristna kärlekens varma anddrägt deri!

Åhörarne voro hänryckte; det korta, förflygande intrycket af den unge studentens gäckeri var med ens bortblåst. Paul sjelf var nära att blygas, men dertill var han för stolt. Han skulle resumera talet, och han gjorde det så mycket djerfvare, emedan han ville nedtysta något inom honom9, som nästan liknade ett ondt samvete.

– Den högt berömde och högt vördade opponenten, sade han, – förklarar först atheismen omöjlig och bekämpar den sedan med eld och svärd. Den högt berömde och högt vördade opponenten vill återföra menskligheten till dibarnets oskuld och förklarar hvarje annan näring, än kyrkans modersmjölk, för ett absolut dödande gift.

Vid dessa förmätna ord, yttrade af en adertonårig student till en af landets och universitetets anseddaste män, som ännu dertill var prest och lärare, uppstod i salen ett obeskrifligt tumult. Theologerne voro de förste, som häftigt reste sig från sina bänkar, och deras exempel följde snart alla lärare, under det att studenterne delade sig i tvenne läger: för och emot den trotsige talaren. Disputationen afbröts på ett för dessa salar högst ovanligt sätt. Man trängdes, man sorlade om hvarandra.

Då reste sig biskop Mennander, värdig och ärevördig. – Unge man, sade han till Paul – du infinner dig i dag klockan 4 hos mig till enskild förklaring. Och ni, herr magister – tillade han åt Alanus – slutar akten med en bön för konungen.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 in amplissima forma – (lat.) i tydligaste form, uttryckligen.

2 nubila Phoebi – (lat.) molnig Phoebus; i klassisk mytologi är Phoebus ett binamn på solguden Helios (Apollon).

3 Frenckellska officinen – Johan Christopher Frenckells (1719–1779) tryckeri (universitetstryckeriet) i Åbo.

4 verba formalia – (lat.) verkliga ordalydelsen.

5 Nego, iterumque nego! – (lat.) Jag bestrider, jag bestrider igen!

6 Dominus – (lat.) herr; dominus eller domine användes som hederstitel för lärda och präster.

7 Bel i Babel – här: djävulen.

8 förklarar theologin för en metafysisk lärobyggnad, […] för termer – Paul Bertelskölds hårdragna tolkning förefaller återgå på J. J. Tengströms referat av Mestertons förord till det ontologiska kompendiet: »alla vetenskaper samt sjelfva Theologin måste taga sin tillflygt till de ’termer’, hvilka Metaphysiken ’förklarar’» (Chronologiska Förteckningar och Anteckningar 1836, s. 223; se även kommentar till 1174, 4–11).

9 honom – sig.

17. Aurora-Sällskapet1.

I Åbo var på eftermiddagen en ovanlig rörelse. Öfverallt bland de lärde och bland studenterne talades blott om disputationen: föga om författaren, men desto mera om respondenten. Meningarne voro mycket delade. Nästan alla lärare klandrade skarpt den unge studenten; många ansågo, att han för otidigt2 gäckeri borde för alltid förvisas från akademin. Studenterne delade sig uti tvenne läger. Hälften af hela antalet hörde till theologiska fakulteten. Der hade Paul Bertelsköld häftige fiender, och de handfaste slagskämparne, hvilkas embete en dag skulle blifva att predika fridens evangelium, visade sig mäkta hugade att handgripligen tillrättavisa den unge smädaren. Men de tre öfriga fakulteternes studenter trädde på Pauls sida och förklarade, att den som vågade antasta honom, skulle få med dem att göra. I alla gathörn, i alla studentqvarter sågos grupper, som med största ifver diskuterade denna vigtiga fråga. Det liknade sig till öppen ofred uti den lärda staden: rektor och prokansler hade en orolig dag.

Aurora-sällskapet, – denna den nya finska literaturens första vagga och morgonrodnad – var församladt hos magister Porthan. Dess närmaste ändamål var att redigera »Tidningar, utgifna af ett sällskap i Åbo» – stamträdet för en blifvande talrik afkomma3; så litet likväl, att hela dess löfverk, d. v. s. en nummers4 hela innehåll, nu skulle få plats på halfannan spalt i våra större tidningar. N:o 9 var lagd under pressen, och korrektur förevisades. Man läste der ett »Bevis på ädelmodig vänskap», en »Underrättelse om Stenmurars uppsättande på Landsbygden», en kungörelse af bibliothekarien Lefrén om anteckning af folkseder och folkdrägter samt nyheter om dödsfall, utnämningar och den parentation, som hölls kort förut af lektor Alopæus om högstsalig hans majestäts dödliga frånfälle.

– Det är en nog tarflig anrättning du bjuder våra läsare, bror Porthan! inföll den qvicke Calonius med ett sarkastiskt löje öfver de runda, kloka läpparna. – Hvad säger du, om vi skulle krydda vår nummer med ett stycke af den glada vetenskapen5?

– Det är väl åter ett liktal öfver salig kungen? frågade Porthan, äfven han med ett solsken öfver de allvarliga dragen. – Jag har tills dato mottagit sex af den sorten, utom de två, som vi redan infört i n:ris 7 och 8. Och det kallar du att kultivera »den glada vetenskapen»!

– Du har gissat rätt, sade Calonius – det är verkligen en grafskrift, men af en curieuse6 beskaffenhet. Jag har här ett papper, så färskt, att händelsen knappt hunnit hända och bläcket ej hunnit torka ännu. Döm sjelf; det lyder så här:

Den unge Cleon, som med kragen

En skägglös haka prydt helt nyss,

Såg i en dröm på ljusa dagen

En procession i långsam kryss.

På kistan läste man: »Här hvilar

Från afunds skott och otrons pilar

Sampt7 verldens vanskeliga hal-is

Theologia Naturalis8!»

– Det är den unge Kellgrens bitande penna! utropade några. – Vi böra ju förr dess hellre inkalla honom i sällskapet.

– Tålamod, låt oss höra fortsättningen! smålog Calonius.

Högstsalig gumman dog af gikt.

Vältaligheten qvad en dikt,

Historien häpen gräfde grafven,

Metafysiken bar præstafven9

Och juridiken ordnarna.

Förnöjd att kuren lyckats bra,

Bar medicinen kräklorna.

Exegetiken gick i sorgen,

Ekonomin bar granriskorgen,

Och efter följde botaniken,

Kemin, astronomin, fysiken

Sampt i pleureuse10 mathematiken.

Men öfverst, klädd i röda band,

Satt adertonde seklets and’

Och smällde pisken, så att spannet

Flög fram och ingen mera hann’et.

Der stodo vetenskaperna

Förbluffade uti sin saknad.

Men unge Cleon, åter vaknad,

Tog sig om hakan och fann snart,

Att fast theologia strök fart,

Satt kragen qvar, en smula raknad.

– Nej, det måste vara af Clewberg, sade Porthan skrattande. – Jag känner den gynnaren. Pojkaktig som synden, och ändå en äkta musernas älskling!

– Auctor anonymus, skämtade Calonius. – Åtminstone ville jag ej råda honom att med detta opus speciminera för domkapitlet. Men hvad säger du, om vi skulle införa stycket under rubrik: »öfversättning från franskan»11?

– Nej, sade Porthan, som höll sträng disciplin med ungdomen. – Ne gutta quidem, icke en droppe deraf, får spillas ut öfver Auroras tystlåtna läppar.

– Jag förstår – skrattade Lindqvist. – Icke en droppe af det der »absolut dödande giftet», som endast kan fördrifvas med kyrkans modersmjölk, begagnad som purgermedel12.

– Vi, fortfor Porthan – kunna tåla en god dosis attiskt salt13, men på vår ungdom tror jag, att det i dag skulle verka värre än tobak. Det var en skandal, som icke nyligen timat i våra kathedrar. Den skägglöse grefvepojken har vändt upp och ned på akademiens fäder.

– Står det så skralt med fäderne – inföll Gustaf Weman, docent i finska literaturen, – så lägger jag af att svärja vid »våra fäders ben»14. Men gamla herrarne gå i smorläderstöflar; icke dimpa de öfverända för alla små grefvar.

– Det tror jag med, var svaret. – Pojken ensam hade ej varit farlig, men faran låg deri, att han var Mestertons onda samvete. Mesterton förde klubban som en rasande Herkules mot sitt eget läger, och Bertelsköld riktade slaget. Trots all Gadolins vältalighet, led theologin ett mördande nederlag.

– Riktigt. Och derföre har anonymus begrafvat henne, instämde Calonius.

– Mina gode herrar, återtog Porthan allvarsamt – vi kunna leka med elden och amusera oss en stund med de fladdrande gnistorna, men jag fruktar mycket att vi ännu upplefva den dag, när af denna lekande låge blir en förhärjande brand. Det är hvarken en öfvermodig student, eller en i sina termer förtorkad professor, som oroar mig. Det är den lösliga franska tidsandan, som strömmar in genom alla fönster15 och en dag skall förstöra alla grundliga studier. Seklet må tvifla och kritisera, jag har ingenting deremot; tvärtom anser jag kritiken för den skärseld, som skall pånyttföda vetenskaperna. Ett litet strå tänker också jag att draga till stacken; jag har nyss plundrat finska nationen på dess ryktbara härkomst från Israels tio stammar16. Men till sanningen komma vi icke genom toma, metafysiska termer, så långa, att man kan slå ihjäl hundar med dem, eller genom ännu tomare franska negationer. Rousseau påstår, att bildningen förderfvar menniskan. Det är dit man vill komma, och theologins afskaffande är blott första steget.

– Hvad det angår – inföll Calonius – fruktar jag ingen Rousseau, så länge vi här i Åbo ha en Cerberus17 vid namn Porthan för latinska grammatikan18. Näst ekonomin, är hon bestämdt det bästa motgift mot franska extravaganser.

– Hvad skulle du göra med grefvepojken, om du blefve af rektor adjungerad19 i en disciplins kommission? frågade Lindqvist Calonius.

– Jag skulle näpsan och släppan, såvida ingenting bevisligen kan läggas honom till last, svarade den berömde juristen. – Jag skulle säga till honom: gå hem och drick surmjölk! Enligt Hartmans läkarbok, skall detta medel vara utomordentligt nyttigt för het blod20.

– Och du Porthan? frågade Weman.

– Jag skulle relegera honom på ett år, svarade den stränge forskaren lugnt.

– Man skall få se, att rektor är af samma mening, yttrade Lindqvist. – Porthan är Hassels öra och arm. Men skada är det på unga Bertelsköld; han är mathematik från hjessan till fotabjället.

– Jag kunde tillägga, återtog Porthan – att han är romare från hjertat till tungan, och Gadd eller Kalm skulle säga oss, att han är född till naturforskare. Men om han än vore en son af Apollo sjelf och bure under sin panna alla vetenskapens mysterier, så måste han böja sig för det som är mer än han, och det är vårt universitet. Vår tids fara ligger deri, att individen sätter sig öfver det allmänna. Bror Lindqvist borde som mathematikus medgifva, att det hela är större än hvar och en af dess delar, och Calonius kan ej vilja bortskänka en iprick af lagen. Fiat justitia ...

– ... et pereat mundus*, skämtade lagtolkaren. – När man hör Porthan i dag, skulle man anse honom för en Draco21 eller allraminst för en Cato22; men jag har sett honom gråta som en förälskad herde, när hans syster i höstas fick kopporna och var nära att mista sin vackra hy.

– Du advocerar! skrattade Porthan. – Min syster var nära att mista ögonen.

– Nå ja, återtog Calonius, – der hören J, att han bekänner. Och han, som i dag vill relegera ett snille, som han sjelf är förälskad i, för det att pojken råkar vara en smula lösmundt, han är i morgon färdig att skänka sin enda rock åt en försupen karl, för hvilken han i öfvermorgon får betala sin halfva lön uti borgen. Men apropos af grundlighet, så har jag här ett annat poem, som du kan införa med godt samvete, ty det innehåller icke en sticka theologi. Hör bara:

Om uppå grundlighet all qvickhet vore bygd,

Om alltid af godt vett godt hjerta ägde skygd,

Om blyghet vore prof af ärbarhet och dygd

Och artighet ej nånsin skild ifrån en nödig blygd;

Jag skulle utan fara

Lättrogen alltid vara*.

– Se der ha vi Calonius på styfva linan! utropade Porthan triumferande, och Aurora-sällskapet instämde med sitt hjertliga löje23.

Fotnoter till detta avsnitt

* Må rättvisan hafva sin gång och verlden förgås.

* Tidningar, utgifne af ett Sällskap i Åbo 1771, N:o 16.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Aurora-Sällskapet – vittert humanistiskt-fosterländskt sällskap stiftat i Åbo 1770 av Henrik Gabriel Porthan, Carl Fredrik Fredenheim och Pehr Juslén (Gunnar Castrén, »Sällskapet Aurora» 1901, s. 147). Sällskapet grundade Finlands första tidning Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo 1771. Aurora – morgonrodnaden.

2 otidigt – oförskämt.

3 en blifvande talrik afkomma – Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo utkom 1771–1785 och efterträddes av Åbo Nya Tidningar 1789, Åbo Tidningar 1791–1799, Åbo Tidning 1800–1809 och Åbo Tidningar 1820–1861. Åbo Allmänna Tidning 1810–1819 var en officiell tidning.

4 en nummers – n-genus om nummer användes frekvent i svenskan i Finland.

5 den glada vetenskapen – skaldekonsten.

6 curieuse – (fra.) egendomlig, kuriös.

7 Sampt – arkaiserande stavningsvariant av samt.

8 Theologia Naturalis – (lat.) naturlig teologi: den kunskap om Gud som man kan nå genom sitt förnuft.

9 præstafven – prestaven: den florbehängda staven som bärs före likkistan.

10 pleureuse – fransk stavning av plörös: kläddetalj som hörde till 1700- och 1800-talens sorgdräkt.

11 »öfversättning från franskan» – Sådana underrubriker kunde förekomma i Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo. Deras uppgift var eller kunde vara att skapa distans mellan innehållet och författarna-redaktörerna.

12 purgermedel – laxermedel.

13 attiskt salt – skämtlynne.

14 svärja vid »våra fäders ben» – Citatet: Apokryferna, Bar. 2:24.

15 den lösliga franska tidsandan, […] alla fönster – I elfte berättelsen, kap. 16 »I statsmannens kabinett» använder Topelius samma uttryck med samma kritiskt laddade innebörd: »de franska sederna strömmade in med verldens luft» (s. 859, r. 26), medan han vid samma tid i förordet till första delen av Läsning för barn (1865, s. VI) tvärtom talar om behovet att »öppna fönstret och låta den friska luften strömma in genom barnkammaren».

16 jag har nyss […] Israels tio stammar – Porthan ansåg på 1760-talet att finska språket var besläktat med hebreiska, men påverkad av den källkritiskt inriktade tyska historikern Schlözer övergav han den uppfattningen på 1770-talet.

17 en Cerberus – en barsk portvakt; efter det trehövdade hundmonstret som bevakar dödsrikets port i grekisk mytologi.

18 grammatikan – parallellform till grammatiken.

19 adjungerad – tillfälligt förordnad.

20 drick surmjölk! […] nyttigt för het blod – Enligt humoralpatologin, som var det förhärskande medicinska paradigmet in på 1800-talet, orsakas sjukdom av störningar i balansen mellan kroppsvätskorna (blod, slem och galla). Balansen ansågs kunna återställas genom bl.a. förändringar i dieten.

21 Draco – Drakon, atensk lagstiftare (600-talet f.Kr.) vars lagar ansågs stränga och därför sades vara skrivna med blod.

22 Cato – Cato d.ä. (234–149 f.Kr.) motsatte sig den grekiska kulturens inflytande på den romerska och verkade som censor med stränghet mot avvikelser från gammal romersk sed.

23 löje – munterhet, godmodiga humor.

18. Biskop Mennander.

Paul Bertelsköld gick från disputationsakten med hela stoltheten af en ung stridshäst, som första gången varit i elden. Han hade tagit revange på desse högmodige theologer, som mästrat och förhånat honom. Han hade slungat ett fritt ord midt i pannan på den murkna institution, som ville binda hans öfvertygelse. Han hade varit den förste, som vågat trotsa de föråldrade läror, för hvilka alla andra böjde knä, och han hade bragt universitetet att darra. Med högburen panna, glödande kinder och blixtrande ögon, banade han sig väg genom den täta studentskaran, der han med ens vunnit flera fiender och flera vänner, än någon annan af hans jemnårige, och styrde vägen till sin vän Clewberg, ty han hade sina skäl att icke gerna gå hem till Surutoin.

Under vägen kände han en tung hand på sin axel och hörde Leos grofva stämma, – samme Eudoxius Lejonfäll, på hvars plats han nyss med så allmänt uppseende hade vikarierat uti kathedern.

Den fromsinte mannen var i en underlig och mycket upprörd sinnesstämning. Han gret och han skrattade, han svor och välsignade sig. Han var ju prestkandidat och det gällde hans examen, det gällde hela hans framtid, ifall de theologiske fäderne kommo underfund med att det var han, som i sin oskuld tillställt detta spektakel. På fakultetens och egna vägnar hade han största skäl att vara förbittrad på Paul, och ändock var han förtjust i sin väns käckhet. Han kunde ej hjelpa det, han måste stå på sin väns sida, efter det var för hans skull, som Paul hade råkat i denna vidlyftighet1.

– De ropade der i akademin, att de tänka gifva dig stryk, sade Leo; – men den som sträcker ut ett finger, skall få betaldt med en näfve. Jag tänker det kan vara så godt att jag följer dig ett stycke, ty Hellman och Aulin och de andra prestgesällerna, som komma derborta, ha ingenting godt i sinnet mot dig.

Paul tackade och menade att han skulle nog reda sig utan biträde, men Leo var envis. De kommo till Clewberg, och Leo stadnade som skyltvakt2 utanför porten.

Den sedan så berömde Abraham Niklas Clewberg, adlad Edelcrantz, var vid denna tid en sjuttonårig student, omhuldad af lyckan alltfrån sin barndom. Han var ensam arfvinge till en icke obetydlig förmögenhet, en vacker gård och ett rikt bibliothek; var sjelf utrustad med naturens yppersta gåfvor och hade fått den mest vårdade uppfostran. Fritänkande, fint bildad, älskvärd, intelligent i hela sin personlighet, var han född till statsman, verldsman, hofman; och likväl hade sånggudinnorna utkorat honom till deras synnerliga älskling. Så ung han var, fanns i Åbo och Finland vid denna tid endast en man, nemligen Kellgren, – och han ännu knappt mer än ett råämne – hvilken redan så klart som Clewberg förebådade och afspeglade det kommande gustavianska tidehvarfvet.

Clewberg var på engång naturforskare, filosof och literaturhistoriker. Paul fann honom i en ljus, luftig pavillon3 med utsigt mot trädgården, upptagen med att ordna en rik fjärilsamling, medan bredvid honom på bordet lågo uppslagna ett band af franska encyklopedin4 och Raynals historia om de indiska kolonierna5.

– Du kommer just lagom för att svalka dig med ett stycke encyklopedi efter den unge Herkules’ strid med Giganterne; ifall du ej hellre föredrager att hjelpa mig ordna mina fjärilar! utropade Clewberg gladt. – Se här hvad Diderot skrifver om theologerne under rubriken Christianisme.

Och de två ynglingarne satte sig att göra sina anmärkningar vid en af dessa gäckande, all kristendom förnekande artiklar6, hvaraf den franska encyklopedin öfverflödade. Om en stund inbars till dem en enkel, men för tvenne studenter i Åbo ovanligt väl tillredd middag. Den snillrike vännen förstod så väl att vända förmiddagens hela strid till ett gyckel, att Paul slutligen, när klockan närmade sig fyra, med lättare hjerta begaf sig till biskopen, fast besluten att icke låta den mäktige prelaten imponera på sin öfvertygelse, ej heller underkasta sig något slags afbön för de förolämpade theologerne.

Leo följde honom till biskopsgården. – Det är så godt att du har en ärlig själ vid din sida, när du sticker hufvudet i lejonets gap, sade den trofaste vännen.

Oaktadt alla sina föresatser, kände Paul sitt hjerta klappa med hastigare slag, när han stod inför akademiens mäktige prokansler, som jemte rektor, professor Hassel, redan väntade honom.

– Unge man, sade biskopen med vänlig värdighet, – du har i dag svårt förbrutit dig mot den aktning du är skyldig dina lärare och vår heliga religion. Emedan jag hoppas att du gjort det mera af oförstånd och af ungdoms lättsinne, än af öfverlagd afsigt, har jag kallat dig hit, för att höra hvad du har att säga till ditt försvar.

– Jag tackar ödmjukast för eders högvördighets goda tanke om mig – svarade Paul med lätt ironi och i början något sväfvande röst. – För att icke visa mig oförtjent deraf, så bekänner jag fritt, att jag handlat efter min öfvertygelse. Jag har trott, att tanken är fri. Jag har trott, att man vid en offentlig disputationsakt skulle ha rätt att begagna alla vapen mot åsigter, dem man anser för falska.

– Icke alla vapen, sade biskopen strängt. – Det är endast vilden, som brukar förgiftade pilar, och Sveriges rikes lag straffar hädelse mot Guds ord med döden. Din fria tanke ansvarar endast för Gud, men ditt fria ord är en handling, som måste böja sig under lagen. Det är icke vanligt, att man vid din ålder äger en öfvertygelse, men äfven om du ägde en sådan, ger den dig ingen rätt att derföre smäda andras; minst dina lärares. Du har förvändt och förlöjligat opponenternes framställningar; du har drifvit gäck med det heliga ordet, och endast med en uppriktig ånger, endast med en fullständig afbön kan du ännu afvända ditt förtjenta straff.

Paul teg. Han hade väntat sig detta.

– Jag vill vara mild mot din ungdom – fortfor biskopen vänligare. – Säg mig här uti rektors närvaro, att du ångrar din öfverilning, och då vill jag tillåta dig att i morgon i Consistorium7 framföra din afbön till officianterne8 vid disputationen.

– Jag skulle fela i den vördnad jag är skyldig eders högvördighet, sade Paul – om jag hycklade en ånger, som jag ej känner. Jag skulle förnärma mig sjelf, om jag underkastade mig att afbedja det, som jag anser för hvarje fri mans rättighet.

Ett moln for öfver biskopens ädla panna, men det vek ånyo, och han fortfor med deltagande allvar:

– Så ung och redan så djupt smittad af tidens villfarelser! Jag igenkänner förebuden af den trotsiga tidsanda, för hvilken ingenting mera finnes heligt på jorden. Men jag besvär dig, unge man, – ej som din förman, men som din faderlige vän, hvilken önskar ditt väl, – tro ej denna trotsets och förnekelsens sjelfviska ande, som går genom verlden! Var ödmjuk; det är din sanna ära. Böj dig för din pligt; det är den sanna friheten och förnedrar icke ditt mod. Försaka ditt blinda öfvermod. Haf aktning för dina lärare och för det heliga, som skall stå bergfast qvar genom alla tidernas stormväder. Man har sagt mig, att du är en lofvande yngling. Förspill ej ditt timliga och eviga väl genom ett otidigt trots. Tänk på ditt fädernesland, som du kan gagna, och på dina föräldrar, som vänta af dig sin ålderdomsglädje. Erkänn och afbed din öfverilning, så vill jag låta allt vara glömdt!

Der låg så mycken välvilja, så mycken värdighet i biskopens ord, att Paul mot sin vilja kände sig rörd. Denna hjertliga förmaning, så olik det bemötande han förut hade funnit hos de theologiske fäderne, hade han icke väntat sig. Han var dock en oerfaren, godhjertad yngling, och med godhet kunde hans trotsiga lynne lindas kring fingret. Han vacklade i sitt beslut.

Olyckligtvis ansåg sig rektor, den gamle hederlige Hassel, böra taga fasta på ynglingens ånger och inföll med torr, afgörande ton: – Tacka hans högvördighet, Bertelsköld, och bed honom förlåta ditt okynne! Sedan infinner du dig i morgon klockan 10 i Consistorium.

Detta var att kasta en så vatten öfver Pauls uppflammande bättre känslor. I ögonblicket var han åter den trotsige ynglingen, som kände sig strida för tankens frihet mot tyranni och samvetstvång.

– Jag tackar för eders högvördighets välmening, yttrade han – men jag har redan sagt, att jag ej kan begagna mig derutaf.

– Betänk dig väl, unge man; det gäller din framtid! sade biskopen missnöjd.

– Jag har betänkt mig och hoppas att sörja sjelf för min framtid, förklarade Paul med fast röst.

– Då – svarade biskopen – förvisar jag dig på ett år från Åbo akademi, och derefter står det dig fritt att återvända, så framt du gör afbön.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 vidlyftighet – olägenhet, besvärliga situation.

2 skyltvakt – parallellform till skiltvakt: vakt som står på post.

3 pavillon – fransk stavning av paviljong.

4 franska encyklopedin – Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers, stilbildande franskt uppslagsverk som utkom 1751–1780.

5 Raynals historia om de indiska kolonierna – Den franska upplysningsfilosofen och historikern Guillaume Raynals Histoire philosophique et politique des établissements et du commerce des Européens dans les deux Indes, under medverkan av Denis Diderot, utkom i sex band 1770.

6 hvad Diderot skrifver om theologerne under rubriken Christianisme […] all kristendom förnekande artiklar – Den franska författaren och filosofen Denis Diderot (1713–1784) var den drivande kraften bakom uppslagsverket Encyclopédie (se kommentar ovan) som han både redigerade och medverkade i. Encyklopedisternas måltavla var framför allt teologerna, som Topelius låter Clewberg säga, och katolska kyrkan.

7 Consistorium – Konsistoriet, professorskollegiet, akademins egen högsta myndighet.

8 officianterne – preses, respondenten, opponenten m.fl. vid en disputation.

19. Sorger uti det sorgfria.

Samma dag på eftermiddagen återvände Erik Ljung från staden till Surutoin. Hans panna var mulen, hans blick nedslagen, hans gång långsam. Han såg knappt barnen, som glada och stojande sprungo honom till möte.

Vid trappan mötte honom den trogna deltagarinnan i alla hans fröjder och sorger. – Hvad har händt? frågade hon, i det att hennes ömma, forskande öga sökte att genomskåda molnen på hennes makes panna.

– Jag fruktar – svarade Erik – att min dröm var endast alltför mycket en profetia. Du minns, att Bertelsköldarnes stammoder lofvade mig tio lyckliga år; – de äro förbi, och nu komma sorgerna till vårt lyckliga Surutoin.

– Är du en naturforskare och tror på vidskepliga drömmar! bannade honom den trogna makan. – Var en man, Erik, och berätta hvad som oroar dig!

– Också din store morbror, Erika, tror på ingifvelser, liksom han tror på en nemesis divina1; och huru kan man annat, om man tror på en försyn? Jag har ett enskildt bekymmer: morbror Lars har i dag uppsagt mitt lån.

– Men är det ej synd och skam? Det är då derföre vi mottagit och på allt sätt hyllat den gamle, orättfärdige gnidaren som gäst i vårt hus! Du har afstått åt honom ditt eget älskade arbetsrum, der du arbetar dubbelt lättare och der du känner dig hemma som snäckan i skalet. Du har villigt och utan ersättning lånat honom hästar och drängar. Du har försummat din dyrbara tid med hans många bestyr och ansträngt vår klena kassa, för att förbättra hans svältande hull, medan jag för hans skull försummat hundra angelägnare saker. Der ha vi tacken. Men icke skola vi fälla modet för det. Den gode Guden har hjelpt oss allt härintills: han skall äfven framdeles göra det. Jag skall skrifva till morbror på Hammarby: han skall låna oss så mycket han kan, och sedan skola vi sälja min brudklädning, som jag ej mera behöfver, och guldkedjan, som jag ärft af min mor, och så skola vi arbeta och spara, Erik. Du skall få se att det går.

Erik kysste sin raska hustru, och tårarna stodo honom i ögonen. – Det der är dig likt, Erika! sade han. – Jag har ju alltid sagt, att i hela botaniken finns ingen så rar planta som du.

– Åh, prata du! skrattade hon och slog sina armar kring hans hals, för att dölja, äfven hon, en tår, som ville smyga sig fram under hennes klippska ögonhår. – Det der är ingenting, när Gud låter oss hafva helsan.

– Så tror jag med, sade mannen – och jag skulle ej misströsta, när jag har dig, som är född till finansminister. Men det är också ej skulden, som mest bekymrar mig.

– Jaså? Då är det Paul! inföll Erika med sin snabba förmåga att fatta allt klart.

– Han är relegerad! svarade Erik.

– Hvad säger du! För spel?

– Jag önskade nästan att det vore för någon dumhet, fastän han redan skaffat mig många sömnlösa nätter. Men i dag har han responderat för Alanus, drifvit gäck med bibeln och varit otidig mot professorerne. Biskopen ville ställa allt till rätta med afbön, men tror du, att Paul gick in derpå?

– Nej, det kunde jag ha sagt dem förut.

– Det skedde helt nyss. Han vägrade, och följden blef, att han förvisades på ett år från akademin, med vilkor att likväl göra afbön, ifall han vill komma tillbaka. Man säger, att Hassel rådgjort med Porthan, och Porthan är sträng som en romare i sådana saker.

– Det är en ful historia. Att vara näsvis mot professorerne, nå det är dumt och pojkaktigt, jag medger det, men icke vore nu det så himmelsskriande. Annat är det med bibeln: det är rysligt, Erik! Har den stackars gossen verkligen kommit så långt?

– Gud vet bäst, att han icke har lärt det i vårt hus åtminstone. Men hvem kan beräkna hvar alla snöflingor falla i vinterluften? Paul har sedan ett år läst en mängd franska författare, som ej äro bra, och så har han blifvit intim med Clewberg, du vet.

– Den hygglige studenten?

– Ja, också vår Paul är en älskvärd gosse, men ... Kort sagt, det ligger i tidens luft, och just de bäste blifva först anstuckne af miasmerna2. Hade Paul varit ett normalt hufvud, med lagom vett och lagom ärelystnad, hade han sannolikt blifvit en hederlig medelmåtta, som hans far och mången annan bra karl. Men nu har han ärft af sin mor det utomordentligt skarpa hufvudet och det stormiga, trotsiga hjertat. Han blir antingen ett snille eller en usling af första ordningen, aldrig en vanlig menniska, och det hade vi bort besinna, vi som känna honom.

– Ni, gode herrar, ären alltid kloka efteråt, svarade Erika, leende i all sin bedröfvelse. – Men nu är det ej fråga om hvad vi bordt göra, utan om hvad vi nu böra företaga oss. Min tro är, att Vår Herre skickar stormen att rensa luftkretsen och motgången att härda menniskan. Der ha i Pauls hufvud samlat sig osunda dunster från tidens luft; molnen ha laddats, ett åskväder var oundvikligt, men det gör honom godt. Nu beror allt på att vi ej lemna honom handlöst åt sig sjelf i denna kris. Han måste således resa, säger du?

– Inom tre dagar måste han lemna staden.

– Godt. Resa skulle han ju i alla fall. Han reser naturligtvis först till sina föräldrar. Men du reser med.

– Jag? sade Erik förvånad. – Det var ju du, som var så bestämdt emot min förra reseplan?

– Din förra reseplan har intet att skaffa med denna, svarade Erika beslutsamt. – Du reser icke till Afrika, min vän. Du reser med Paul till hans föräldrar på Falkby. Der redogör du för din förvaltning af deras anförtrodda klenod och rådgör med dem huru man efter detta bör arrangera med Paul. På fram- eller återresan besöker du Hammarby och rådgör med morbror Linné om våra egna affärer.

– Och du blir ensam, Erika?

– Jag sköter under tiden barnen och Surutoin, planterar kål och sparar in penningar. Jag är född för finanserna, påstår min man.

– Du är född till en krona! utropade Erik förtjust. – Katharina den andra kan ej regera Ryssland bättre, än du regerar vårt rike Surutoin. När jag rätt betänker, är ditt förslag, nu som alltid, det enda praktiska. Det är afgjordt. Paul och jag resa i öfvermorgon. Lyckligtvis lär äfven vår gäst blifva färdig att resa vid samma tid.

– Vår gäst skall få höra ord och inga visor, innan han reser, sade Erika harmfullt. – Det förekommer mig, som skulle den gamle snålvargen ha någon plan i sinnet. Han sitter ibland långa stunder, utan att höra eller se hvad här föregår kring honom. Jag fruktar, att han blir kollrig af idel girighet. På rätt är det icke.

– Han har troligen någon ny spekulation i hufvudet.

– Nej, det är något annat, fastän jag ej kan utgrunda hvad. Har Paul betalat sin spelskuld?

– Jag hörde mig före i går, och han har i sista stunden riktigt betalat alltsammans. Men huru, det vet jag icke.

– Det måste du veta. Han får ej lemna skulder i Åbo.

– Det är också min mening. Jag har en misstanke, som jag knappt vågar tillstå.

– Skulle han råkat i händerna på den tyske undergöraren?

– Det är då märkvärdigt, att du genast hittar den rätta tråden. Jag hörde först i dag, att man sett honom gå in i det illa beryktade huset.

– Hvem är då denne doktor Martin? Och hvad gör han här?

– I hans pass står han uppgifven som en af dessa dussin-qvacksalfvare, hvilka i Göttingen eller Jena köpa sig doktorsgraden, och det enda man vet om honom, är att han sysselsätter sig med kemiska studier. Men hvarföre han vistas i Åbo, vet ingen. Hvad folket pratar, är ej mycket att fästa sig vid, men jag skulle ej gerna se, att Paul gjort bekantskap med en så tvetydig person och kanske lånat pengar af honom.

– Låt mig försöka att taga reda derpå. Der ser jag Paul komma vid trädgårdsgrinden. Ser han ut som den, hvilken lidit ett nederlag? Nej, så stolt som en fältherre efter en vunnen drabbning öppnar han grinden och närmar sig hitåt ...

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 nemesis divina – (lat.) gudomlig vedergällning.

2 miasmerna – »smittämnena».

20. Själahandlaren.

Klockan mellan 10 och 11 på aftonen, samma dag när Paul Bertelsköld upplefde en så afgörande vändpunkt i sitt unga lif, smög sig en lång, men krökt gestalt med varsamma steg genom porten till den förfallna gård, som beboddes af doktor Martin Weis. Han ringde de vanliga slagen, blef insläppt och fann den vise doktorn upptagen af sina kemiska preparater i samma laboratorium, der Paul några dagar förut varit vittne till så mystiska tilldragelser. Vid skenet från ugnen igenkändes den gamle Larssons drag, som röjde en stark sinnesrörelse, under det att intet muskelspel uti doktorns kalla, fårade ansigte gaf tillkänna att han hvarken afböjde eller önskade detta besök.

– Jag kommer – sade Larsson – för att, efter vårt aftal i går, få veta de närmare vilkoren för vår öfverenskommelse och tillika öfvertyga mig, att herr doktorns konst håller profvet.

– Jag kan ej påminna mig, att vi uppgjort något aftal, svarade doktorn kallt. – Ni har önskat lära er konsten att göra guld, och jag har svarat er, att denna konst är ej något handtverk eller fabrik, utan en ringa del af den insigt uti naturens hemligheter, hvilken är förunnad åt högst få dödlige. Jag har vidare sagt er, att en sådan insigt icke kan läras på samma sätt som man lär sig att smälta jern eller sjuda potaska1, utan att den är frukten af en hel lång lefnads djupa forskningar och mödosamma ansträngningar. Mina vilkor, säger ni? Kläd af eder femtio år af ert lif, som man afkläder en sliten rock; blif åter tjugu år, och jag vill se hvad jag kan göra af er.

– Jag vet att jag är för gammal, sade Larsson förlägen, – och jag begär icke att ni skall inviga mig i er konst. Men om det vore möjligt att ni tillredde åt mig ett slags droppar, tinktur eller hvad ni kallar det, som hade äfven uti en oinvigds hand den kostbara förmågan att förvandla alla metaller till guld, så ville jag fråga er om priset, ifall jag skulle ha lust att köpa det af er.

– Priset? Och köpa säger ni? Med hvad skulle ni då köpa er guldtinktur? Kanhända med samma guld, som ni tillverkar dermed? Eller kanske med trasiga papperslappar, som kallas sedlar och som skola betyda guldets värde? Hvad är priset på kunskapen? Köper ni solsken? Köper ni helsa eller långt lif? Min konst och mina tinkturer köpas lika litet som de.

– Jag förstår, att här ej kan vara fråga om vanlig handel, återtog Larsson, synbart brydd, – men just derföre ville jag fråga om jag ej på något annat sätt kunde göra er en motsvarande tjenst. Om ni t. ex. skulle önska er titlar och äreställen? Jag är rik, jag behöfver ej ert guld, men det skulle roa mig ... af en oskyldig lust att uppdaga naturens hemligheter. Derföre ville jag tjena er med mitt inflytande, med mina rekommendationer. Jag har varit riksdagsman, jag tillhör det rådande Mösspartiet. Ni skulle ej ångra er, att ha gjort mig en tjenst.

Doktorn höjde föraktligt på axlarne. – Titlar? Äreställen? Tror ni, att någon titel eller något äreställe kan uppväga den vises medvetande om sin makt öfver gudomliga och menskliga ting?

– Ursäkta, jag ville ej förolämpa er. Men när jag ser er bebo detta tarfliga hus, föreställer jag mig, att ni skulle kunna hafva det mycket beqvämare ... för edra studier.

– Och hvad hindrar mig att köpa hela ert fattiga Åbo, ja hela ert öde och isiga land? Dertill felas mig hvarken makt eller penningar, om jag vill. Men jag vill icke; jag är nöjd att få lefva och arbeta i lugn. Derföre har jag uppsökt detta tarfliga bo, likasom den ädla perlan döljer sig i den oansenliga musslan.

– Men er helsa, herr doktor, skulle befinna sig bättre utaf ett vackert och sundt landtställe, som jag skulle kunna förskaffa åt er.

– Min helsa? Huru gammal tror ni mig vara?

– Fyrtio, högst femtio år, om jag ej misstager mig.

– Lägg en gång fyrtio och vidare fyrtio till, så kommer ni sanningen något närmare. Jag var ett barn, när den store Gustaf Adolf drog ut till Tyskland och mins honom ännu ganska väl. Min moder bar mig på armen, när folket kysste hans elghudskyller2 i Naumburg. Jag stred som yngling på bron vid Prag, när Königsmark stormade staden. Jag har fäktat under Piccolomini, under Turenne och Condé. Sedan drog jag mig tillbaka till studierna; arbetade under Leibnitz i Tyskland och under Newton i England. Kort sagdt, jag är för närvarande etthundrafyrtiofyra år gammal och inser icke hvarför jag ej skulle upplefva en dubbelt så hög ålder, eller snarare uttänja mitt lif i så många sekler jag sjelf behagar. Derutaf kan ni döma hvad ett landtställe uti edra ödemarker skulle bidraga till min helsa.

Larsson betraktade honom misstroget och likväl stum af förfäran. Ett knappt märkbart löje, likasom en blink3 af ispiggar, spelade öfver doktorns läppar och han tillade:

– Sådant förvånar er? Jag medgifver, alldeles vanligt är det väl icke. Men för den, som kastat en blick bakom förlåten, innebär detta icke det minsta förundransvärdt. Har ni aldrig hört talas om lifstinkturen?

– Jag har hört talas om allehanda bedrägeri, som qvacksalfvare brukat med sådana varor, svarade Larsson skarpt, ty han var ingalunda lätt att lura, när den tråd tappades, som ensam utgjorde hans själs fångkedja. – För resten, tillade han – är jag en kristen menniska, som ej vill hafva att skaffa med trolldom.

Doktorns drag förvredos till ett slags vänligt smålöje. – Hagelwetter!4 sade han, – hvem är ej kristen? Det gifs endast många naturliga saker, som ej stå i skriften. Och efter ni är en kristen, så vill jag svara på edra frågor, att lifstinkturen, som är den högsta af alla hemligheter och ett utflöde af sjelfva den substans, hvaraf verlden lefver, denna oskattbara tinktur kan jag på intet vilkor bortskänka. Hvad deremot guldtinkturen angår, som är ett kemiskt extrakt, potentieradt af stjernornas inflytande, så kan ni utan synnerlig svårighet få den till skänks. Sådant gör jag mer än jag sjelf kan använda.

– Till skänks? frågade köpmannen.

– Jag har ju redan sagt, att den ej kan betalas. Hela er rikedom skulle ej kunna ersätta mig så mycket af denna tinktur, som rymmes uti en thékopp. Jag kan skänka er den. Men blott med ett litet förbehåll.

– Hvad skulle det vara?

– Ni förpantar åt mig er själ.

Larsson trodde sig ha hört miste. – Ursäkta, sade han, – jag har blifvit något lomhörd de sednare åren.

– Ni förpantar åt mig er själ, upprepade doktorn kallt.

– Hvad vågar ni begära? utropade köpmannen uppbragt. – Är jag en narr, eller är ni djefvulen sjelf?

– Endera; men det förra är sannolikare än det sednare, svarade den mystiske mannen, utan att förändra en min. – Jag trugar ej mina skänker på någon. Kan ni vara mig förutan, så var säker att jag kan ännu lättare umbära er.

– Herre, om ni handlar med själar, så är ni antingen en skurk, eller en förryckt. Jag vill ingenting hafva att skaffa med er.

– Så gå er väg! Hvad har jag med er att göra?

Larsson tvekade. – På hvad sätt skulle jag förpanta min själ åt er? frågade han, synbart villrådig.

– Helt enkelt på det vanliga sättet. Med en liten enkel nålrispa i armen och sedan med ett kontrakt, ställdt på doktor Martin Weis och undertecknadt med ert blod. Det är en formalitet, som vi kemister behöfva, för att ställa den person, åt hvilken vi lemna tinkturen, under stjernornas inflytande. Ni vet nu hvad ni önskat veta och kan fritt gå er väg. Jag har annat att göra, än att försumma min tid med en krämaresjäl.

– Huru mycket ger ni mig af tinkturen, ifall jag går in på ert vilkor?

– Till en början denna flaska, – svarade doktorn, framtagande samma lilla kristallflaska, som han visat Paul. – Hon innehåller 199 droppar, och dermed kan ni förvandla 5 970 lod5 guld. Det gör ej mer än 143 280 riksdaler, men ni kan ej genast uträtta allt.

– Och ni begär ingenting annat?

– Ingenting.

Köpmannen teg en stund och öfverräknade hvad han kunde riskera. På ena sidan en formalitet, hvilken ej kunde vara allvarsamt menad; på andra sidan den då för tiden redan ofantliga summan af 143 280 riksdaler att börja med.

– Jag går in på kontraktet, svarade han.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 potaska – stavningsvariant av pottaska: kaliumkarbonat; används bl.a. i glastillverkning.

2 elghudskyller – uniformsrock som bars under rustningen eller utan rustning.

3 blink – blänk.

4 Hagelwetter! – (ty.) Himmel! (eg. hagelstorm.)

5 5 970 lod – ca 80 kg; ett lod motsvarar drygt 13 g.

21. Olika lofsånger.

Paul Bertelsköld hade skilt sig från de larmande vänner, som väntat honom utanför biskopsgården och hade i sinnet att föra honom i triumf genom staden. Han återvände till Surutoin med den stolta uppsynen af en segrare, men der var ett nederlag i hans inre. Efter den första berusningen följde en känsla af ofrid, som han förgäfves sökte förjaga. Han var missnöjd med allt: med Åbo, med Surutoin, med den stilla familj, i hvilken han lefvat; missnöjd med lifvet och i strid med sig sjelf. Der var en tomhet inom honom, och vårens herrlighet syntes honom en liflös ödemark.

Han gick genom trädgården. De första löfven voro nyss utslagna på björkar, lönnar och krusbärsbuskar. De första, omsorgsfullt vattnade narcisserna spridde i qvällen sin vemodiga doft. Svalorna flögo, bofinkarne sjöngo, myggorna dansade. Förr hade han haft sin glädje deraf: nu väckte det hos honom en känsla af ensamhet; der låg ett underligt qvalm i luften, och han påskyndade sina steg.

På den lilla kullen vid drifhusen stod en ung ek, som han sjelf planterat för två vårar tillbaka. Hur hade han ej älskat detta träd! Med hvilken öm uppmärksamhet hade han ej för ett år sedan gifvit akt på dess första bladknoppar, som förvissade honom att hans älskling lefde och ej hade frusit bort i den kalla vintern! Eken stod ännu löflös: det var tid att fråga honom: lefver du än? Men Paul hade i år glömt att skicka honom en blick. Han hade annat att tänka på; han gick tankspridd förbi.

Han kom till trappan. Salsdörren stod öppen, kanhända med flit. Han kunde ej passera obemärkt förbi till sitt rum. Att smyga sig undan, hade heller aldrig varit hans vana: nu kände han sig frestad att göra det, men när det var omöjligt, trädde han trotsigt in.

På Surutoin hölls hvar morgon och afton bön. Nu var timman för aftonbönen. Hela familjen och alla gårdens tjenare voro tillstädes. Cecilia Larsson läste, som vanligt, ett kapitel ur bibeln. Det var profeten Esaias, 28:de kapitlet.

»Ve den stolta kronan, de drucknas af Efraim, det falnade blomstret, hans lustiga herrlighets, hvilket öfver den feta dalen står, deras som af vin ragla. Si, en stark och mäktig af Herranom, såsom en hagelstorm, såsom ett skadeligt väder, såsom en vattustorm, den starkeliga infaller, skall kasta henne till jorden med makt. Att den stolta kronan, de drucknas af Efraim, skall med fötter trampad varda. Och det falnade blomstret, hans lustiga herrlighets, hvilket öfver den feta dalen står, skall varda såsom det bittida på sommaren mognar, hvilket förgås, medan man ännu ser det hänga på sina qvistar.»1

... »Så hörer nu Herrans ord, I bespottare! ... I sägen: vi hafva gjort ett förbund med döden, och ett aftal med dödens rike. När en flod kommer, skall han intet drabba på oss; ty vi hafva gjort oss lögn till en tillflykt och sveket till skärm. Derföre säger Herren, Herren alltså: Si, jag lägger i Zion en grundsten, en pröfvosten, en kostelig hörnsten, den väl grundad är: den der tror, han skall icke förskräckas. Och jag skall göra domen till ett rättesnöre och rättfärdigheten till en vigt. Så skall hagel drifva den falska tillflykten bort, och vatten skola föra skärmen bort. Att edert förbund med döden skall löst varda, och edert aftal med dödens rike skall icke bestå, och när en flod går fram, skall han förtrampa eder. Så ofta han framgår, skall han taga eder bort. Ty hvarje morgon skall han gå fram, om dagen och om natten; blott att förnimma ryktet, är skräck ... Så lägger nu bort edert begabberi, på det edra band icke skola hårdare varda; ty jag hafver hört ert förderf och en straffdom, den af Herranom, Herranom Zebaoth skall ske i all verlden.»2

Medan Cecilia läste, hördes ett sorl närma sig ifrån stadssidan. Det blef allt högljuddare, det spred sig i trädgården, det tycktes omringa huset. Läsningen upphörde. Pauls oroliga blickar flögo till fönstret: han igenkände den sorlande skaran. En lavin af mer än hundra studenter, hvilkas antal beständigt ökats under vägen från biskopsgården, utbredde sig i täta leder öfver det stilla Surutoin.

Alla dessa voro anhängare af tidens opposition. Få af dem hade gjort sig reda för den sak de försvarade, ännu färre hyste om den någon verklig öfvertygelse. Flertalet bestod af glada ynglingar, som med största nöje voro med om ett litet oväsen och följde sina anförare blindt hvart det bar.

Meningen var att tillställa för dagens hjelte ett slags ovation eller hyllning, för att ej säga en serenad. Men den akademiska sången var då, som mycket annat, ännu ett barn i sin linda och öfvades mest i koralmusik eller supvisor. Pacii företrädare, direktör Lenning, som i sitt anletes svett bearbetade detta ouppodlade fält, firade sina största triumfer, när studenterne adventssöndagen sjöngo i domkyrkan, eller deremellan uppvaktade prokansler, hans högvördighet biskopen, med någon latinsk hymn.

En stund hade skaran stadnat i villrådighet om lämpligaste valet af stycke för tillfället. En hördes föreslå den gamla skolsången Cæperit faustis avibus3; en annan ville hafva Puer natus in Bethlehem4. De öfriga ropade på Gaudeamus5, och deras mening blef segrande. Hela den manstarka kören, likagodt om de hade röst eller ej, uppstämde med mera ifver än framgång den sekelgamla studentvisan:

Gaudeamus igitur, juvenes dum sumus (bis6.).

Post jucundam juventutem,

Post molestam senectutem

Nos habebit humus.7

Men nu kom en liten förändring:

Vivat Academia, vigeant studentes! (bis.).

Pereant theologi!

Floreant hæretici,

Nec non respondentes!8*

– Hurra! Hurra! Lefve Paul Bertelsköld! ljöd ropet som ett stormväder genom den fredliga trädgården.

Dagen hade varit ovanligt varm för en så tidig vårdag, och mot aftonen hade himlen öfverdragits med moln. Just när studenterna slutat, stod en svart molnvägg i vester öfver hafvet, och ett par glänsande klara blixtar korsade himlahvalfvet, följda af ett majestätiskt thordön i fjerran.

En del af studenterne stodo som tysta åskådare af det praktfulla skådespelet, medan andra i deras ifver ännu fortforo att hurra för Paul Bertelsköld.

– Cecilia, sade Erik, – slå upp Psaltaren, att också vi må sjunga en lofsång.

Cecilia läste:

»Herren är konung; deraf fröjde sig jorden, och öarne fröjde sig, så många de äro. Moln och mörker äro omkring honom: Rättfärdighet och dom äro hans throns grundfäste. Eld går framför honom och uppbränner hans ovänner allt omkring. Hans ljungande lyser på jordens krets; jorden ser det och förskräckes. Bergen försmälta såsom vax för Herranom, för hela jordrikets Herre. Himlarna förkunna hans rättfärdighet, och alla folk se hans ära.»10

»Lofva Herran, min själ: Herre min Gud, du äst11 ganska stor; med höghet och herrlighet äst du beprydd. Ljus är din klädnad, som du uppå hafver: du utsträcker himmelen såsom en tapet. Du hvälfver med vatten din höga sal: du far i skyn såsom i en vagn och går på vädrens vingar. Du gör vädren till dina englar och eldslågorna till dina tjenare. Du hafver grundat jorden på hennes botten, så att hon icke rubbas i evig tid. Med djupen betäcker du henne såsom med ett kläde, och vatten stå öfver bergen.12 Du låter ut din ande, så varda all ting skapade: du förvandlar jordens ansigte. Herrens ära är evig: Herren gläder sig af sina verk. Han ser uppå jorden, så bäfvar hon: han kommer vid bergen, så ryka de. Jag vill sjunga Herranom i mina lifsdagar och lofva min Gud, så länge jag är till.13 Icke oss, Herre, icke oss, utan ditt namn gif äran, för din nåds och sannings skull!»14

Cecilia slutade, och med ännu ett par vackra blixtar drog det korta ovädret bort emot hafvet. Derute hade larmet småningom bortdött, den stojande ynglingaskaran hade vändt åter till staden, och qvällens frid hade återtagit sitt herravälde.

Barnen kommo, det ena efter det andra, för att kyssa sina föräldrars händer och säga godnatt. Utan att yttra ett ord, tryckte Paul sina vänners händer och gick till sitt rum. Han kände sig främmande uti detta lyckliga hem, der Herrens fruktan stod rundtomkring som en mur och allt, från narcissens låga stängel ända till menniskans högburna panna, blommade i välsignelse.

Fotnoter till detta avsnitt

* Den ursprungliga texten, som utbringar ett lefve för professorerne och åhörarne samt ett pereat9 för djefvulen, hade här blifvit ändrad till ett lefve för studenter och kättare, men pereat för theologerne.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 »Ve den stolta kronan, […] på sina qvistar.» – Jes. 28:1–4.

2 »Så hörer nu Herrans ord, […] ske i all verlden.» – Jes. 28:14–22.

3 gamla skolsången Cæperit faustis avibus – Erasmus »Sapphicum» som börjar med versen »Coeperit faustis avibus precamur» (Poems, Collected Works of Erasmus 85, s. 90; J. W. Ruuth, Björneborgs stads historia 1897, s. 129).

4 Puer natus in Bethlehem – (lat.) »Ett barn är fött i Bethlehem», medeltida trettondagspsalm med latinsk ursprungstext.

5 Gaudeamus – studentvisa av medeltida ursprung.

6 bis – (lat.) två gånger.

7 Gaudeamus igitur, […] Nos habebit humus. – (lat.) Låt oss alltså glädjas, medan vi är unga. / Efter den glada ungdomen, / Efter den besvärliga ålderdomen / Kommer myllan att få oss.

8 Vivat Academia, […] Nec non respondentes! – I följetongen (HT 19/12 1865) är strofen översatt i en fotnot: »Lefve akademien, lefve dess studenter! / Ned med theologerne! / Blomstre alla kättare, / Alla respondenter!»

9 pereat – (lat.) »ned med», »låt förgås».

10 »Herren är konung; […] folk se hans ära.» – Ps. 97:1–6.

11 äst – är.

12 »Lofva Herran, min själ: […] vatten stå öfver bergen. – Ps. 104:1–6

13 Du låter ut din ande, […] så länge jag är till. – Ps. 104:30–33.

14 Icke oss, Herre, […] sannings skull!» – Ps. 115:1.

22. Pauls dröm.

Paul satt vid det öppna fönstret och såg ut i majnatten. Hans irrande tankar sökte en hamn och funno ingen. Hans oroligt klappande hjerta sökte frid, men sökte förgäfves i himmelen och på jorden.

Hans kropp var trött, hans själ var än tröttare. Natten, ensamheten, tystnaden verkade söfvande. Hans föreställningar förvirrades, och han föll i en slummer, der han satt med handen under kinden och hufvudet lutadt mot fönsterposten.

Sof hans själ? Nej, hon upplöste sakta sina fjettrar, sväfvade bort och speglade för honom i drömmen en sällsam syn.

Han tyckte sig gå i trädgården, der han gick än i går. Han sökte något, och han visste ej hvad, men han sökte som hade det gällt hans lif. Han kom till kullen, der han planterat sin unga ek. Eken var fullöfvad sedan i går, men alla löf voro gula. Detta förvånade Paul. Är det redan höst? tänkte han vid sig sjelf.

Han såg sig omkring: björkar, lindar, lönnar stodo gula som eken; vissnad var gräsmattan och alla blomster förfrusna. Ingen fågel sjöng, intet bi surrade, ingen mygga dansade: allt var dödt och öde omkring honom.

Han såg längre, och floden var uttorkad, hafvet liknade en ofantlig dal, i hvars torra botten framskymtade nakna berg. Han upplyftade sina ögon: luftkretsen var försvunnen, hans fläktande hand kände intet motstånd; ingen andedrägt höjde hans bröst. Den fordom blå himlen var svart, – icke som ett åskmoln, hvars hotande kanter förgyllas af solen, men som ett bårtäcke1 öfver en graf.

Paul förskräcktes och såg emot staden. Der det gamla Åbo stått, var en förhärjad vildmark, och bland högar af grus låg en sammanstörtad ruin af den fordom så sköna, ärevördiga domkyrkan.

Han frågade sig sjelf hvad detta betydde. Var han förflyttad tusen år tillbaka eller tusen år framåt i tiden? Hade jordklotet blifvit ryckt ur sin bana och kastats så omätligt långt i gränslösa rymder, att ingen sol och intet lif mera kunde nå dess förvildade yta? Hvem hade »förvandlat jordens ansigte»2?

Allting var dödt, men han ensam lefde. Han sade till sig sjelf: »jag tänker, derföre är jag till.» Hvad mer? Detta var icke nog; han simmade som ett rotlöst fjun i ett strandlöst haf: han behöfde ett fäste. Han behöfde något att älska och något att lefva för.

– Hvem har dödat dig? sade Paul till den unga eken, ty hans hjerta var sorgset.

– Du! sade eken.

– Jag? – Och han ställde samma darrande fråga till blommorna vid hans fot, till ruinerna utaf staden, till den förhärjade ödemarken, till jorden, himlen och hafvet.

– Du! sade de.

Paul vredgades och bäfvade på engång. Han böjde sig ned, upptog en kiselsten, som aldrig hade ägt organiskt lif, och frågade stenen: – hvem har dödat dig?

– Du! sade stenen.

– Du! Du! Du! genljöd det i hela naturen, men det var icke ljud, som örat hörde, det var osägbara, qvalfulla ångestrop, som flögo från tingens väsen till Pauls. Och likasom hade alla väsen med ens fått makt att uttrycka sig, återljöd det från alla sidor omkring honom:

– Du har tagit vår Gud! Gif oss igen vår Gud! vår Gud!

– Hafven I icke materien? Och materien är evig! utropade ynglingen.

Djupen suckade. Sjelfva kiseln blygdes för sin evighet.

– Så hafven I menniskoanden; är icke det eder nog? sade Paul.

Vid dessa ord gick ett mördande hånlöje genom hela naturen. Den gula eken hof3 sig upp från sina rötter och tillbad gudsförnekaren; de vissnade blommorna kysste hans fötter, bergen bugade sig, ödemarkerna skälfde, jorden remnade under honom, och han sjönk med förfärande ångest ned i ett outsägeligt djup ...

Paul erfor en känsla som vore han död, och mer än död – tillintetgjord. Med stelnade, vanmäktiga vingar sökte hans tanke förgäfves att lyfta sig åter till medvetande af sig sjelf. Djupt, svart mörker omhöljde hela hans väsen. Och dock lefde der ännu hos honom något som ej kunde dödas, ej tillintetgöras. Men det var samma lif, som slumrar i fröet.

Ur det ogenomträngliga mörkret begynte då två glänsande punkter att framstå som stjernor på natthimlen. De klarnade, de syntes allt närmare, och slutligen igenkände Paul sin moders vackra ögon, som betraktade honom med den ömmaste kärlek. Han låg vid hennes barm, hon kysste med tårar af sällhet hans sköna, lockiga hufvud. Han var åter ett litet barn, frisk i sin själ, som nyponblomman i morgonens dagg; han var glad, lycklig, oskuldsfull. Allt var åter godt; all sorg var förgäten; hvad begärde han mer?

Då förde hans moder honom ut på den grönskande kullen och visade honom den soliga himmelen, det blå hafvet, den blomstrande jorden. Alla fåglar sjöngo som förr, allt doftade, allt sken af ungdom och skönhet. – Se, sade hans moder, – allt detta är Guds vittne! Allt detta prisar sin skapare. Paul, min son, vill du lofva mig, att aldrig förneka, aldrig öfvergifva din Gud.

– Ja, sade barnet.

– Så böj dina oskyldiga knän på den gröna kullen och prisa din Gud för hans oändliga nåd! sade modren. Och de knäföllo båda – och när Paul vaknade från sin sällsamma dröm, kände han sina kinder våta af tårar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 bårtäcke – svart täcke som lades över båren och kistan när den bars till graven.

2 »förvandlat jordens ansigte» – Ps. 104:30; jfr slutet på föregående kapitel, s. 1220, r. 14.

3 hof – hävde.

23. Två, som försvunnit.

Tidigt på morgonen väcktes Paul af sin vän och fosterfader, som uppmanade honom att göra sig färdig till afresa, emedan man hade lägenhet1 till Stockholm. Den österbottniska galeasen, förd af Jonas Pehrson, skulle afsegla redan i qväll.

– Resa? frågade Paul. Det hade han icke tänkt uppå.

– Du är ju relegerad, min stackars gosse! svarade Erik. – Resan kan ej uppskjutas. Här blir ingen fred vid akademin, så länge du stadnar qvar.

Paul teg. Gårdagens händelser, skymda af nattens drömmar, stodo nu klara för hans hågkomst. Ja, han måste bort, långt bort, det förstod han rätt väl; men att skiljas från dessa goda menniskor, som så hjertligt älskat honom och dem han gjort så många bekymmer, det uppfyllde honom med en oväntad sorg. Han tryckte Eriks hand och skyndade ut.

Han gick att uppsöka guldmakarn. Han hade ju föresatt sig att betala Eriks skuld. Hur hade han kunnat glömma denna tacksamhetspligt?

Han kom till det förfallna huset. Porten stod öppen, hvilket aldrig hade händt förr, och ingen lefvande varelse syntes till. Paul inträdde. Alla dörrar stodo öppna, likasom porten. Han gick till laboratorium. Allt var öde och öfvergifvet; mästaren, hans gamla dräng, hans flaskor, deglar och cirklar, alla voro försvunna. Endast den toma, slocknade ugnen stod qvar med några skärfvor af glas och klumpar af slagg.

Paul gick att fråga i grannskapet. Ingen visste något om doktorns försvinnande. Blott en gammal gumma – och hon var döf – hade om natten hört ett besynnerligt buller i den misstänkta gården. När Paul ville veta mera, skakade grannarne blott på hufvudet och menade: det vore väl, att han derinne ändtligen farit dit han skulle fara. Den unge herrn kunde vara nöjd dermed och skulle ej befatta sig med saker, dem man gjorde klokast att ej låtsa om.

När ingenting stod att göra, besökte Paul några vänner, för att säga dem sitt farväl.

– Res, sade Clewberg, – och vänd åter, när theologins sista timma har slagit! Du kan säga med Epaminondas: jag lemnar efter mig slaget vid Leuctra2!

Andra kamrater sökte att trösta honom med att professorerne skulle ångra sig; – och Porthan med! tillade de. De glada ynglingarne hade knappt ännu mornat sig efter gårdagens äfventyr. De förkunnade honom, att de icke ämnade släppa honom utan än ett hurra vid hamnen.

– Det är jag med om! försäkrade Leo. – Det är kanhända slut med min prestkrage, men det qvittar mig lika, med skall jag vara! Och skulle de der, som du vet, ha något ondt i sinnet mot dig, så lita på mina näfvar! Lita på labbarna, hjertans pojke! – Och gråten stod den trohjertade kolossen ända upp uti halsgropen.

När Paul återvände till Surutoin, hörde han till sin förundran, att gamle Larsson nyss afhämtat sina saker, för att återvända till Österbotten. Det stod icke rätt till med den gamle mannen. Han hade varit borta hela natten, och när han återkom, hade han i ett slags koller3 talat om att man ville stjäla ifrån honom någon oerhörd skatt.

– Jag har något att säga dig, yttrade Erika till Paul, vid det hon stökade i ett par kappsäckar, ditlade strumpor och skjortor, vek ihop näsdukar, räknade öfver klädnotan4, gaf pigorna ordres att rensa morotssängarna och tystade barnen med några ansenliga smörgåsar. – Kom, Paul; sätt dig här vid min sida och hjelp mig spänna kappsäckarna, så skola vi språka som gamla vänner.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lägenhet – tillfälle att resa.

2 Epaminondas: […] slaget vid Leuctra – Vid Leuktra 372 f.Kr. segrade den tebanske fältherren Epameinondas över spartanerna, som tidigare ansetts oslagbara.

3 koller – sinnesyrsel, galenskap.

4 klädnotan – tvättnotan, d.v.s. förteckningen över kläder som lämnats för tvätt; ordet förekom i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

24. Lexan och afskedet.

Erika Ljung, född Lindelia, var, enligt sin mans påstående, född till finansminister, men hon var äfven en af dem, som man kunde kalla hjertats polismästare. Hennes på en gång klara och varma ögon hade den förunderliga gåfvan att genomskåda töcken och känna, långt mer än utforska, huru det såg ut i ett menniskohjerta. Hon hade ej språkat en half timma med Paul, der de tillsammans packade och hopspände kappsäckarna, innan hon redan såg tvärt igenom honom och upptäckte der, bland annat, hans förbindelse med den mystiske guldmakaren. Detta gaf henne anledning till en lexa i hennes stil.

– Och om du utan möda kunde göra dig berg af guld, sade hon – hvad blefve du bättre för det? Spelarens vinst har ingen välsignelse. Till Spanien strömmade fordom alla Perus skatter, men hastigare, än de kommit, runno de ut igen, och landet blef fattigare och folket mera förderfvadt, än någonsin. Det är icke guld, det är arbete, bön och en rättskaffens vandel1, som göra menniskan rik. Vattnar jag mina krukor med varmt vatten, så kan jag inom kort tid drifva nejlikor och löfkojor att blomma, men derefter vissna de hastigt bort. Du har velat betala Eriks skuld, men din goda mening har valt ett dåligt medel. Du ville hugga ned rönnen, för att komma åt blommorna. Men detta hade Erik aldrig gått in på. Att göra guld, är väl icke absolut omöjligt, ty en dag skall kemin komma derhän, att sönderdela alla metaller, följaktligen också åter att sammansätta dem. Men denna upptäckt, som alldeles förändrar mensklighetens ställning, har försynen sparat till kommande sekler, när vårt slägte är moget för en sådan förändring. Din doktor är, som hundrade före honom, antingen en bedragare, eller en som bedrager sig sjelf. Kunde han göra guld, skulle han icke begrafva sig i en vrå af verlden.

– Men jag har sett honom göra det, invände Paul.

– Du har sett honom taga en guldklimp ur degeln, men du har ej sett hvad han inlagt deri. Der hade kritik, der hade tvifvel varit på sin plats. Du tror på en guldmakare utan bevis, men du tviflar på Gud, hvars tillvaro bevittnas af hela skapelsen. Är detta värdigt en tänkande menniska?

– Hvarje öfvertygelse måste börja med tvifvel.

– Alldeles icke. Lifvet, liksom mathematiken, börjar med axiomer. Eller när har du tviflat på din egen tillvaro? Gud är ett axiom: han kan aldrig bevisas, han kännes.

– Men theologerna vilja bevisa ...

– Theologerne göra liksom den blinde, hvilken, i stället att stödja sig på sin staf, äflas att mäta huru lång och tjock han möjligen torde vara. Detta kallar jag att vilja ösa ut oceanen med skopa. Men nu äro kappsäckarna marschfärdiga. När vi återse hvarandra, då skall du tro, Paul.

– Jag önskar jag kunde det.

– Kom hit, Rosemaj! sade modren. – Berätta för Paul hvem som bor uti himmelen och ser hvar afton på dig från de klara stjernorna.

– Der bor Gud, sade flickan och nickade med en klar, säker blick på den förlägne ynglingen.

– Hur vet du det, Rosemaj?

– Rose vet nog, svarade barnet.

– Men hur vet du det, när du aldrig har sett Gud?

– Rose vet ändå, svarade den lilla mycket bestämdt.

– Der hören I, lärde herrar! nickade modren. – Det står skrifvet, att barns och spenabarns2 mun skall komma de vise på jorden att blygas. Gå, Paul, du oroliga, sökande själ, gå till klarheten! Gud, den allvise, skall en gång låta sitt ljus uppgå i mörkret äfven för dig ...

Det led emot qvällen, när allt var i ordning till afresan och Paul skulle säga farväl åt Surutoin. Aldrig hade den täcka dalen emellan bergen synts honom så fridfull och älskvärd. Likasom den friska barrskogens grönska synes oss dubbelt skönare emot den öde vintersnön, så återspeglades nu den vårliga trädgården med underbar fägring i Pauls afskedsblick. Alla dessa knoppar i häckar och blomsterrabatter voro likaså många sköna löften om en tjusande framtid, och han skulle icke mera få glädjas deråt. Denna luft var så mild, denna himmel så ren: ja, här, det kände han, här i friden, i kärleken, i fromheten, – ja äfven under denna glimmande kupol af domkyrkan borta i aftonskimret, – här bodde dock hans förnekade Gud! Och nu skulle hans irrande farkost lemna denna lugna hamn, för att ensam brottas mot lifvets vågor.

– Farväl! Farväl, tilldess att vi en gång förstå hvarandra! suckade han med en lång och fuktig afskedsblick till den älskade nejden.

– Det gifve Gud! sade en röst vid hans sida, och med kinden lutad mot ekens stam stod Cecilia Larsson tårögd bredvid honom.

– Du, Cecilia, du, min goda engel! utropade ynglingen i sin öfversvallande känsla. – Tror du verkligen, att vi en dag skola förstå hvarandra?

– Ja, det tror jag, sade den unga flickan okonstladt, – och om du ej misstycker, så skulle jag bedja dig ej försmå en liten afskedsgåfva till minne af mig.

– Du goda själ! sade Paul rörd. – Hur skulle jag nånsin misstycka din vänskap!

– Det är så, fortfor Cecilia förlägen – att jag har två biblar. Den ena har jag ärft af min mor, och den andra fick jag till faddergåfva, och – du får ej bli ledsen! jag har lagt den ena uti din kappsäck och märkt ut några ställen, dem du kan läsa på resan.

– Säg mig till afsked ett utaf dessa bibelspråk, så stanna de bättre uti mitt minne! bad Paul.

– Jag kommer ihåg två språk ur Tobie bok, svarade Cecilia efter en stunds tystnad. – De lyda så:

»Efter du var Gudi kär, måste det så vara: utan anfäktning måste du icke blifva, på det du skulle bepröfvad varda» ...3

»Men det vet jag förvisst: den som Gudi tjenar, han varder efter frestelsen tröstad och ifrån bedröfvelse förlossad, och efter näpsten4 finner han nåd.»5

– Tack, goda, älskade barn; ske mig som du säger! hviskade Paul, tryckte en kyss på hennes rena, englalika panna och skyndade bort.

Hela familjen vandrade nu till Auras strand, för att följa de resande. En stor folkmassa var församlad på stranden, ditlockad af nyfikenhet, ty halfva studentkorpsen6 – den hälft, som gynnade Paul – hade samlats, för att än engång helsa och hylla honom före hans afresa. Med möda, och ej utan många hjertliga handtryckningar, banade sig Paul vägen genom den täta skaran. Till sin förvåning märkte han bland studenterne äfven magister Porthan.

– Jag har ej följt de andra, sade den stränge mannen, vänligt leende – för att deltaga i deras hyllning, som jag ogillar, ty du lider med rätta ditt straff, och jag har sjelf tillstyrkt din relegation. Men jag har kommit för att bedja dig icke misströsta om din framtid. Vid aderton år kunna vi alla göra ett snedsprång, och det är vår rättighet att straffas af den lag vi förolämpat. Men tio år sednare se vi verlden med andra blickar. Se, Bertelsköld, äfven jag är en sträng kritiker, och dock tror jag fast på en allsvåldig7 Gud. Men det är bättre att kämpa med hugstort8, sökande sinne för en falsk åsigt, än att alldeles icke strida och taga verlden som en beteshage för tanklösa, osjäliga djur. Jag hyser det hopp om dig, att du aldrig skall sjunka till låga ändamål, och derföre mod, unge man, mod! Gud vare med dig emot din vilja!

– Hurra! Hurra! ljöd det dånande afskedsropet ur hundrafemtio ynglingahjertan på Auras stränder, och vinkande med hatten, såg Paul Bertelsköld Finlands gamla hufvudstad försvinna bakom de grå bergen.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 rättskaffens vandel – rättsinnig livsföring.

2 spenabarns – spädbarns.

3 »Efter du var Gudi kär, […] bepröfvad varda» ... – Tob. 12:13.

4 näpsten – bestraffningen.

5 »Men det vet jag förvisst: […] finner han nåd.» – Tob. 3:21.

6 studentkorpsen – studentkåren.

7 allsvåldig – allsmäktig.

8 hugstort – högsint, ädelt.

Fältskärns fjortonde berättelse.

När fältskärn slutat den berättelse, som bär namn af »Fritänkaren», skakade gamla mormor missnöjd sitt grå hufvud. Hon tyckte ej om en tankefrihet af sådan art som Paul Bertelskölds, och minst ville hon berätta sådana tankar för barn. Hon hade derföre, utan misskund med de små åhörarnes nyfikenhet, skickat dem till sängs vid början af berättelsen om disputationen i Åbo och vägde i sitt sinne, huruvida hon alls borde tillåta dem att vidare lyssna till historier af ett så betänkligt innehåll. Det var också blott på fältskärns bestämda försäkran att ingen vidare gudsförnekelse skulle komma i fråga, som den stränge censuren i vindskammaren gaf sitt imprimatur1 på fortsättningen, såvidt den rörde en minderårig publik. Sjelf förbehöll hon sig lika bestämdt, att framdeles blifva förskonad för sådana hädelser.

– Men huru vill kusin, att vi skola befinna oss midt i adertonde seklet, utan att förnimma ett återljud af den skarpa, allmänna förnekelseanda, som denna tid hade gripit verlden och utgjorde på engång tidehvarfvets svaghet och storhet, dess fall och upprättelse, – den brinnande skärseld, ur hvilken sedan en luttrad tro gick renare fram? invände fältskärn saktmodigt.

– Såvidt jag förstår, svarade mormor, – bekänna vi lutheraner ingen skärseld, och derföre kan man låta allt dumt prat i de förra tider dö bort i vinden. I min ungdom har jag hört mycket, som jag sedan med nöje glömt, och om det funnits smädare och belackare, som roat sig att läsa katkesen2 bakfram och drifva gäck med det heliga, må man lemna dem åt den domare, inför hvilken de nu längesedan stå till svars för sina gudlösa villomeningar, och icke väcka dem ur grafven att grumla rättskaffens kristnas enfaldiga3 tro. Men det är sagdt som sagdt, och kusin kan fortsätta om mera anständiga ämnen. Jag bekänner, att jag är nyfiken att höra, huru grefvinnan Ester derborta reder sig i den förnäma slägten. Jag fruktar att hon en dag får händerna fulla med sina stjufbarn4, stackars menniska.

– Det är möjligt – genmälde fältskärn, – och jag vill derföre genast förflytta oss öfver hafvet till Sverige, der vi skola återfinna det grefliga paret i en tidpunkt, som för riket och våra vänner väl kan förliknas vid en aftonskymning, uppfylld af många stormar, men som likväl bar morgonen i sitt sköte.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 imprimatur – tryckningstillstånd.

2 katkesen – katekesen.

3 enfaldiga – enkla.

4 stjufbarn – formvariant av styvbarn.

Aftonstormar.

1. På Falkby i Östergöthland.

Minnens I ännu det fordna lilla Falkby borta i Östergöthland, der Gustaf Bertelskölds enka, den ädla och stolta grefvinnan Eva, tillbragte så många ensliga år i sorgdrägt efter sin make; der hennes son, grefve Carl Victor, hade lekt i sin lyckliga barndom och dit han en frusen vinterdag hemförde Ester Larsson, som flydde för sin fars vrede och den svenska hufvudstadens förtal?

Sedan denna dag hade 33 år1 blifvit bortsköljda af tidens våg, och Falkby var nu helt annat än fordom. Grefvinnan Eva hade blifvit hårdt förföljd af sin mäktige svåger, grefve Torsten Bertelsköld, och största delen af egendomen hade gått under klubban för resterande utskylder2 alltsedan Görtzens jernhårda regemente3 i Sverige. Då var Falkby endast skuggan af en svensk adelsmans herresäte, och dess ägarinna kämpade med mera mod, än framgång, mot fattigdomens betryck. Men sedan denna tid hade Falkbys öden betydligt ljusnat.

Grefvinnan Eva hade upplefvat den dag, när hennes hjertlöse svåger, oförmodadt bortryckt från sina högtflygande planer, nödgades lemna sin betydliga egendom i arf åt brorsonen, och hon hade slutat sin skiftande lefnad i ostörd lycka, omgifven af välstånd och sonlig tillgifvenhet. Sonen, Carl Victor Bertelsköld, hade icke blott återförenat med egendomen alla dess fordna tillhörigheter, utan äfven låtit, ett stycke från det fordna anspråkslösa envåningshuset, uppföra ett praktfullt slott om tre våningar, omgifvet af en vidsträckt och kostsam trädgård med park, alltsammans efter en gammal ritning, som ännu fanns qvar af Bertelsköldarnes fordna stamgods, Majniemi slott i Finland. Nuvarande grefven hade varit ytterst mån om att uppföra det nya Falkby alldeles i samma stil, och det hade kostat honom artiga summor, men så var ock slottet ett mästerverk i 1600-talets stil, med sköna façader, dyrbara bildstoder af bronz och andra herrligheter, som närmare beskrifvas i den sjette af dessa berättelser4. Bakom parkens ekar qvarstod emellertid den gamla byggnaden orubbad i samma skick, som den beboddes af nuvarande ägarens moder, och vid dess sida residerade ännu den hederlige Bergflykt, trädgårdsmästaren, hvilken i sin ålders blomstermånad hade af vederbörande utsetts till den nuvarande grefvinnans man, ett parti, som med skäl kunde räknas till »de bästa», emedan det icke »blef af», men hvars hågkomst ingalunda störde det vänliga förtroendet mellan herrskarinnan och tjenaren.

Den redlige trädgårdsmästaren var nu en fryntlig sextioårig gubbe, som icke heller lagt korgen värre på sinnet, än att han ett år derefter utkorat till sin maka en rödblommig sadelmakaredotter från Linköping, vid hvars sida hans stillsamma lif förflöt som ett blomstrande kål-land utan synnerlig mask på bladen, tilldess han fick det hedrande, men ansvarsfulla uppdraget att anlägga den nya, storartade trädgården efter det något föråldrade mönstret från Ludvig XIV:s tidehvarf. Den beskedlige mannen visste då att han hade sju dagar i veckan, ty hans herre var i denna punkt obeveklig, och ve den häck som ej var klippt efter mönstret, den gång som icke gick sin snörräta bana till målet, eller det träd som icke stod precis der det skulle stå! Med mången djup suck hade Bergflykt ändtligen lyckats göra detta konstmessiga våld på naturen, som i Ludvig XIV:s tid ansågs för höjden af en förfinad smak och, såsom ofta händer, förälskat sig i sitt eget verk, tilldess han var färdig att slå sig i backen på, att ingenting kunde vara skönare eller fullkomligare, än just denna trädgård. Men då, när han nyss blifvit färdig med sin utmärkta modell i den högre perukstilen5, hände sig, att hans herre en vacker dag för 19 år sedan hemförde hans fordna flamma, den unga grefvinnan, och denna händelse gjorde revolution på Falkby.

Grefvinnan Ester Bertelsköld, född Larsson, hade nemligen den medfödda borgerliga smaken att anse naturens egna modeller ojemförligt vackrare, än en fransk trädgårdsmästares mest luminösa påhitt, och då hon förmådde allt hos sin man, så dröjde det ej längre än till nästa vår, innan den stackars Bergflykt åter måste omgöra sitt färdiga mödosamma arbete. De raka gångarna kröktes ånyo, de stubbade häckarna fingo en viss grad af frihet, perukstilen utdömdes och trädgården närmade sig så mycket som möjligt åter den landtliga enfalden. I två år puttrade6 Bergflykt i tysthet öfver »den finska kalfhagen, som vore lagom åt oxar»; på tredje året fann han den dräglig nog; ett år sednare tillstod han, att äfven andra än oxar kunde finna behag i hans nya anläggning, och slutligen – sedan en sommar den store Linné besökt Falkby och smickrat honom med några vänliga ord om den lyckade anläggningen, – påstod Bergflykt djerft, att i alla jordens zoner fanns icke en park, som kunde mäta sig med Falkby. »Det är ju det jag alltid har sagt», menade han, »att en trädgård skall vara för menniskor och icke för stenbeläten, men grefven ville ej höra på det örat, innan jag på sistone lyckades få grefvinnan att taga reson.»

Nu, en vacker junimorgon, var trädgårdsmästaren Bergflykt ifrigt sysselsatt att med blommor och löfverk dekorera ett täckt7 lusthus i parken, till firande af två märkvärdiga tilldragelser i hans herres familj. Den närmare anledningen yppade sig snart i följande samtal mellan trädgårdsmästaren och hans skånska dräng, som störade bönsängarna.

– Pine dö8, sade skåningen, – hvad käre far pyntar grannt i dag! Det skall fälle9 vara för nådig grefven, kan tro?

– Ja men, Rasmus, svarade mästaren, – det är nådig herrns födelsedag. Han fyller i dag sex och femtio, skall du veta.

– Si gu’, jag det vetat. Han ser allt en smul åldriger ut. Han kunde vara kära fars far.

– Han är fem år yngre än jag, Rasmus. Men han bröt benet af sig för tretti år sedan, och så har det intet alltid varit så bra med helsan.

– Pine dö, bröt han benet af sig? Aldrig kan det ha varit i fyllan, som far min?

– Skäms, pojke, och håll din trut, när du talar om nådig grefven! Han har haft sådant att tänka på, som ger grå hår.

– Hvad ni säger, far! Justsom en så förnämer herre skulle ha annat att tänka på, än att äta fläsk fem gånger om dagen och sofva till ljusan dag och klä’ sig grann! Men det är fälle hennes nåd, som skall vara så raker och bångstyriger af sig.

– Jag säger dig, Rasmus, att om du understår dig glömma den respekt du är skyldig hennes nåd, skall jag probera10 de der rönnkäpparne på din rygg. Ifall det passade sig att tala om nådig herrskapet som man talar om annat simpelt folk, så skulle jag säga dig, att i hela Sveriges rike finns ej en bättre hustru åt en bättre man. Förstår du det, lymmel?

– Jaha, jag förstår. Nog är hon duktiger i sitt hus, sägs det, och gifmilder mot de fattiga, fastän det sägs hon kan trolla. Och nog vet hon att det går tjugu marker på pundet, för si, hennes far skall ha varit smörhandlare i Ryssaland, säger folket.

– Jag skall smörja dig! utropade trädgårdsmästaren och fattade i vredesmod närmaste rönnspö, för att verkställa sin hotelse.

Rasmus föll till bönboken. – Jag skall hålla näbben som en mullvad, försäkrade han och såg dummare ut än ett åkermöss. – Kära far sad’ ju sjelf, att hans nåd fått grå hår.

– Det har jag sagt, återtog Bergflykt. – Men det är intet hennes nåds fel, det är unga gref’ Bernhards.

– Ja, si så var det. För det sägs, att unga hans nåd skall vara fasligt kyndoger11 och obstinater utaf sig. Och så sägs det, att han intet kan tåla mor sin, för det hon förstår sig på besmanet12.

Trädgårdsmästaren hviftade ett par hvarf med rönnkäppen, men tyckte förmodligen att han sjelf pratat mer än just klokt var och nöjde sig med den förklaring att folket pratade dumheter. Hennes nåd ville just i dag fira unga grefvens återkomst ifrån Spanien, och deraf borde folket förstå, att allt var som det skulle vara.

– Pine dö, då är han fälle svart som en morian13! inföll den illmarige drängen. – Hvad har han haft i Spanien att göra?

– Han har varit skrifvare åt kunglig majestäts sändebud, och nu kommer han tillbaka till riksdagen, för att se huru den nya kungen svär på friheten.

– Nej, svär kungen öfver friheten? frågade drängen. – Si, det tycker jag om! Men jag kan fälle tro att unga grefven inte tycker detsamma, för det är så, säger folket, att friheten är bra för herrarna.

– Åsna!

– Nå, nå, kära far kunde så gerna kalla mig häst, för jag har intet varit i Spanien. Är det sannt, att der skall finnas en junker till, som farit till finnarna att lära sig svartkonst? Pine dö, si då begriper jag hvarför hans nåd fått grå hår, för si, det blir nästan för mycket, när både hustru och barn slå sig på att förvända folks ögon.

Nu brast den fromme trädgårdsmästarens tålamod, och ett dussin kraftiga rapp af rönnkäppen lärde den illsluge drängen att hafva respekt för sitt herrskap och den finska trolldomen.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 33 år – Grundtexten har 23 år, följetongen (HT 22/12 1865) 33. Händelsen som föregående stycke anknyter till utspelas i november 1738 (jfr »Borgarekungen», kap. 29 »Ester Larssons flykt», s. 920, r. 14–18), drygt 32 år före berättelsens nu. Det är möjligt att Topelius har ändrat 33 i följetongen till 32, som sättaren har kastat om.

2 utskylder – skatter.

3 Görtzens jernhårda regemente – Den holsteinske friherren Georg Heinrich von Görtz (1668–1719) var Karl XII:s förste minister 1716–1718 och hade i uppdrag att bl.a. skaffa medel för att sätta upp en ny svensk armé. Hans ekonomiska politik gjorde honom impopulär.

4 den sjette af dessa berättelser – Se »Majniemi slott», i synnerhet kap. 5 »Slotterölet» (s. 377–388).

5 perukstilen – barockstilen eller stil som präglas av stel gammalmodighet.

6 puttrade – muttrade.

7 täckt – vackert.

8 Pine dö – kraftuttryck, jfr död och pina.

9 fälle – väl, förmodligen.

10 probera – pröva.

11 kyndoger – stolt, högfärdig.

12 förstår sig på besmanet – förstår sig på affärer; anspelning på grevinnans familjebakgrund; besman: enkel handvåg.

13 morian – mörkhyad person.

2. Grefvinnan Ester.

Medan rönnkäppen ännu lustigt surrade kring skåningens öron, fick denne oförmodadt en bundsförvandt uti nöden. En flicka om åtta år, yster, gladlynt, svartögd, vacker som natt och dag, blef på afstånd varse exekutionen1 och flög som en rakett öfver de krökta gångarna. Innan trädgårdsmästaren ännu anade hennes närvaro, stod hon redan bakom honom, fattade rönnspöet, ryckte det från honom och bröt det tvärt af. – Bergflykt får intet slå Rasmus! Ingen får slåss i parken, sade hon, hälften ond, hälften skrattande.

Den förvånade mannen släppte delinqventen, vände sig om och puttrade vresigt: – Är hon nu här igen! Lilla fröken gör då ingenting annat, än tokigt. Rasmus är en lymmel, som borde köras ur tjensten.

– Bergflykt är bara elak! ropade flickan trotsigt. – Jag tycker om Rasmus, jag. Han har gjort båtar och qvarnar åt mig vid bäcken. Nej, gråt intet, Rasmus! Se här får du en Teljekringla2.

– Pine dö, sade skåningen, skamflat och småslug, – intet gråter jag. Jag hade fått litet mull på jackan, och kära far dammade af’et en smul. Han är så obarmhertigt snygger utaf sig.

– Jag skall lära dig vara snygg! sade hans förbittrade förman och grep efter en annan käpp. Följden af denna hotande rörelse var, att flickan tog Bergflykt om båda armarna, svängde honom omkring och skrattade så hjertligt, att han slutligen måste skratta med. – Jag skall berätta för mamma hvad lilla fröken har för sig, just när vi ha så brådt, murrade han.

– Ja, det kan Bergflykt berätta; se, der kommer mamma! trotsade flickan.

Ett stycke derifrån såg man en hög, ståtlig gestalt framskymta mellan de unga löfven i parken. De nitton åren, sedan vi sist sågo grefvinnan Ester, hade föga förändrat i hennes yttre. Den glänsande, mörka, varma blicken var densamma som förr. Hon hade blifvit något fylligare; dragen voro bestämdare, gång och hållning voro kanhända något stoltare. Der var i hela hennes väsen något på en gång aktningsbjudande och behagfullt, som påminte om hennes makes fordna uttryck, att borgaredottren var en född prinsessa. Men af det slags förnämhet, som tillbeder sig sjelf i en konstlad nedlåtenhet3, fanns hos grefvinnan på Falkby intet spår.

– Hvad är det? sade grefvinnan, som såg sin dotter, ostyrig och dansande, fasthålla trädgårdsmästaren.

– Han vill slå Rasmus! Han vill köra bort Rasmus! ropade flickan.

– Drängen har varit otidig4, och ers nåd ser sjelf huru min tid går förlorad, invände trädgårdsmästaren.

– Släpp Bergflykt, Vera! sade grefvinnan. – Och ni, kära Bergflykt, behöfver ej lägga på sinnet alla onyttiga ord. Många regndroppar falla i sjön, och många vattenskott uppskjuta vid trädens rötter. Är ni färdig med arbetet?

– Om en half timma skola ers nåds befallningar vara till punkt och pricka utförda, bara jag får den nåden att vara i fred, suckade Bergflykt med en sidoblick på sin plågoande.

– Det är bra, fortfor grefvinnan, i det hon mönstrade tillredelserna. – Gör allt i ordning, och bry er ej om den lilla yrhättan! Om en timma dricka vi chokolad i paviljongen, och sedan vänta vi rart främmande. Min äldsta dotter är redan kommen, och grefve Bernhard väntas i eftermiddag. Jag hoppas de skola berömma er goda smak, ty ni har gjort er mycken möda, min goda Bergflykt.

Trädgårdsmästaren bugade ceremoniöst, men hans belåtna min visade tydligt, att hans korta vrede var hastigt försonad.

– Syster sofver ännu, och klockan är nio på förmiddagen! utropade fröken Vera, i det hon svängde på klacken.

– Syster är trött af resan, och vid hofvet sofver man längre, för det att man vakar längre, än vi bruka på Falkby, svarade modren. – Kom; det är tid att du kläder dig för vårt främmande!

– Jag tycker jag är bra som jag är, mamma, sade flickan oskyldigt. – Det är ju bara min syster och min bror.

– Din syster och din bror äro ej vana att se kippade5 skor och urblekta klädningar, svarade modren. – Dessutom är det din fars födelsedag.

Mor och dotter åtföljdes tillbaka till slottet. Den lilla gick en stund tyst och frågade derpå: – Mamma, är Bernhard högmodig?

– Hvarföre skulle han vara det? sade modren undvikande.

– Jo; jag mins hur han en gång sade till mamma, när jag var liten: madame, ni har att tacka min far för att jag kysser er hand!

– Ack, ni små grytor med era öron! sade grefvinnan förlägen. – Bernhard hade ju rätt: han håller af mig, för det han håller af pappa.

– Men, menade flickan envist, – om han håller af mamma, hvarför säger han alltid madame?

– Det säger man åt kejsarinnor och drottningar. Det är ingenting illa deri; det är tvärtom mycket artigt.

– Nå, om det är så artigt, så skall jag också börja att säga madame ... madame ... Nej, fy! Hur kan jag säga så åt min egen mamma? Syster Louise, ja se, hon är klok, hon kallar mamma ingenting alls. Men huru gör Paul? Brukar Paul också säga madame?

– Det är skilnad med Paul. Han har varit van att säga mamma alltsedan han var liten, men Bernhard och Louise voro nog olyckliga att mista sin mamma, när de voro helt små, och derföre ha de ej vant sig att säga så.

Vera gick några steg fundersam, men det var ej hennes natur att länge tiga. – Är ej mamma deras riktiga mamma? frågade hon.

– Deras goda mor dog bort, och så bad din far mig att blifva för dem en annan mor, sade grefvinnan. – När du blir större, min Vera, skall du förstå, att man sällan kan älska sin andra mor så innerligt, som man älskar sin första. Men man kan vara rätt goda vänner ändå, när man värderar hvarandra.

– Kan man hålla af sin halfva bror och sin halfva syster så, som man håller af sin hela bror och sin hela syster?

– Det kan man visst, och det bör man göra. Lofva mig att vara rätt vänlig, rätt god och hjertlig mot Bernhard och Louise. Det skall ej blifva dig svårt, när ni bli mera bekanta. Du har ej sett Louise på tre år och Bernhard på fem år. Derföre är du främmande för dem och förstår dem ej rätt. Men det blir nog bra. Louise är mycket snäll och förståndig och kan berätta dig sköna saker om hofvet, ty hon har varit hoffröken hos drottningen, innan hon för tre år sedan blef gift med sachsiska ministern baron Clairfeld.

– Men jag håller ändå mera af Paul!

– Och Bernhard, fortfor modren, utan att låtsa höra henne, – Bernhard är en ståtlig ung kavalier6, som sett mycket af verlden på sina utrikes resor. Han kan berätta dig ännu skönare saker om granna spanska riddare och tjurfäktningar och svarta mohrer och Afrikas lejon. Du skall bli förtjust att höra honom.

– Men jag håller ändå mera af Paul! upprepade flickan envist och skakade misslynt sitt vackra lockiga hufvud.

– Jag tror der sitter ett stycke finska uti dig! skämtade modren. – Håll hjertligt af alla dina syskon; icke behöfver du derföre hålla mindre af Paul.

– Men tror ej mamma, att Paul är hundra gånger bättre, än både Louise och Bernhard? Mycket vackrare är han, och mycket raskare, och mycket vänligare, och mycket uppriktigare! Ack, jag har så ledsamt efter min egen bror Paul! Kommer han ej snart tillbaka från det elaka Finland?

– Jag väntar snart bref; kanske kommer han att helsa på oss i sommar. Men hvarför är du ledsen på Finland? Både din far och jag äro födda i detta land.

– Gamla Beata säger, att finnarne äro bara till hälften menniskor. Och så kunna de trolla ... Folket säger, att mamma också kan trolla och att mamma förhexat pappa. Men det kan jag aldrig tro, bedyrade Vera mycket naivt.

Grefvinnan rodnade. Hon kände rätt väl det dumma, smädliga ryktet. Och nu fick hon höra det af sitt eget barn!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 exekutionen – här: bestraffningen.

2 Teljekringla – Södertäljekringla.

3 nedlåtenhet – vänlighet i umgänge med personer av lägre social rang.

4 otidig – oförskämd.

5 kippade – nedkippade.

6 kavalier – hovman.

3. Familjen Bertelsköld år 1771.

Den fest grefvinnan Bertelsköld arrangerat för sin makes födelsedag var enkel, vacker och värdig, liksom hon sjelf. Programmet lydde: 1) lyckönskan i paviljongen, 2) middag för de fattiga, 3) ett par gamla vänner, bjudne till qvällen på gammalt ungerskt vin och ett litet fyrverkeri, samt slutligen, såsom festgåfva 4) äldsta dotterns och äldste sonens återkomst, hvilken öfverraskning grefvinnan enkom hade utbedt sig just till denna dag.

Grefve Carl Victor Bertelsköld satt i den löfvade paviljongen och i sin blomsterklädda fåtölj. Han hade åldrats; hans fordna höga och raka gestalt var krökt, hans mörka hår hade grånat, hans blick var mattare, hans drag blekare. Men der fanns ännu tillräckligt qvar af den fordom ståtlige mannen, för att fullkomligt uppbära hans anseende som ortens förste magnat. Hans hållning var, som alltid, ädel och mild, och hvarje gång blicken föll på hans maka, såg man en ljusning, som omisskänligt röjde huru högt han älskade henne och huru hon blifvit hela hans lefnads lycka.

Paviljongen var afdelad med löfverk i tvenne delar, och den inre, som bildade ett slags berså, var i början dold. Men knappt hade grefven tagit plats, innan löfverket i midten sköts åt sidan och derinnanför stod äldsta dottern, baronessan Louise, i sin farmors, grefvinnan Evas, fordna kostym som hofdam hos prinsessan Ulrika Eleonora. Illusionen var så mycket fullkomligare, emedan baronessan hade mycket tycke af sin farmor som ung, och för att än mera upplifva minnet af denna mor, som grefven varit så ömt tillgifven, såg man grefvinnan Evas lyckade porträtt i naturlig storlek och samma kostym, bekransadt med rosor, pryda fonden af den improviserade bersån.

Nu följde en liten enkel lyckönskan på vers. Den hädangångna sade sig hafva fått tillåtelse att än en gång stiga ned från sin ljusa himmel, för att nedkalla välsignelsen öfver sin älskade son och hans ålders lycka. Det var blott åtta rader, men de framsades utmärkt väl. En bortgången mor, som välsignade sin son i hans dotters gestalt och i hans makas närvaro, – detta var en så vacker och rörande tanke, det var så samladt i en bild allt hvad i lifvet är dyrbart för ett menniskohjerta, att föremålet för denna enkla hyllning smälte i tårar. Grefven stod upp med den ömmaste öfverraskning, ty han hade varit okunnig om baronessans ankomst i går sent på aftonen. Han omfamnade och kysste, än sin dotter, än sin maka, som beredt honom denna glada surpris, och derefter tröttnade han ej att betrakta sin mors tvenne afbilder, den målade och den lefvande, i det han jemförde båda och kände sitt varma hjerta flöda öfver af minnen, flöda öfver af kärlek. Den renaste sällhet afspeglade sig i hans ansigte: ingenting fattades i hans lycka, ingenting annat, än de två sönerne.

– Vill hans nåd köpa tranbär? Vi ha ej annat den här årstiden, ljöd bredvid honom en barnslig röst, och der stod den lilla Vera, garnerad med löfkransar från topp till tå. Men det var ej tranbär hon bjöd, det var sällsynta drufvor, framtrollade i orangeriet af Bergflykt, som hela vintern hade beredt sig derpå och ej var litet stolt öfver denna triumf.

Fadren upplyftade den lilla skalken1 uti sin famn och öfverhöljde henne med kyssar. Hon också! Der fanns intet moln på hans himmel; men ett var i antågande, – ett litet strömoln, som snart försvann.

– Skall du ej bjuda bär åt din syster? frågade modren. Vera gick fram till baronessan, neg djupt, kanske litet försmädligt, och sade: – behagar madame? – Grefvinnan rodnade, men baronessan förstod ej piken; äfven hon var nu varm om hjertat af sin fars lycka och svarade: – du lilla skogsrå! Det måtte vara en rar skog, som frambringar sådana tranbär.

– Min skog är förgylld, som man brukar vid hofvet, svarade Vera med en knyck på sin spotska nacke.

Louise drog henne smekande till sig och begynte att ordna hennes vilda påhänge af tio olika löfsorter. Det såg ut, som skulle en förtroligare bekantskap uppstå mellan de båda systrarna. Men grefvinnans vaksamma öga märkte, att Vera med flit derangerade de vackra festoner2, med hvilka baronessan draperade hennes hvita klädning. Der var något söndrigt; men det märkte ingen annan, än modersögat.

Så gick förmiddagen fridsam och glad. Man gjorde en promenad i parken. I dag berömde grefven allt hvad han såg. Bergflykt fick en mention honorable3 för de nya planteringarna och de utmärkta drufvorna. Louise komplimenterades för sin smakfulla toilett4. Och hon förtjente det äfven, ty toiletten var för henne en sak af största vigt. Sällan hade en så fin verldsdam, en så intagande tjugufyraårig baronessa fläktat med sin solfjäder uti Falkby park.

I förhållandet mellan dottern och stjufmodern kunde ingen upptäcka annat än vänskap och förtroende. Grefvinnan gjorde från sin sida allt, för att gå sin dotter till mötes. Och det tycktes lyckas henne. Man skämtade, man utbytte med hvarandra dessa små uppmärksamheter, som göra umgänget angenämt. Der fattades endast ett litet grand mera kärlek ännu, och allt hade varit godt ...

Dagen var herrlig och solklar. För de fattiga var ett långt bord dukadt i parken, och högsätet intogs af den åttatioåriga soldatenkan Flinta, hon, som på ett så eget vis varit inblandad i presidenten5 Bertelskölds öde, – hon, hos hvilken grefvinnan Ester, flyende, förtviflad och stelnad af köld, en gång hade funnit skydd i den kalla vinternatten. Fröken Vera läste bordsbönen, och grefvinnan gick sjelf från plats till plats, från den ena fattiga till den andra, för att tillse, att alla fingo rundligen hvad de behöfde. För alla hade hon ett vänligt och uppmuntrande ord, och de flesta kände henne af gammalt: hon hade ju så ofta sjelf besökt dem i deras kojor och varit för dem en tröstande engel uti deras nöd. Derföre mötte henne också tacksamma blickar, hvar hon gick. När hon kom till Flinta, ville den gamla, som brukligt var på de större herregodsen, böja sig ned och kyssa grefvinnans klädning. Men grefvinnan var icke den, som tillät en så förnedrande vördnadsbetygelse. Hon nödgade den gamla att taga plats, lade sjelf för henne den kraftiga ärtsoppan och hviskade henne i örat: – vill ni då, att jag skall berätta för alla, huru jag en gång var hungrig, och ni gaf mig mat, huru jag var frusen, och ni värmde mig, huru jag var olycklig, och ni tröstade mig? Ni måste ju tillåta mig att vedergälla lika med lika, så godt jag förmår.

Tårarne runno utför gummans vissnade kinder. Hon ville tala, men hon kunde blott framstamma: »Salige äro de barmhertige, ty dem skall ske barmhertighet.»6

För baronessan Louise var detta icke alldeles ovant, hon hade varit vittne till sådant förr. Men de korta, vida, med hängande engageanter7 prydda ärmarna af hennes sidenklädning tilläto henne icke att vidröra de grofva faten, eller närma sig bordets ruskiga8 gäster. Hon gjorde en flyktig ronde9 på behörigt afstånd och gick sedan att åter kasta en längtande blick mot grinden vid landsvägen.

Det grefliga herrskapet ville just återvända till slottet för att intaga sin middagsmåltid, när ett moln af damm syntes på landsvägen. Grinden öppnades, och in sprängde först ett ridande förbud samt några minuter derefter en ståtlig vagn, förspänd med fyra hästar. I denna vagn satt en ung, fin herre vid sidan af en gammal militär.

Alla skyndade till trappan, och grefve Bertelsköld gick sjelf att mottaga sin länge saknade, nu så oväntadt återsedda äldsta son. Hans fadershjerta klappade af glädje och stolthet. Detta återseende var kronan på den festliga dagens fröjder.

Lätt, men med mycken värdighet, hoppade grefve Bernhard ur vagnen och föll i sin faders armar, – äfven med mycken värdighet. Den unge herrn kom från Spanien. Men man skulle göra honom orätt, om man derföre ville anse honom för en spansk grand10, som omöjligt kan glömma etikettens ceremoniösa fordringar, ens när han omfamnar en far efter fyra års frånvaro. Grefve Bernhard var endast en fulländad hofman och verldsman, som redan från sin späda barndom varit page hos prins Gustaf och sedan beständigt, först som kammarjunkare, sedan som diplomat, varit i beröring med många hof och de utsöktaste sällskapskretsar. Hans förnäma hållning var derföre så otvungen, som en annan natur; hans ceremoniösa värdighet så ledig, hans artighet så intagande, att man vid hvilket annat tillfälle som helst knappt skulle ha märkt bristen på den värma och den hängifvenhet, hvilka man väntat vid ett sådant återseende. Hans far märkte det icke heller, han kunde i sin förtjusning ej nog fägna sina ögon med anblicken af denna lysande, hoppfulle son, som skulle göra hans namn heder, glädja hans ålderdom och sjelf en dag uppstiga till de högsta äreställen.

Ty den unge grefven hade alla egenskaper, som lofva lycka i verlden. Sverige ägde icke en älskvärdare ung man med ett mera imponerande yttre, eller en mera fulländad uppfostran. Han var högrest, som hela sin slägt; vacker, manlig, stolt, ridderlig, klok och erfaren. Hvarhelst han visade sig, ansågs han för en öfverlägsen personlighet: på Falkby var han sjelfskrifven herrskare i samma stund han uppträdde der.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 skalken – spjuvern, skojaren.

2 festoner – festonger.

3 mention honorable – (fra.) hedersomnämnande.

4 toilett – klädsel, frisyr m.m.

5 presidenten – chefen för ett ämbetsverk.

6 »Salige äro […] barmhertighet.» – Matt. 5:7.

7 engageanter – spetsmanschetter.

8 ruskiga – illa klädda.

9 ronde – (fra.) runda.

10 grand – titel för medlemmar av den högsta adeln i Spanien.

4. Stjufmor och stjufson.

Det gifs motsatser i lifvet, hvilka känna sig dragna till hvarandra likasom af ett slags naturnödvändighet; det gifs likheter, hvilka äfvenså nödvändigt måste stöta hvarandra tillbaka. Orsaken är den, att intet menskligt väsende är fulländadt, ensamt tillräckligt i sig och för sig. Alla behöfva hos sig komplettera en brist; men tvenne lika starka sidor stötas emot hvarandra som stål och flinta.

Grefvinnan Ester och hennes stjufson grefve Bernhard voro båda i hög grad stolta, starka och karaktersfasta personligheter. Detta var deras likhet och grunden till deras ovänskap, – ty att en sådan fanns, var icke svårt att gissa. Ingendera behöfde i detta afseende en fyllnad i karakteren, och derföre, när de möttes, stötte der hårdt mot hårdt.

Men det stål, som klang i grefvinnan Esters personlighet, var mycket mera förädladt. Det trädde ej fram i skarpa kanter, det kunde böjas som fjädern i uret och genast återtaga sin naturliga form. Skiftande öden, en rik erfarenhet, ett älskande hjerta hade lärt denna starka själ att ödmjuka sig, att försaka, att offra; stålet låg gömdt, men det klang ändå, när det vidrördes, och angaf, som stämgaffeln, hennes väsendes grundton.

Metallen hos grefve Bernhard var fint polerad och sken som silfver. Men denna glatta yta var spröd som kisel. Böjas, försaka, var en konst, som hans tunga, men aldrig hans hjerta lärt i hofvens salar och diplomatikens hala slingringar. Han kunde vara god, älskvärd, öm, så länge allt böjde sig för hans vilja; men hvarje sjelfständig karakter var hans naturliga fiende. Och en sådan mötte han i sin stjufmor. Grefvinnan Ester kunde uppoffra allt, utom sin öfvertygelse om det rätta; hon kunde ödmjuka sig, men aldrig förödmjuka sig. De måste således vara fiender.

Fastän tvungen att kokettera med de ofrälse stånden, var frihetstidens adel knappt mindre stolt, än fordom drottning Christinas. En grefves giftermål med en borgaredotter var väl icke mera någonting oerhördt eller i lag förbjudet, men dock alltid ännu en dunkel fläck på ett lysande stamträd. Denna borgaredotter, denna »finska trollpacka», hade grumlat familjens adliga blod, hade trängt sig emellan far och son, hade infört i slottet tvenne nya arfvingar, hvilka genom hälften af sin börd måste vara främmande för den fullblodiga racen. För mindre kunde en ung man hata sin stjufmor. Och ingenting, – ingen ömhet, ingen ödmjukhet, intet försök att vinna hans tillgifvenhet – hade kunnat utplåna detta hat, som nu uti nitton år hade alltifrån hans barndom grott uti den unge grefvens själ mot vanbördingen1, nykomlingen i hans högättade hus.

Nu återsågo de hvarandra efter fyra års skilsmessa, och allt tycktes dock vara idel solsken. Grefve Bernhard kysste sin stjufmors hand; hon helsade honom välkommen med vänliga ord. Kanske hoppades hon ännu, att fyra års mognad erfarenhet kommit de fordna intrycken att förblekna.

Middagen, eftermiddagen förflöto i ostörd endrägt. Grefve Bernhard berättade med så mycken qvickhet, så mycket behag om de främmande länder och utländska hof, dem han besökt under sin frånvaro, att hans far var förtjust. Baronessan Louise hade aldrig varit vid briljantare lynne och täflade med sin bror i qvickhet och älskvärdhet. Den lilla Vera blef smekt och till hälften eröfrad. Sjelfva grefvinnan glömde ett ögonblick sina farhågor och förenade sig i allas hyllning för den firade, den beundrade sonen i huset.

Sällskapet ökades med några närboende gamla vänner. Den officer, som följt grefve Bernhard i vagnen och som icke var någon annan än major Lejonram, den gamle spelaren, som för trettiotre år sedan varit Carl Victor Bertelskölds sekundant vid duellen på spanska värdshuset utanför Stockholm, gjorde anspråk på gammal bekantskap och bjöd grefvinnan sin arm, i det man gjorde en promenad uti parken.

– Ni residerar här som en drottning, min nådigaste grefvinna, sade Lejonram. – Jag ville, ta mig turken, äga ert Falkby, blott för att kunna lägga det för edra fötter som en gärd af min estime2. Olyckligtvis har jag ständigt haft tur i raffel, men otur i kärlek. Min vän Carl har beständigt förekommit mig. Han äger Falkby, han äger er! Fortifikationen var alltid hans sak, och derföre har han anlagt en grönskande fästning, för att bevaka sin skatt. En fördömdt vacker park! Här fattas ingenting annat, än en råbock för gamla jägare.

– Om min onkel finner så mycket nöje i dessa fattiga trädstammar, som likna en hop bönder omkring en predikstol, så vore det väl icke omöjligt att improvisera en råbock, yttrade grefve Bernhard i lätt ton, der han gick straxt efter, ledande sin syster Louise. – José, tillade han till sin spanske kammartjenare, som följde med hans kappa, – hämta min jagtbössa.

José sprang och var om tre minuter tillbaka. Man hade närmat sig parkens inhägnad, utanför hvilken några får i deras oskuld betade uti hagen.

– Se der följden af att lyssna på spanska romanser! skämtade fadren. – Bernhard ser råbockar, der vi andra ej kunna upptäcka annat än får.

– Var så god, min bäste major! sade den unge grefven och räckte honom bössan. – Der ser ni vårt villebråd; det kan fullkomligt jemföras med parken. Jag ber er, försök er lycka!

– Nej, jag tackar, svarade Lejonram, – det passar bättre för pojkar. Du kan sjelf försöka, min fina herre! Det vill säga, om din nådiga fru mor tillåter det.

– Min nådiga fru mor är allt för nådig, för att vägra oss ett oskyldigt nöje, återtog grefve Bernhard, som troligen fann sig retad af Lejonrams artighet mot hans mor och med flit sökte ett tillfälle att visa sin öfverlägsenhet. Med detsamma fattade han bössan och lade an.

Grefvinnan rodnade och teg. Men Vera skyndade fram med ett rop af förskräckelse. – Det är min Bijou! skrek hon och fattade sin bror häftigt i armen.

Bijou var en den täckaste, hoppfullaste afkomling af ladugården, hvit som bomull, enkom förärad åt Vera för två veckor sedan och ett föremål för hennes lifligaste beundran.

– Låt det vara! utropade fadren; men det var redan för sent. Skottet small; den lilla Bijou, som icke anade något ondt, gjorde ett högt språng och föll blödande ned på det gröna gräset.

– Fi donc3, sade Lejonram, – det der hade du kunnat lemna åt slagtaren!

– Bah – svarade grefve Bernhard i sin lätta ton, men sjelf flat4 för sin öfverilning; – onkel skulle se en tjurfäktning!

Vera var utom sig. Hon bar i sin hand ett hasselspö; hon slog brodren öfver armen.

– Er dotter, madame, är icke väl uppfostrad, yttrade Bernhard kallt och skakade från sig det rasande barnet.

Grefvinnans mörka ögon blixtrade. Hon förstod ganska väl, åt hvem den unge grefvens kula egentligen var ämnad. Men hon beherrskade sig och lät, utan ett ord till svar, bortföra den gråtande flickan.

Äfven grefve Carl Victor var missnöjd med detta sjelfsvåld och sökte förklara allt som ett skämt. Det ville ej lyckas honom, och de promenerande kommo förstämda till paviljongen. Här stod Bergflykt med mössan i handen, i det hemliga hopp att njuta en ny triumf för sina lyckade arrangementer.

– Ah – sade grefve Bernhard föraktligt, – är det ni, Bergflykt? Hvad är det för skräp ni emballerat här i tysthet för er sjelf? Vet ni, min bäste vän, ni gjorde väl i att hålla er till rofvor och morötter, ty parken har ni alldeles fuskat bort, sedan jag for, och det lilla obstaklet5 här ser ju ut som ett hönshus. Hvar i himlens namn har ni fallit på en så löjlig idé, som att peta upp löf på väggarna? Det liknar ju en namnsdagsgratulation i en gästgifvarstuga.

– Det är allt hennes nåds befallning, svarade trädgårdsmästaren, kränkt i sitt allra innersta af denna oväntade kompliment.

– Hennes nåd är visst ofantligt snillrik och värd att äga en så nitisk tjenare, genmälde grefven i samma ton, – men det hindrar ej, att ni i morgon skall stöka undan alla dessa grannlåter. Ni är dessutom gammal och konfys, min vän; ni kommer snart att få en efterträdare, förstår ni?

– Jag förstår, sade den djupt sårade mannen, – och jag skall ej vänta på mitt afsked, jag skall begära det. Jag har troget tjenat deras grefliga nåder i trettiofem år, och ännu aldrig har någon kallat mig en fuskare i mitt yrke.

– Verkligen? Nå, efter en gång skall vara den första, så tillåt mig att göra er denna rättvisa.

– Lemna det der; din mor och jag sätta mycket värde på den beskedliga karlen, inföll grefve Carl Victor otåligt på fransyska.

– Ni, min far? Det är en annan sak. Då vill jag förlåta den stackars token. Han har många meriter. Han har ju varit förlofvad med er, madame!

De sista orden yttrades så sakta, att endast grefvinnan hörde dem, men hon hade hört nog.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 vanbördingen – personen av ofrälse härkomst.

2 estime – (fra.) högaktning.

3 Fi donc – (fra.) fy.

4 flat – förlägen, generad.

5 obstaklet – hindret.

5. Åskmolnet ljungar.

Det finnes ingen seger så svår, intet herravälde så kostbart, som segern och herraväldet öfver sig sjelf. En förolämpad man kan döda sin motståndare, en retad qvinna kan genomstinga honom med ord, hvassare än dolkstygn; men att tiga, tiga med såradt hjerta, stilla och vapenlös, detta är mer än alla män och mer än de flesta qvinnor förmå.

Grefvinnan Ester teg.

Det var en herrlig juniqväll. Daggen föll, gräset glittrade, göken gol, och de unga löfven i parken skeno af fägring. Sjön var helt nära och låg som smält silfver i aftonglansen. Man företog nu en utfärd i båt.

Grefve Bernhard hade som gosse ägt en segelslup, kallad Delfin, hvilken han älskat nästan lika högt som sin ridhäst. Delfin hade sedan i många år legat uppdragen i båthuset, gömd och glömd, men nu hade grefvinnan, för att göra sin stjufson ett nöje, låtit iståndsätta och nymåla den gamla slupen. Den låg nu vid stranden, vackrare än någonsin: dess vimpel fladdrade för det lätta luftdraget, och dess mast var omvirad med blommor.

– Delfin beder om den äran att ännu en gång få bära sin herre öfver sjön; yttrade grefvinnan så gladt, som om aldrig ett ovänligt ord stört hennes hjertas frid.

Grefve Bernhard fäste på sin stjufmor ett par förvånade blickar, såg sedan på slupen, såg åter på grefvinnan och svarade kallt: – det der är ju ingen båt, det är en bondbrud!

– Hvad! utropade fadren, – känner du ej igen din gamla Delfin? Nå, jag medger, att dogen i Venedig möjligen kan färdas ståtligare i sin förgyllda galér, men för att vara i Östergöthland, tycker jag man kan vara belåten med Delfin. Det är din mor, Bernhard, som för din skull ihågkommit det gamla inventariet. Jag hade längesedan glömt, att något sådant fanns till.

– Om min far tillåter, svarade sonen, – stiger jag hellre i en båt, som bär mindre bjeffs1, men säkrare planka. Jag har färdats för mycket på sjön, för att segla med blommor. Kom, Louise! – Och han räckte sin syster handen, för att stiga i en bredvidliggande större båt, medan de öfriga anförtrodde sitt lif åt Delfins misstänkta planka.

Båtarne styrde till enkan Flintas lilla torp, som låg beläget på andra sidan om viken. Kursen var icke lyckligt vald, ty grefve Bernhard hade, redan förra gången han var på Falkby, velat låta nedrifva torpet, för att der uppföra en jagtpaviljong, emedan skogen i denna trakt var rik på villebråd. Hans stjufmor hade då förstått att rädda den fattiga enkans fristad, och detta hade grefve Bernhard icke glömt.

Han hade knappt stigit i land och sett gumman sittande med sin stickstrumpa på trappan, innan han yttrade med sin vanliga lätta ton till fadren, pekande på kojan:

– Den der, min far, låta vi rifva i nästa vecka.

Och utan att vänta på svar, tillade han, vändande sig till gumman:

– Ni kan göra er färdig att flytta i morgon.

– Det är likväl hårdt med den stackars gumman; vi skola tänka på saken! genmälde fadren, något förlägen för den tvärsäkra tonen.

Men enkan Flinta, med sina åttatio år på nacken, var dock en soldathustru och alldeles icke hugad att taga saken för afgjord.

– Skall jag flytta i morgon? frågade hon.

– Ja, min gumma, ty i qväll är det något sent, och vi unna er nattro, svarade grefve Bernhard.

– Jag flytta! Jag, som bott här i mer än fyratio år! utbrast den gamla. – Och för hvad skall jag flytta?

– För att det så behagar er nådiga herre. Han behöfver platsen.

– Har han ej skog och mark så långt ögat kan se? Ryms ej hans nåd på det stora, vida Falkby, utan att jaga mig bort från min fattiga torfva?

– Min kära gumma, ni behöfver motion, ni kan spatsera en smula, så sofver ni bättre, gäckade den unge grefven, som väl märkte, att hvarje ord var för hans stjufmor ett nålstygn i hjertat.

– Skall jag gå? Och hvart skall jag gå? jemrade gumman, utom sig af häpnad.

– På rote, min kära gumma, gycklade grefve Bernhard. – Ni har alldeles för enformigt, ni behöfver variation.

– Jag gå på rote! och den tröstlösa gamla vred sina händer.

Grefve Carl Victor blygdes för sonens hjertlöshet. Han beslöt inom sig att låta enkan bo qvar, men gick under tiden till de öfriga, för att icke låta något nytt missljud förstöra aftonens trefnad. Endast grefvinnan hade förnummit de sista gäckande orden.

Nu gick hon fram, fattade gumman vänligt vid handen och sade: – förstår ni då icke, att unga grefven endast för ro skull vill skrämma er? Nej, kära gumma, ni skall aldrig behöfva gå uppå rote, ej heller skall ni flytta ifrån er fattiga koja, så länge ni lefver.

– Tror ni det, madame? yttrade grefve Bernhard skarpt.

– Jag är öfvertygad derom, svarade grefvinnan lugnt.

– Nous verrons; vi skola se.

– Jag skall aldrig se det, och icke du heller. Det kan icke vara ditt allvar.

– Om det aldrig varit mitt allvar, så var öfvertygad, att det nu skall blifva det – genmälde den unge grefven, i det han sänkte sin röst ända till hviskning. – Ni har så länge varit herrskarinna på Falkby, madame, att ni alldeles förgätit er verkliga ställning. Ni borde likväl ihågkomma hvem ni varit och hvem ni är, madame. Ni bleknar? Så mycket bättre. Skulle det genera er att vara så anspråkslös, så ser jag mig tvungen att påminna er derom. Jag bedyrar, att jag för min fars skull gör det ganska ogerna, men ni borde finna, att en person som ni aldrig bör på er plats anse sig mer än på sin höjd tolererad.

Grefvinnan Ester hade verkligen bleknat, men blott ett ögonblick. Hon återvann genast denna beundransvärda fattning, som räddat henne så mången gång i hennes händelserika lif. Hon såg sin motståndare fast i ögonen och svarade lugnt:

– Om jag bleknade, så var det derföre, att jag nu ser klart den olycka jag så länge anat och som skall förbittra en hel familjs lif. Bernhard, min vän, min son, – ty mot din vilja måste jag ännu kalla dig så, – det har då verkligen kommit så långt, att icke ens aktningen för din far, icke ens deltagandet för hans lycka eller kärleken till dina yngre syskon, kan ur ditt hjerta utplåna detta hat, som jag icke förtjenat! Du vet ganska väl, att det icke är jag, som trängt mig in i denna familj. Du borde också veta, att jag aldrig beredt och aldrig skall bereda din slägt någon vanära. Hvarföre vill du då slita detta band, som borde vara dig heligt? Hvarföre vill du hata mig, som aldrig bevisat dig annat än kärlek? Hvarföre talar du så till mig, som du icke kan skymfa, utan att skymfa din far?

– Ni talar som en bok, madame, återtog grefve Bernhard, – men ni glömmer ännu engång, att det icke är fråga om er rang, utan om er makt. Jag är ju villig att medgifva er alla rättigheter: jag kysser ju er hand; ni kallas ju hennes nåd, och det borde smickra er, tycker jag, ty ni var en gång belåten med mindre. Ni har er lyckliga ställning, behöfver ej sörja för annat än att roa er, kläda er, höra artigheter och afgudas af min far, som verkligen är så svag för er, att han blifvit till hälften plebej. Jag tycker, med ett ord, att ni borde åtnöja er dermed och icke försöka att herrska i ett hus, der ni fordom har varit kammarpiga. Om min far är svag, madame, så borde ni förstå, att jag icke är alldeles så medgörlig. Ni borde återkalla i ert minne från någon läsebok för barn, som ni kanske studerat i Wasa, Gustaf Wasas bekanta ord, att »eder nåd och min nåd rymmas ej under samma tak»2. Var blygsam, madame, det skulle kläda er obeskrifligt, och jag ser ej hvad som skulle hindra oss att sedan umgås som vänner. Hvarför skulle jag hata er? Man hatar blott sina vederlikar. De öfriga, – dem skakar man af sig, när de blifva för närgångna.

Grefvinnan smålog sorgset:

– Det är nog. Jag har redan hört mer än jag bordt höra. Här kan jag ej svara dig. Men vi måste komma till klarhet. Vi måste göra det snart.

– Lefve Carolus! hördes i detsamma Lejonrams något mosiga stämma från stranden, och vännerne tömde ett glas ädelt ungerskt vin för värdens födelsedag.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 bjeffs – stavningsvariant av bjäfs: pynt, grannlåt.

2 »eder nåd […] ej under samma tak» – Möjligen efter Fryxell, som tillskriver uttrycket Gustav Vasa (Berättelser ur Svenska Historien 3 1828, s. 89). Citatet förekommer även i tolfte berättelsen, kap. 8 »Strider om makten», s. 999, r. 2–3.

6. Afskedet.

Solen hade gått ned, det lilla fyrverkeriet var afbrändt på gårdsplanen, gästerne hade efter en glad afton skingrat sig, och ingen anade det mörka moln, som samlat sig öfver familjens lycka, ingen utom de två, hvilka det närmast rörde, och äfven bland dem förstod blott den ena att uppskatta dess hela betydelse.

När de voro allena, fattade grefvinnan Ester sin makes hand och sade: – Jag har en bön till dig!

– Hvad kan du begära, som jag ej genast är glad att uppfylla? frågade grefven.

– En försakelse, svarade hon.

– Jag samtycker obetingadt. För din skull kan jag försaka allt, utom dig sjelf.

– Men om jag nu begärde just detta enda af dig?

Grefven betraktade henne med en förebrående blick.

– Det kan du aldrig begära, svarade han.

Hon teg länge. Hennes hjerta var för fullt.

– Skulle du mycket sakna mig, om jag ... till exempel gjorde en lång resa? frågade hon efter en stund.

– Det är omöjligt. Hvarföre skulle du resa?

– Jag kunde ju hafva ett vigtigt skäl. Om det till exempel gällde allas vår lycka?

– Gode Gud, är du sjuk? Behöfver du begagna baden i Spaa eller Pyrmont, så nämn blott ett ord, och jag följer dig dit!

– Oroa dig ej, jag är fullkomligt frisk. Men föreställ dig, att jag likväl måste lemna dig för en tid ... Vill du då lofva mig, att bära denna smärta med lugn? Vi skola ju återse hvarandra!

– Men, min älskade vän, jag förstår dig icke! utropade grefven allvarsamt missnöjd.

– Näst dig sjelf, är det Veras uppfostran, som mest oroar mig, fortfor grefvinnan, utan att låtsa märka det moln, som låg öfver hennes makes panna. – Jag ville ej gerna öfverlemna henne åt Louise. Louise håller af henne, jag är öfvertygad derom, men vi uppfatta verlden mycket olika. Jag önskar att Vera skall uppfostras i flärdlöst allvar, i enkla seder, i oskrymtad gudsfruktan. Derför har jag tänkt, att vi skola utse åt henne en gouvernante efter vårt sinne. Hvad säger du om fröken Sjöblad? Hon är en fattig, men väl uppfostrad flicka om några och tjugu år; tillräckligt af börd, för att kunna uppträda i din salong, men enkel, god, förståndig och from. Hennes mor, vill jag minnas, var af ofrälse härkomst. Skola vi skrifva till henne i morgon?

– Gör som du vill, jag har ingenting deremot. Din blick, min Ester, ser klarare än min, och jag har alltid funnit mig väl af att lyda ditt råd. Men för himlens skull, förklara mig hvad du egentligen menar med dessa dunkla frågor!

– I morgon skall du få veta det. Och nu godnatt, du min ungdoms älskade, du min lifstids vän! Älskar du mig ännu, min Carl?

– Jag borde straffa dig för en sådan fråga med att svara dig – nej!

– Ja, du älskar mig! Vredgas då icke på din maka, om hon någon gång gör dig sorg. Gud den allvetande känner, att jag hundrade gånger ville köpa din lycka med offret af min egen ... Godnatt! Minns hvad jag bedt dig om Vera! Var en far för vår Paul, ty han behöfver kärlek i lifvet! Och haf mig alltid i kärt minne, min Carl!

Ur stånd att längre beherrska sig, lutade hon sig vid dessa ord mot sin makes skuldra, kysste hans grånade hår och badade hans kinder med sina tårar. Han slöt henne rörd i sina armar. Äfven hans ögon fuktades, och han visste ej hvarföre.

– Nej, sade han, – jag kan ej låta dig gå, innan du anförtrott mig det, som så upprör dig. Säg mig det!

– Fråga mig icke nu! Det skall ju allt, allt blifva klart, och jag har lofvat, att du i morgon skall veta det, svarade grefvinnan, aftorkade hastigt sina tårar och visade honom ett lugnt, nästan leende ansigte, men som strålade utaf ömhet. Aldrig i hennes ungdoms stoltaste fägring hade hon varit skönare än nu.

– Godnatt! hviskade hon än en gång, och skyndade bort, likasom fruktade hon sin egen ömhet, om hon qvardröjde längre.

Hon gick till sin dotters sofrum. Vera slumrade oskuldens sömn i sin lilla vackra bädd utaf valnöt med röda sparlakan. Modren böjde sig öfver det sofvande barnet och tryckte på dess läppar en brinnande kyss. – Hvad ämnar jag göra? suckade hon och vred sina händer. – Hur är det möjligt, hur är det möjligt att öfvergifva dig, mitt barn, som Gud allsmäktig har gifvit mig att vårda, att ansvara för? Och likväl måste det ske, om än mitt hjerta skall brista. Men gif mig ett tecken, min Gud, gif mig ett tecken, att jag ej handlar orätt, så vill jag utan knot underkasta mig din vilja!

Hon väntade, väntade länge, andlös och ångestfull. Endast det sofvande barnets lätta andedrägt susade som en ljuf hviskning igenom det tysta rummet. Då rörde sig barnets läppar, och Vera sade, sörjande ännu i drömmen: – Min Bijou!

Modrens ansigte klarnade. – Tack, du mitt barns skyddsengel, tillade hon sakta; – nu förstår jag dig. Den kula, som var ämnad mot din moders hjerta, skall icke mera döda, som i dag, din oskyldiga fröjd. Lef väl! Guds heliga englar välsigne och bevare dig, mitt älskade barn!

Med denna tysta bön smög hon sig sakta bort och inneslöt sig uti sitt rum, för att der ännu »rådgöra med sin Herre och Gud», som hon fordom lärde af sin längesedan hädangångna fromma syster Veronica, efter hvilken Vera hade fått sitt namn, fastän något förkortadt.

Grefve Carl Victor Bertelsköld tillbragte en sömnlös, orolig natt. Han var icke van att hos sin maka finna spår af qvinnonycker. Denna starka, öfverlägsna och dock ödmjuka qvinna hade länge lärt den svåra konsten att beherrska sig sjelf, och dock syntes hon nu vara fallen ur sin herrliga jemnvigt. Hvarföre? Han visste det icke. Han sökte förgäfves utgrunda en förklaring. Mer än en gång var han i begrepp att uppstiga från sin bädd, skynda till henne och än engång bedja henne anförtro honom allt. Men det var natt ... hon sof; hon hade lofvat honom förklaring, han borde ju med sin tåliga väntan gifva henne ett nytt bevis på sitt oinskränkta förtroende ...

Knappt grydde likväl den tidiga sommarmorgonen och de första stegen hördes af tjenstflickan, som städade salen derute efter gårdagens fest, innan grefven stod upp och smög sig på tå till sin makas rum, som var beläget i andra våningen och till hvilket man kom från grefvens rum uppför en smal spiraltrappa af jern. Han fann det tomt. Grefvinnans säng stod orörd. En byrålåda var utdragen, den var tom. Grefve Bertelskölds hjerta klappade fortare. En sällsam, obestämd fruktan intog hans själ. Hon har kanske gått ut i parken, tänkte han, för att lugna sig sjelf.

Han sökte henne i parken: hon fanns icke der. Han återvände till slottet; han undvek att fråga tjenstefolket, på det att ingen skulle märka hans oro. Ingen yttrade heller ett ord om grefvinnan. Man trodde förmodligen att hon gått ut på en af dessa tidiga morgonpromenader, när hon ensam besökte sjuka och fattiga. För grefvens hågkomst stodo likväl nu de oförklarliga, betydelsefulla ord hon hade sagt honom, när de skildes i går. Förfärande aningar sammankrympte hans hjerta. Blek, men utan att inviga någon i sin isande fruktan, skyndade han åter upp till grefvinnans rum.

På hennes skrifbord fann han nu ett försegladt bref, som han i sin första förvirring ej blifvit varse. Det var adresseradt till honom. Han bröt det med darrande hand och läste:

Min älskade!

Läs dessa rader med lugn, och läs dem ensam! Var en man, min Carl, och den allsmäktige Guden, som pröfvar oss, skall gifva dig mod att lefva utan din maka.

Du, min Carl, har aldrig misskännt, aldrig missförstått mig. Du, som mot mig har varit idel ömhet, idel förtroende, för hvilket jag skall vara dig tacksam, så länge mitt hjerta slår, – du vet, att jag aldrig eftersträfvat din rang, ditt namn, dina rikedomar, utan endast din kärlek. Men minns du hvad jag sade dig engång i min fars trädgård, när du begärde min hand? Det var en olycka, sade jag, att vi ej blefvo förenade i vår ungdom; vi skulle då ha brutit oss väg genom murar af is. Senare ha vi hvarken haft makt eller rätt att omskapa verlden. Mellan oss stodo numera två, som på dig hade äldre anspråk, och dessa två barn voro en verld mellan oss. De måste se med sin samtids ögon, de måste tänka sin tids fördomar, och derföre kan jag ej tadla dem, ej hysa mot dem den minsta ovänskap, för det de ej sett klarare, ej tänkt högre, än hela den tid, i hvilken de lefva. Jag har redligt sökt att mot dem uppfylla en mors pligter. Jag har länge hoppats, att min kärlek till slut skulle bryta den mur, som bördens fördom har upprest emellan oss. Men jag har bedragit mig. Huru skulle en svag qvinna förmå ändra den verld, som så månge vise tänkare icke förmått återföra till jemnlikhet mellan menska och menska! Dina äldre barn, min Carl, måste derföre alltid se ned på den ringa qvinnan, hvilken du upphöjt till deras moder. Men om den ringa modren ock kunnat försaka alla egna anspråk på aktning och undseende, så skulle hon icke varit värd att kallas din maka, om hon låtit sig trampas i stoftet. Hennes heder är din, och hennes egna barn skola veta en dag, att de ej må förakta sin moder.

Derföre, min älskade, har jag, i den hårda striden emellan tvenne pligter, nödgats uppoffra den ena. Förlåt mig, dyre vän, att jag öfvergifver dig, för att icke förspilla din, min egen och mina barns aktning! Med mig försvinner hvarje söndring, hvarje ofrid ur detta hus. Den ringa borgaredottern återgår till den obemärkta plats, som hon aldrig bordt öfvergifva, och skall aldrig upphöra att nedkalla välsignelse öfver dig och hela ditt hus. Invig ej verlden i våra husliga sorger. Säg, att jag rest för min helsa utrikes. Sök icke heller att utspana hvart jag flyr: mitt beslut är oryggligt. Men jag kan icke lefva, utan att veta mig ännu af eder med kärlek ihågkommen, och derför skall jag stundom skrifva till dig och våra barn samt kyssa med tårar de rader I skänken mig. Lef lycklig, du min själs älskade! O, att jag kunde vara din maka, utan att rodna för dina barn! Helsa min Paul, min Vera! Helsa äfven Bernhard, helsa Louise, och bed dem förlåta mig, för min kärleks skull, all den sorg jag gjort eder.

Ester Larsson,

fordom grefvinna Bertelsköld.

– Min far, sade grefve Bernhard, som i detsamma inträdde, – behagar ni stiga ned? Min bror Paul har just anländt, tillika med sin mentor, en något förläst person, som kallar sig Erik Ljung.

– Paul! I detta ögonblick! Hvad skall jag svara honom, när han frågar efter sin mor?

7. Vallflickans visa.

En dag är för Herren såsom tusende år1 och för folken såsom femtio. Deras dag förgår, deras afton kommer, som alla andras. Och en morgon, när de vakna, finna de med förundran allting nytt.

På frihetstidens urtafla i norden pekade visaren mot elfte timman af dygnet, och dess långa, stormiga dag var nära förliden, när många ännu trodde den stå i dess middags solsken. Endast här och der stod en väktare i det höga tornet, der blicken ej skymdes af menniskornas äflan, och aktade, full af orolig väntan, på tecknens betydelse.

De voro klara nog för dem som ville förstå, och dock förstod man dem icke. Såsom det nu var, kunde det omöjligt länge förblifva. Riket var sjukt af inre tvedrägt, och bakom det tunna sminket på kinderna såg man tidens anlete blekt som döden. Den ena armen brottades med den andra; dit den ena foten ville, dit ville icke den andra gå. Det ena ögat såg, och det ena örat lyssnade emot venster, medan det andra ögat och örat vändes mot höger. Hvarje nerv var öfverretad, men hvarje muskel slapp utaf trötthet. Hjertat klappade ojemnt; alla onda lidelser tycktes hafva stigit i hufvudet och förmörkade blicken. Det nordiska lejonet var på sin ålderdom förvandladt till en hydra med femhundra hufvuden, i stället för ett, och alla dessa hufvuden betos och refvos inbördes.

Hvarför allt detta? Var då friheten en så stor olycka, att bättre dagar blott kunde randas öfver dess graf? Nej, friheten – den sanna friheten! är folkens helsa och lycka, deras jordiska mål, deras högsta lifsvilkor, förutan hvilket ingen varaktig välgång, ingen sann utveckling finnes. Men i friheten beror allt på hennes sedliga botten. Bygg henne på en sådan, och hon skall, lik elden, värma och lysa. Ryck henne derifrån, och hon skall, lik elden, bränna och ödelägga. Friheten liknar luften, hvars osynliga massor ständigt sträfva till jemnvigt. Der jemnvigten rubbas, uppstår storm. Frihetstiden i Sverige och Finland föll, för det att friheten gått från sin sedliga grund, och med detsamma hade hon så oförmärkt gått öfver sitt mått och slagit om i sin motsats. Frihetstiden föll, för det att rikets gyllne pokal, som var grundad på två fötter, balanserades på den ena.

Sent en afton i Juni år 1771 gingo tvenne män under ekarna och kastanjerna i Ekolsunds park.

Den äldre af dem var en hög, ståtelig herre om vid pass femtio år, med synbar, nästan prudentlig omsorg klädd i den tidens hofdrägt, som trotsade sjelfva landtlifvets frihet, och lyssnade vördnadsfullt på den yngres ord, under det att moln af bekymmer tycktes förmörka hans höga panna. När han stundom yttrade några ord till svar, var det kort och afmätt, likasom efter ett ceremoniel, men hans ord röjde den pröfvade statsmannen och antydde på en gång ett klart omdöme och ett orubbeligt lugn.

Den yngre af de två var endast fem och tjugu år gammal, också han i en brokig kostym efter den tidens franska mode. Öfver de korta, svarta underkläderna2 af sammet, knutna med röda bandrosor3, den gula sidenvästen och den blå sammetsrocken hade han vårdslöst kastat en kort spansk kappa af svart kläde. Han bar spetshalsduk, manchetter, peruk, hårpung4 och trekantig hatt, men allt detta med den ledigaste, behagfullaste elegans, och han talade med ytterst lifliga, uttrycksfulla åtbörder, i det han än påskyndade sina steg, än stadnade tvärt, än fattade sin ledsagare under armen, än åter drog sig tillbaka och gestikulerade med händerna, likasom behöfde han alla dessa vältaliga tecken, för att komplettera ett språks fattigdom. I hans vackra, fria, intelligenta ansigte spelade oupphörligt hvarje muskel i de mest vexlande uttryck, och isynnerhet hade de stora, blå, glänsande ögonen en underbar5 makt att återspegla hvarje nyans af känslorna i hans inre, liksom det lugna hafvet skiftande speglar solglans och skyar. Och dock var det sagdt om dessa ögon, att de voro lika ogenomskådliga, som uttrycksfulla, lika gåtfulla, som fängslande, ty sådan var denne ynglings hela personlighet. Naturen hade danat honom öppen som dagens ljus, men lifvet hade af honom gjort en sluten bok. Han hade uppvuxit under en tid af så många ränker och stod så beständigt omgifven af hemliga fiender, att förställning hos honom blef en nödvändighet, inlärd från spädaste barndom, och aldrig såg man ett mera beslöjadt inre döljas bakom en skenbart mera okonstlad uppriktighet.

Likväl funnos ögonblick, när äfven detta dolda innersta blef klart för de få invigde, som hade det sällsynta förtroendet att skåda dit in. Det var konungens fordne guvernör, grefve Scheffer, för hvilken Gustaf III nu, i ett sådant ögonblick, öppnade, om icke hela, dock tre fjerdedelar af sitt hjerta.

Ställningen låg klar för dem båda; de öfversågo den likt ett schackbräde, på hvilket konungen, omgifven på alla sidor af herrsklystne och herrskande motståndare, ej kunde röra sig ur fläcken, utan att sätta kronan, kanhända lifvet, på spel. Tvungen att stå orörlig, skulle äfven denna ställning långsamt, men säkert kosta hans krona, och enda utvägen var att sätta andra pjeser i rörelse, för att så småningom bereda den kungliga schackdockan friare spelrum, mera sjelfständighet.

Omgifven, firad, beundrad af allt hvad Paris hade gladt, snillrikt och lysande, hade den unge konungen för tre månader sedan mottagit budskapet om sin faders hastiga död och sin egen tunga, maktlösa krona. Derefter hade han skyndat att försäkra sig om Ludvig XV:s sympathier och understöd; han hade utan betänkande underskrifvit den konungaförsäkran svenska rådet skyndade att förelägga honom; han hade på återresan besökt sin berömde och farlige morbroder, kung Fredrik i Potsdam, och nu stod han beredd att öppna den svenska riksdagen, der hans oförsonliga fiender, mössorna, efter sitt nederlag två år förut, hade återfått makten och der Ryssland och England med fulla händer utströdde penningar, för att hindra hvarje försök till att uppresa riket ur dess djupa förnedring.

Om allt detta hade konungen rådgjort med sin förtrogne, och ställningen var så förtviflad, att ingen annan räddning syntes möjlig, än att obetingadt förödmjuka sig under partiernas maktspråk. Man hade talat om att till en början försöka medla mellan partierna och smickra de förbittrade mössorna med några platser i rådet.

Detta var att börja sin regering med en bitter förödmjukelse, så mycket bittrare, emedan mössorna fordrade åtal mot den aflidne konungens rådgifvare. Den unge konungens kinder glödde af harm. – Ah, utropade han, i det han slog sig för pannan, – finns uti verlden en olyckligare konung, än den, som ej äger annat val, än att rodna inför sig sjelf, eller gifva sitt rike till spillo?

– Ja, Sire, svarade grefve Scheffer värdigt, – det finns en olyckligare, och det är den, som måste underkasta sig båda delarna.

– Det är sannt, återtog konungen lugnare. – Mitt rike ligger i vanmakt, min krona vacklar för hvarje vindfläkt, och dock ville jag ej byta Sverige mot Polen, eller min krona mot Stanislai. Det finns en tredje utväg, och ännu äger jag valet fritt.

– Jag vågar tvifla derpå, sade grefven.

– Hvad? Om alla mina bemödanden misslyckas; om jag förutser Stanislai öde, kan jag ej abdikera?

– Ers majestät vet bättre än jag, att Sveriges öde då skall ofelbart blifva Polens6.

– Soit7. Min heder blir sauverad8 för efterverlden.

– Ingen ära skall för eders majestät öfvergå den, att hafva räddat sitt rike.

– Tror ni? frågade konungen tankfull. – Ack, min grefve, en usel mössa är i detta ögonblick mera värd, än hela min krona!

De samtalande hade nu närmat sig till parkens omhägnad, och innan grefve Scheffer hann svara, hördes derutanför en vallflickas friska sång, när hon på gångstigen dref sina kor ifrån betet. Vandrarne lyssnade. Det var en af dessa melodiösa visor, hvilka så ofta i Sverige likasom leka i löf och toppar:

Och när jag får krona, när jag blir brud,

I rosor och blader,

Si, då skall jag dansa fin i min skrud,

Och då är jag glader.

Min krona, hon är granner och grön

I rosor och blader,

Och aldrig så finns en krona så skön,

Och då är jag glader.

Der ingen gosse dansar mig kull

I rosor och blader,

Och trollet får ej min krona af gull,

Och då är jag glader.

– Se der en profetia! skämtade grefve Scheffer.

– Ja i sanning, svarade kung Gustaf leende. – Jag skall ock se till, att ingen dansar mig kull, och då hoppas jag, att trollen ej skola taga min krona.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 En dag är för Herren såsom tusende år – Ps. 90:4.

2 underkläderna – byxorna.

3 bandrosor – stora, runda rosetter av fina band.

4 hårpung – till mansfrisyr hörande liten tygpåse som nackhåret samlades i, varefter påsen omknöts med rosett eller dylikt.

5 underbar – märkvärdig.

6 Sveriges öde […] blifva Polens – Preussen, Ryssland och Österrike blandade sig i Polens inre angelägenheter i växande grad under 1700-talet, och i synnerhet Ryssland bidrog till att upprätthålla dess inre splittring. Polen uppdelades successivt mellan de tre makterna 1772, 1793 och 1795.

7 Soit – (fra.) må vara.

8 sauverad – räddad.

8. Ett fädernesland på auktion.

Riksdagen i Stockholm utblåstes1 den 13 Juni 1771, och enhvar gjorde sig beredd, om icke att göra sig förtjent af sitt fädernesland, så åtminstone att förtjena derpå.

Samma dag skulle borgare och bönder välja sina talmän.

Den unge riksdagsmannen Jonas Bertila ifrån Storkyro var nyss uppstigen och satt fördjupad i läsningen af sitt morgonkapitel i bibeln, när någon knackade på dörren till hans tarfliga2 rum på Söder, och in trädde i välfriserad peruk en ung vice häradshöfding, privatsekreterare hos hattchefen baron Höpken.

– Är det riksdagsman Bertila? frågade den friserade mannen med inställsam ton.

– Ja. Hvarmed kan jag vara till tjenst?

– Jag ville bara fråga hur det är med helsan, efter riksdagsman ej var med i går afton på källaren Röda Tuppen. De flesta af hedervärda bondeståndet voro tillstädes och språkade om rikets bästa vid en mugg af det bästa Rostocker öl, som ännu blifvit tömdt för den goda saken. Jag förmodar, att riksdagsman känner affären. Man röstar på Erik Andersson, och kontanta erkänslan är hundra plåtar3, som jag här beder få afbörda mig.

– Hvad skall det tjena till? frågade den unge, ännu oerfarne riksdagsmannen, när hans friserade gäst, utan vidare krus för en så naturlig och vanlig sak, begynte uppräkna sin sedelpacke på bordet.

Den fine herrn missförstod frågan. – Summan är väl ej så stor, som min principal4 skulle önska och en man med så stort inflytande kunde förvänta, återtog han, utan minsta förlägenhet, – men tiderna äro knappa, och riksdagsman kan vara förvissad att vid första tillfälle blifva särskildt ihågkommen. I förtroende sagdt, vi ha kungen och friheten på vår sida! Det blir således vid Erik Andersson, det är ju afgjordt?

– Ja, visst har jag tänkt rösta på Erik Andersson, men icke behöfver herrn eller någon annan blåsa det i mitt öra, genmälde den hederlige Jonas, hvars tröga finska blod nu ändtligen började komma i gäsning. – Hvad vill herrn med de der usla sedellapparna? Tänker herrn köpa min röst?

Jag gissade strax, att det var för litet; finnrackarn blir dyrlegdare5, än jag trodde, men man får hålla honom vid humör, han kan influera på andra! tänkte Hattarnes underhandlare förargad inom sig och framdrog, med något mera krus än förut, en ny sedelpacke. – Jag är säker på, att alla af hedervärda bondeståndet från Finland votera, som riksdagsman Bertila, för den goda saken, tillade mannen, i det han betydelsefullt smällde sedlarne uti bordet.

Detta var temligen tydligt. Bertila hade väl kommit med en rar oskuld in i detta stora mäklarkontor, som kallades riksdag, men han hade varit ett komplett pundhufvud, om han ej förstått ett så vältaligt teckenspråk. Han hade också småningom hunnit fatta beslut, och resultatet var, att han grep den fine herrn i armen, ledde honom till dörren och kastade sedelbundtarne efter honom i trappan.

– Der har herrn traslapparna! utropade den förbittrade bonden efter honom. – En annan gång kan herrn lära sig veta hut, när herrn talar till fria bönder.

– Anfäkta och regera, att jag ej hade guldmynt! knotade Hattarnes ombud misslynt under vandringen utför trappan. – Tiderna bli allt sämre, och dessa bondlurkar bli för hvar dag sturskare. Förr fick man dem att dansa fandango för en mugg öl. Nu duger det ej ens att proppa dem med sedelmynt fulla som korfvar; det skall, kantänka, vara en silfverkanna, eller ett armband åt mor, eller en pung äkta dukater! Jag är säker på, att Mössorna hunnit förut och låtit den dumma finnkole6 höra klangen. Han voterar på vår motpart, det är klart som dagen, och det har kungen för att han gnider på fyrkarna7.

Står det så till med Hattarnas ärlighet, ger jag dem böfveln, tänkte på sin sida Jonas Bertila vid sig sjelf, i det han satte sig att, dagen till prydnad, afskrapa sitt skägg med en rakknif, tillverkad uti hans egen smedja. Nej, då vill jag tro, att Mössorna äro hederligt folk, som ej krypa på smygvägar fram till målet. Jag går öfver till Mössorna; då få vi fattiga finska bönder åtminstone lefva i fred för ryssen.

Icke förr hade han kommit till detta, som han tyckte, kloka beslut, innan åter någon knackade på hans dörr, och denna gång med en betydligt gröfre näfve. Dörren öppnades, och in stöflade en f. d. riksdagsman af bondeståndet, hvilken, sedan hans hemman gått under klubban, anlagt ett bränneri på general Pechlins gods och brukades till att springa ärender för Mössornas chefer till gamla vänner i bondeståndet. Mannen var en grofhuggare8, enkom bestämd att imponera på bönderne med en dryg portion framfusighet, som skulle föreställa ett rättframt väsende, och en oförskämdhet utan like, som skulle passera för routin9 i affärerna.

– Nå, hur står det till, gubbe? sade detta värdiga ombud och slog sig ned på den andra målade trädstolen, ty flera än två funnos icke i rummet. – Bra med helsan och ännu bättre med kassan? Hvad tusan, Bertila, jag tror att ni gör er fin? Låt skägget vexa, gubbe, så kan ni tala ur skägget, och lemna den der släta hakan åt kungens morsgrisar. Vi äro fria bönder, som ej förstå att lägga våra ord i krumilurer, och vårt ansigte får duga sådant det är. Brukar ni ta er en sup på morgonqvisten? För min del dricker jag hellre svenskt öl.

– Hvem är ni? frågade Bertila, som aldrig sett karlen förr och ej fann sig särdeles smickrad af hans påflugenhet.

– Hvem jag är? Det var en fråga! Det hörs, att ni är nybakad i riksdagströjan. Annars känner hela Sverige den ärlige, gamle Hallberg, som aldrig krusat för hög eller låg. Men det är detsamma; vill ni ha en vän, som ni kan lita på och som är bonde till kropp och själ, så säg bara ett ord. Hvarför kom ni ej i går till källaren Solen? Vi bönder rådslogo der om rikets bästa, så det yrde kring knutarna. Här skall bli annat ljud i skällan, skall ni få se, och nu tänka vi stoppa kungen uti vår högra stöfvel och herrarne i vår venstra. Vi tänka votera på Josef Hansson från Elfsborgs län; det är en karlakarl, och derför voterades han ut ur ståndet för två år sedan, när Hattarne matade oss med fransk konfekt. Jag slår vad om en gödgris till nästa jul, att ni tänker lika som jag. Fattiga äro de som gräshoppor, och snömos10 bjuda de oss; men en ärlig karl förtjenar sin dagspenning, det är min katekes, och ni skall ha ert, Bertila. Hvad säger ni om femti plåtar? Det har ni allt en bra oxe för och dessutom en silkesduk, så att ni blir välkommen hos mor.

– Femti plåtar? svarade Jonas, som nu begynte förstå hvartåt talet lutade. – Här var en herre nyss, som bjöd hundra.

– Falska sedlar, bara utprångladt tjufgods, lita på det, Bertila, så sannt jag är bonde till kropp och själ. Nå, ni var väl så klok, att ni gaf honom respass utför trapporna?

– Ja, det gjorde jag.

– Sade jag icke det? Ni är en krona till riksdagsman, och derför skall ni få sjuttio plåtar, äkta, gångbart mynt, som ni ej kommer att hänga för.

– För hvad välgjordt?

– För hvad? För er ärlighet, er dugtighet, och för att ni står på rikets bästa.

– Men om det nu icke faller mig in att sälja min röst?

– Om? Jo, ni är en lustig kurre, Bertila. Hör på, jag skall säga er en sak i förtroende. Ni skall få hundra plåtar, med vilkor att ni ej talar om det för någon kristen själ. Hvad säger ni om det, hvasa?

– Vet hut. Jag är ingen tjuf.

– Jaså. Sjunger ni ur den ton, så är det er egen skada. Gerna för mig kan ni låta tjufvar och rackare styra riket. Jag säger rent ut min mening och råder er som en vän. Ni kan väl icke begära hundrafemti heller? Här finnas nog andra, som mena väl med fäderneslandet. Och så skall jag hviska er något i örat: kungen är på vår sida! Ja, hvad tycker ni, är det ej f–n? Nå, får gå för hundrafemti, efter ni är så finsker utaf er!

– Är det nu slut med auktion? frågade Bertila, i det han bortlade rakknifven och reste sig hotande upp.

– Ni var mig en turk! genmälde underhandlaren, som åter missförstod meningen och grep med en grimas i sin bröstficka. – Sannerligen, min gubbe, är ni icke en smula hundfatt11. Men går det ej af för mindre och lofvar ni göra skäl för er, så – kör för tvåhundra! Det är mitt sista ord, så sannt jag är bonde till själ och kropp.

– Och så sannt jag är bonde till kropp och själ, skall jag lära er huru en ärlig karl svarar på sådana rackarknep! genmälde Bertila, grep karlen i kragen och kastade honom burdus12 utför trapporna.

– Sakramentskade13 finnkole! mumlade underhandlaren, i det han tog sig om ryggen. – Det är bara för att Hattarna bjudit honom tvåhundrafemti!

– Jag märker att Mössor och Hattar kunna taga hvarandra i hand! sade Bertila föraktligt. – Arma fädernesland!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 utblåstes – kungjordes ha börjat.

2 tarfliga – enkla.

3 plåtar – sedlar värda två daler silver eller 16 skilling; ursprungligen om plåtmynt av samma värde.

4 principal – arbetsgivare, chef.

5 dyrlegdare – dyrare att leja.

6 finnkole – nedsättande benämning på finländare; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 fyrkarna – pengarna; ordet ’fyrk’ förekommer i synnerhet i svenskan i Finland med denna betydelse, ursprungligen svenskt mynt från 1400- till 1600-talet.

8 grofhuggare – storväxt eller bastant person.

9 routin – stavningsvariant av rutin.

10 snömos – tomma ord eller löften.

11 hundfatt – oblyg eller orimlig i sina anspråk om betalning.

12 burdus – bryskt; SAOB har detta belägg av Topelius.

13 Sakramentskade – förbaskade.

9. Högsta anbudet.

Uppfylld af harm, gick Jonas Bertila till sin slägting Thomas Larsson, sonson till borgarekungen och riksdagsman för Wasa stad, sedan Grönberg afsagt sig. Ännu en timma eller par1 återstodo, innan man skulle gå att votera i stånden, och den unge bonden ville höra borgarens mening.

Thomas Larsson var en stel, fåordig man om 40 år och, liksom far och farfar, en köpman från hjessan till fotabjellet. Han var driftig, arbetsam, klok, som hela hans slägt, och derföre icke heller sinnad att slösa med fadrens förmögenhet; men den åder af jern, som dittills genomgått slägten och i farfadren hårdnat till skarpaste stål, hade begynt mjukna i de sednare två generationerna. Man visste ej mera ondt om Thomas Larsson, än om andra rika småstadsmagnater, på hvilka afunden gerna naggar; men det troddes, att han icke var så osäljbar2, som hans ekonomiska ställning kunde hafva tillåtit honom, och derföre var det ej utan tvekan Jonas begaf sig till denne sin småkusin, för att af honom begära råd.

– Gör som du vill, sade den försigtige köpmannen. – Jag voterar för Mössorna. Vår slägt har varit Mössor i femtio år, och derföre blef jag vald.

– Har du fått betaldt för det? frågade Jonas, mörk i hågen.

– Betaldt eller ej, jag röstar för den jag anser för bäst.

– Och du har samvete att mottaga ryska pengar!

– Eller engelska, smålog Thomas med buttert löje. – Man vet ej så noga; de lukta hvarken sulläder eller stenkol. Det skulle ej skada dina affärer att vara mindre skenhelig. Tager ej du, så tager en annan. Penningar komma in i riket, och det är hufvudsaken.

– Är det hufvudsaken? För hvad anser du då nationens heder och välfärd? För hvad anser du ditt eget samvete?

Köpmannen skakade otåligt på hufvudet. – Så är det, när man skickar pojkar till riksdagen! brummade han. – Fraser och återigen fraser och ingenting annat än fraser! Nationens heder? Landets välfärd? Det låter allt mycket vackert, men sådant få vi här höra från morgon till qväll af hvarenda skojare, han må kalla sig Hatt eller Mössa. Mitt samvete är tio år äldre än ditt, och när ditt blir tio år äldre, skall du lära dig sörja för landets bästa på samma gång som för din ekonomi.

Punkt. Med detta besked gick den unge bonden till ståndets samlingsplats, och se, der höllos verkligen de fagraste tal om rikets bästa, fäderneslandets sanna välfärd och medborgares pligter, här och der späckade efter behof med förespeglingar om utvidgade privilegier för det hedervärda bondeståndet. Alla talare brukade samma fraser, endast med den skillnad, att Hattevännerna framställde Mössorna som de nedrigaste riksförrädare, hvilka någonsin skådat dagens ljus, medan Mössorna på sin sida bedyrade, att all ofärd i riket kom från de ilskne Hattarne och att landet aldrig skulle få lugn, innan dessa odjur blifvit i grunden utrotade. Den ärlige Jonas Bertila uppfylldes med blygsel och afsky: han visste ju, att alla dessa tal voro skrifna i de osynlige chefernas kansli. Han visste nu, att alla, eller nästan alla, af dessa högljudde fosterlandsvänner sålt sin patriotism för kontant betalning, de enfaldigaste för femtio plåtar, de slugare för hundra, hundrafemtio eller tvåhundra, allt efter deras skicklighet att preja3 underhandlarne, som slumpvis åtagit sig att lefverera så eller så många röster och hade sin lofliga profit på allt hvad de kunde pruta.

De fientliga partierna syntes i början ungefär jemnstarka, d. v. s. lika väl besoldade4. Men snart visade sig, att Mössorna betalat rundligare, och de segrade således vid omröstningen med 84 mot 61. Jonas Bertila hade tillhört minoriteten. Han tyckte icke om Hattarne, men ännu mindre om Mössorna.

På samma sätt gick det i borgareståndet. Mössorna segrade med 72 mot 55. Aldrig hade partierna varit oförskämdare, aldrig djerfvare användt alla möjliga medel för att tillrycka sig segern. Engelska och ryska ministrarne öste ut guld med slösande händer, för att betrygga Mössornas framgång, och franska ministern, Hattarnes skyddspatron, vände förgäfves ut och in på hela sin börs. Medan madame Du Barrys5 knähund bar ett halsband utaf juveler, hade hennes herres minister baron Vergennes ej mer än lumpna 200 000 francs att mata uti de glupske riksdagsmännen, och kung Gustaf nödgades låna utaf Vergennes! Sveriges rike gick på auktion åt den mestbjudande, och general Pechlin vågade hånande säga konungen midt i ansigtet, att mutorna voro frihetens bästa värn.

Nu skulle presterne välja talman. De voro få till antalet och derföre dyrast att köpa. Men de hade en fjerdedel utaf makten: hvarföre skulle de sälja sitt land för hackor6? De gode andans män, hvilkas rike dock icke bordt vara af denna verlden, de sålde sig med så mycken skicklighet, att deras bord en lång tid efteråt dignade under silfver, likasom deras lekamen under bördan af deras mage.

En egen skickelse hade fogat, att medlemmar af Larssonska slägten sutto vid denna riksdag i alla de tre ofrälse stånden: i bondeståndet Bertila, i borgareståndet Thomas Larsson och bland presterne hans farbror, prosten Bertel Larsson, yngre son till borgarekungen. Till denne prelat gick Jonas Bertila dagen före talmansvalet. Det hade gått Jonas som mången annan i stormiga tider: han hade föresatt sig att icke tillhöra något parti och blef dock småningom tvungen att sluta sig till endera af de kämpande. Han hade på försök blifvit en Hatt, han som andra, och gick nu till prosten, som var hans mors kusin, för att begära råd hos denne ansedde man, hvilken Jonas allt från barndomen hört omtalas såsom ett mönster uti hans stånd.

Prosten Larsson var dock en så fullständig motsats till sin fromma dotter Cecilia, som en mage af jordiskt stoft kan vara till ett öga af himmelens glans. Han var en jättelik gubbe om ett par och sextio år, blid och leende under de buskiga ögonbrynen, mycket andäktig, när så behöfdes, men aldrig tänkande på annat än egen fördel. Han var nu tredje gången riksdagsman, och det hade kostat honom vackra fyrkar åt hans ståndsbröder på hemorten, men det var ock en affär, som han förstod att sköta med utmärkt skicklighet. När Hattarnes ombud bjöd honom 500 plåtar, höjde han blott på axlarna och förklarade, att han icke åsyftade någon timlig vinning, utan tänkte votera för Mössorna, hvarefter anbudet stegrades småningom ända till 3 500, som uppräknades kontant på hans bord och med den blygsammaste min strökos in i den stora lådan. Då ändtligen fann sig prosten öfvertygad om att Hattarne hade rätt. Och när dagen derefter Mössornas ombud kom för att erbjuda honom en lika fullvigtig kontant erkänsla, förklarade prosten Larsson, i enlighet med sina nya principer, att han ingalunda ville hafva några syndapenningar, emedan hans samvete bjöd honom att votera med Hattarne. Följden var, att anbudet höjdes med 500 plåtar i sender, och när man på detta sätt kommit till den nätta summan af 5 000 plåtar samt det förmärktes att måttet var fullt, begynte prosten till sin stora förundran finna, att Mössorna ej hade alldeles orätt. Man skulle endast bereda sig på den sorgliga möjligheten, att den gamle, halfblinde domprosten Pryss i Åbo en vacker dag kunde vandra all verldenes väg, och för en så bedröflig händelse vore det af mycken vigt, att hans plats skulle intagas af en fosterländskt sinnad man, som förstod att bevaka ståndets intresse, hvarföre han, Larsson, vore beredd att uppoffra sig för detta tunga och ansvarsfulla kall, ifall han dertill erhölle skriftlig försäkran om survivancen7. Förbindelsen utfärdades – ty hvad förmådde ej Mössorna? och nu ändtligen insåg den vördige mannen, att Hattarne hade i högsta grad orätt och Mössorna deremot voro fäderneslandets ende sannskyldige grundpelare. Affären var ej att förakta. Hvilket oskattbart värde har ej en öfvertygelse, som först på ena, sedan på andra sidan inbringar den vackra frukten af inalles 8 500 plåtar och en domprostevärdighet!

Jonas Bertila fann sin slägting vid det briljantaste lynne och fattade i sin oskuld mod att beklaga sig öfver det oförskämda mutsystem, som rådde vid riksdagen.

Prostens breda läppar krusades af det behagligaste smålöje. – Du må väl säga! suckade han och höjde blicken andäktigt mot taket. – Verlden är full af ondska, och Mammons trälar tänka på intet annat, än sin köttsliga lusta. Vi måste rusta oss till en hård strid och ej heller försmå verldsliga vapen. Vi måste se till, att en ringa del af denna verldens håfvor kommer på värdiga händer, den goda saken till fromma. Vi få ej stöta ifrån oss de timliga gåfvor himlen kan skicka oss, för att befordra kyrkans och landets bästa.

– Det förstås; men vördige far tar väl icke mutor ändå? frågade bonden oskyldigt.

– Bevare oss! svarade prosten, något förlägen med all sin hårda panna. – Hvem skulle taga mutor! Jag menar allenast, att man icke försmår någon ringa skärf, som kan komma en fattig församling till godo, i synnerhet, när man vet sig göra landet en tjenst dermed.

– Vördige far tager således mutor? frågade Jonas än en gång, ty han tyckte sig känna ett os af ondt samvete uti dessa slingringar.

– Man skall icke vara för sträng, min son! förmanade prosten i faderlig ton. – Vi äro alla svaga dödliga; vi måste tänka på våra fattiga barn och icke försmå hvad himlen beskär oss af detta jordiska goda.

– Och vördige far sitter dock med ett fett pastorat och ett stort arf! utropade Bertila uppbragt.

– Jag är en fattig Herrans tjenare, som knappt har mitt dagliga bröd, det vet du ganska väl, käre son!

– Djefvulens tjenare är du, fördömde prest, som säljer ditt fädernesland! utropade Jonas Bertila i fullt raseri, smällde dörren i lås och rusade ut.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 en timma eller par – Utelämnad artikel framför par förekommer i finländsk svenska.

2 osäljbar – omutlig; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 preja – pungslå, skinna.

4 besoldade – mutade.

5 madame Du Barrys – Jeanne du Barry (1743–1793), Ludvig XV:s mätress 1769–1774.

6 hackor – små penningsummor, struntsummor; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 survivancen – den på förhand givna rätten att tillträda en tjänst när den blir ledig.

10. En audiens hos Gustaf III.

Alla Hattarnes omkostnader voro förgäfves; tvåhundratusen francs lågo kastade uti sjön. Mössorna segrade uti presteståndet med en rösts pluralitet, och biskop Forsenius ifrån Skara blef deras talman. Det hade kostat dem tre tunnor guld i rublar och pund sterling, men de hade också nu trefjerdedelar af makten. Den sista fjerdedelen återstod: adeln skulle välja sin landtmarskalk. Detta skulle göra segern på ena sidan, nederlaget på den andra fullständigt.

I det svenska riddarhuset, med dess gamla lysande anor, skulle man således sluta auktionen. Alla rustade sig att segra eller dö – för fäderneslandet? Nej, för sin andel i rofvet.

Den hederlige Jonas Bertila hade nu på en vecka sett och hört mycket, hvarom han ej kunnat drömma, men ett var för honom obegripligt, nemligen hvad kungen kunde mena om allt detta. Jonas förstod ganska väl huru herrarna kifvade om att styra riket, huru det ena ståndet ville skaffa sig privilegier på de andras bekostnad och huru det ena var sniknare än det andra att roffa penningar; men han förstod ej hvad konungen, som ingen uppenbart brydde sig om, men alla i hemlighet åberopade, hade att göra med alla dessa intriger. Med sin gamla ärfda vördnad för landsens fader, kunde Jonas ej annat tro, än att kung Gustaf var okunnig om det skändliga ocker, som här på alla sidor bedrefs med landets välfärd, och han ansåg det vara sin pligt som trogen undersåte att upplysa den stackars bedragne monarken om huru illa hans ständer foro med landets heder.

Den gode kungen är ännu så ung och ovan, tänkte Jonas vid sig sjelf. Han vet ingenting, han tror att allt går ärligt till, och hans hofherrar akta sig att låta honom titta i korten. Men jag vill gå till honom och säga honom rent ut huru det är, om än min snåle kusin i borgareståndet skulle spricka af harm, och om än min vördige morbror i presteståndet skulle sju gånger läsa litanian öfver mig.

Sagdt och gjordt. Jonas hade nyss läst i Posttidningen1, att kunglig majestät i nåder tillät alla sina undersåter, höga och låga, att personligen frambära till honom deras klagomål eller önskningar alla måndags-, tisdags- och onsdagseftermiddagar klockan mellan 4 och 5, uti kungliga slottet. Det var just nu en onsdag, och Jonas begaf sig raka vägen till majestätet.

När han nalkades slottsporten, när han såg vakterna och när den stora, majestätiska byggnaden med sina stenmassor likasom tryckte honom till intet, då kände Jonas för första gången sitt hjerta klappa fortare än vanligt. Hvad hade han här att göra? Och huru skulle han, en okunnig bonde, förstå att lägga sina ord för så höga herrar? Gjorde han ej klokast att vända om? ... Men nej, – han såg ju svalorna flyga lika oförskräckt in genom den höga porten, som han sett dem flyga under hans låga takås i Storkyro, och var han icke förmer än svalorna? Var han ej riksdagsman? Kom han ej uti ärliga afsigter? Han klef på.

I förrummet fick han vänta, medan jourhafvande kammarjunkaren införde supplikanterne till audiens i den ordning de anmält sig. Här sågos invalider på trädben från pommerska kriget2, tjenstemäns enkor med åtta plåtar i pension, fattiga kaplaner som sökte pastorat, bankrutterade köpmän som ville anlägga såpsjuderi, madamer som höllo krog och klagade på polisen, stensprängare som blifvit blinda af krut, afskedade aktörer som deklamerade stycken ur Don Ranudo di Colibrados3, utsvultne poeter som buro i fickan alnslånga4 plakater af fägnerim5, skomakarpojkar med öronen i lås af deras mästares örfilar, sotare som ramlat ned genom skorstenen, kort sagdt en profkarta på all verklig eller inbillad nöd, och alla dessa hade på förhand öfverläst långa lexor, hvarmed de ville bestorma konungens medlidande. Men emedan den korta timman på detta sätt knappt skulle räckt till för en eller två, tillsades hvar och en att expediera sin sak på två minuter, derest ej hans majestät behagade särskildt fråga dem, och derföre stodo nu alla med svetten i pannan, begrundande bästa sättet att tala kort och begripligt, medan kammarjunkaren stod obeveklig med klockan i handen och afklippte harangen. Märkvärdigt var emellertid att se, huru de fleste gingo häpne in och kommo strålande ut, ty kung Gustafs berömda konst att vinna menniskohjertan med ett vänligt ord eller en nådig blick förnekade sig aldrig vid dessa tillfällen, och han hade nu mera skäl än någonsin att tillvinna sig hjertan, ty alla dessa voro ett kapital i hans rörelse. Han försmådde icke den ringaste, han behöfde dessa menniskor kanske mer, än de behöfde honom.

Jonas tyckte sig igenkänna en af supplikanterne. Det var Mössornas löpare6, Hallberg, i egen hög person. Vänta du! tänkte den ärlige bonden.

Ändtligen kom turen till Jonas, och innan han i tankarna blifvit färdig med det märkvärdiga tal han ämnade hålla till kungen om riksdagens ofog, stod han redan ansigte mot ansigte inför Sveriges, Finlands och Storkyros beherrskare.

Kung Gustaf satt i en något enklare drägt, än vanligt, vid ett litet arbetsbord af ebenholtz, och bredvid honom stod, jemte vakthafvande adjutanten, en sekreterare, som mottog supplikanternes ansökningar.

Väntande att höra den unge bonden i hans vadmalsjacka frambära någon supplik om eftergift uti skatterna, egnade konungen den inträdande en flyktig och frågande blick. Men Jonas var icke så genast färdig; den ena minuten förgick, och med den gick hälften af den bestämda tiden för hans audiens.

– Hur står det till, min vän? frågade kungen, utan minsta tecken till otålighet. Han hade särskild orsak att vilja stå väl hos bönderne.

Bosatt i Storkyro, men född i Munsala, talade Jonas Bertila lika ledigt svenska som finska, och denna färdighet hade kommit honom väl till pass vid riksdagen, der de bönder, som blott kände finska språket, stodo sig ganska slätt, en emot åtta eller tio, som de vanligen voro uti det förenade svenska och finska bondeståndet. Jonas skrapade således med foten och svarade:

– Gud bevare hans majestät! Det står illa till.

– Hvad har du att klaga? Går ditt hemman i mät för kronorest7, eller har du blifvit betungad med långa landsvägar8? frågade kungen.

– Tackar som frågar, svarade Jonas, hvilken nu begynte få mål i munnen. – Jag står mig bergandes9 lagom, fastän mantalet10 tynger, men det står illa till med riksens koraljer11. Det bär rakt åt fanders, skall jag säga nådig majestät.

Kungen smålog och gaf en vink åt kammarjunkaren, som med sin klocka i handen var färdig att tvärt klippa af denna hotande början. – I hvad afseende står det så illa till? återtog han.

– Jo, sade Jonas, – det står så till, att de mjölka andras kor till höger och venster här vid riksdagen. Nådig majestät skall tro, att de grassera värre än mönsterskrifvare12. Här löper folk i smyg, som tasslar med bönderne och tasslar med borgarne och tasslar med presterne och ha fickorna fulla med sedlar och silfverdalrar, lirum larum13, åt hvem som vill ha. Och bönderne bocka, och borgarne bocka, och presterne bocka och säga: tackaremjukast, på hvem skall jag rösta? Jo, svaras det: rösta på Hansson! Rösta på Sebaldt! Rösta på Forssenius! Och tok gör som galen ber. Si, så går det till. Men det bär sig intet, ser nådig majestät, och om de skulle slå ihjäl mig på stället, så säger jag: det är blankt rackeri! För der är ännu en knut i härfvan, som de akta sig att tala om, och derför kan nådig majestät aldrig i verldens tid få nys om alla svinhunderier.

– Hvad kan det vara? Tala fritt, min redlige danneman14! sade kungen, road af bondens frimodiga språk och genomskådande hans ärliga afsigt.

– Jag ber om nåd, ifall jag talar hufvudet af mig, för det kan hända jag talar hufvudet af andra med, svarade Jonas försigtigt, – men si saken är den, att det har allt varit i säck, innan det kom i påse. Nådig majestät kan aldrig tro hur det är.

– Nå, hur är det?

– Jo, fransman har köpt en part i riket, och engelsman två, och ryssen två och en half. Det finns folk, som sålt riket åt alla tre. För si, det är deras pengar!

– Nej, är det möjligt? Det har jag aldrig vetat, svarade kungen mycket allvarsamt.

– Jag kunde tro det, nickade Jonas. – Och det är så godt att nådigt majestät får veta det, innan de schackra hans krona kaputt. Jag för min del tycker att det är skamlöst.

– Det tycker jag med, svarade kungen. – Men hvad vill du att jag skall göra med sådana menniskor? Icke kan jag hänga upp hela riksdagen.

– Nej, menade Jonas, i det han såg sig försigtigt omkring. – Nådig majestät skulle ta vantarna af dem.

– På hvad sätt då?

– Det understår jag mig ej att begripa. Nådig majestät är slugare, än han ställer sig; nog förstår han det bäst. Jag säger bara som förra spelman.

– Hur sad’ förra spelman15?

– Han sad’: det är utspeladt, när fingrarne äro borta.

En hastig, forskande blixt sköt ut ur de glänsande, stora blå ögonen och genomborrade den djerfve talaren. Kanhända misstänkte kung Gustaf, att denne bonde, som i all sin enfald icke saknade en god portion slughet, var en af Mössorna utsänd spejare. Men han lugnade sig och sade strax i sin förra nådiga ton: – Jag har hört ett annat ordspråk: i nödfall dansar man på trädben. Tack emellertid för din goda mening. Är det något du önskar för egen räkning?

– Tackar som frågar. Ingenting annat, än att nådig majestät kör Hallberg på porten, ty så har jag gjort. I förrgår lopp han med Mössornas ärender, och nu står han derute och vill bocka sig in.

– Godt, godt, jag skall hafva dig uti minne.

Audiensen var slut, och Jonas trädde af. Till sin ytterliga förvåning såg han, att den, som näst efter honom fick audiens, var ingen annan, än – Hallberg.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Posttidningen – Stockholms Post-Tidningar.

2 pommerska kriget – Sveriges krig mot Preussen 1757–1762.

3 Don Ranudo di Colibrados – komedi från 1723 av den danske författaren Ludvig Holberg (1684–1754).

4 alnslånga – en aln motsvarar två fot, d.v.s. knappt 60 cm.

5 fägnerim – glädjerim; här: hyllningsdikter.

6 löpare – springpojke.

7 kronorest – kronoutskylder som inte hade betalats inom uppbördstiden, skatteskulder.

8 betungad med långa landsvägar – betungad med underhållet av långa sträckor landsväg.

9 bergandes – ganska (dialektalt).

10 mantalet – skatten.

11 koraljer – Ordet har inte kunnat beläggas, här antagligen i betydelsen affärer eller angelägenheter.

12 mönsterskrifvare – civilmilitära tjänstemän med uppgift att sköta rullföring och kassatjänst.

13 lirum larum – alltid samma visa.

14 danneman – bonde, ärlig och redbar man.

15 förra spelman – pleonastiskt uttryck som betecknar person i vars mun ett gängse talesätt läggs; förekommer i svenskan i Finland, jfr fi. entinen.

11. Paul Bertelskölds hemkomst.

Vid den tid, när partierna i Stockholm ifrigast besköto hvarandra med gyllene kulor, hade den högst oväntade händelse, hvilken omtalas i början af denna berättelse, spridt en obeskriflig förvirring inom den grefliga Bertelsköldska familjen på dess egendom Falkby i Östergöthland. Vi påminna oss, att familjens öfverhufvud emottog den förfärande underrättelsen om sin makas flykt i samma ögonblick hans yngre son Paul, åtföljd af Erik Ljung, inträffade uti fädernehemmet.

På den ädle, men svage mannen gjorde denna nyhet ett intryck, såsom hade jorden vikit undan hans fötter och som hade han från ett hem af huslig lycka plötsligen blifvit förflyttad midt i en folktom ödemark. Hans första förtviflan vände sig mot äldre sonen, grefve Bernhard, hvilken, okunnig om hvad som händt, förökade hans smärta med sitt kalla hån öfver Pauls relegation.

– Ovärdige son, sade den olycklige grefven, – du har förkrossat din faders hjerta; du har jagat ifrån hans hus den ädlaste qvinna jorden bär!

Det var något i denna förebråelse, som kom äfven den högdragne unge mannens kind att blekna, alldeles mot hans vana. Han mottog stillatigande det bref hans fader räckte honom och som innehöll förklaringen öfver hans stjufmors beslut.

Grefve Bernhard läste, och hans kind blef allt blekare. Detta hade han icke väntat sig. Han hade bedömt sin stjufmor ur vanliga menniskors synpunkt, såsom en klok, men ärelysten qvinna, hvars förmätna anspråk att vara hans jemnlike han borde tillbakavisa och straffa, ej blott för sin egen, utan äfven för sin fars och sina syskons skull, hvilka måste i verldens ögon lida af en mesallians1. Om hans far af svaghet låtit fånga sig i denna rangsjuka borgaredotters nät, så tillhörde det honom, äldste sonen och arfvingen, att upprätthålla familjens heder. Och om han ej kunde göra det skedda ogjordt, så ville han åtminstone göra det oskadligt, genom att låta stjufmodren känna hennes beroende och hans öfverlägsenhet, – genom att återförvisa henne till den anspråkslösa ställning af en tolererad person, som var det högsta hon borde eftersträfva. Att hans stjufmor skulle i det längsta söka bibehålla sin plats af jemnlike, derpå var grefve Bernhard beredd; men att hon skulle fordra allt eller intet, och att hon, hellre än att köpa en titel med en förödmjukelse, skulle med ett så djerft beslut afhugga den knut hon ej förmådde på annat sätt lösa, detta hade aldrig fallit honom in. För sent insåg han nu, att han misstagit sig om denna högborna själ, lika stolt som hans egen, blott mera upphöjd, och en flyktig känsla af ånger eller häpnad intog hans beräknande sinne. Jag hade bordt handla varsammare, tänkte han vid sig sjelf. Blir denna händelse bekant, skall den väcka skandal; man skall framställa den förrymda som en martyr, vår familj blir komprometterad, jag sjelf kan lida deraf, och det blir desagreabelt2 att efter en sådan rupture3 möta den vildhjernan Paul. Enfin4, här äro goda råd dyra; man måste göra allt för att kasta en slöja öfver denna sottise5.

Inom kortare tid, än det här blifvit omtaladt, hade grefve Bernhard fattat sitt beslut. – Lugna er, min far! sade han i en aktningsfull, nästan öm ton. – Det är ett beklagligt missförstånd, som jag hoppas vi snart skola ställa till rätta. Denna rupture är icke obotlig, blott vi lyckas att gifva den en mildare färg. Tillåter ni mig att handla i ert ställe?

– Gör som du vill, svarade den förkrossade fadren. – Blott intet steg, som kan sätta en fläck på din moder, ty hennes heder är vår!

– Det är också min tanke. Öfverlemna blott saken åt mig och jag lofvar att allt skall ställas till rätta.

Med dessa ord skyndade grefve Bernhard ned från öfra våningen och yttrade i en snäsande ton åt sin fars kammartjenare, som mötte honom i trappan:

– Hvarför var du ej på din post i natt, när grefvinnan reste?

– När grefvinnan reste? upprepade tjenaren, ytterst förvånad.

– Är det din vana, drummel, att sofva, då din herre behöfver dig? Här kom ju bud i natt, att grefvinnan måste på ögonblicket resa till Norrköping; – fartyget låg segelfärdigt, som skulle föra henne till helsokällan i Pyrmont.

– Jag försäkrar nådig herr grefven, att hvarken jag eller någon annan af betjeningen vetat det minsta derom, bedyrade kammartjenaren, ännu mer förvånad.

– Och sådana lymlar till sjusofvare lönar man i sin tjenst! fortfor grefve Bernhard med en väl spelad vrede. – Hans nåd och jag hade ingen annan än min spanska José, att betjena grefvinnan, när vagnen kom att afhämta henne. Men om hans nåd varit för efterlåten mot er, vill jag införa en annan ordning. Minns det till en annan gång, min kära Söderlund, såframt du vill stadna qvar i din tjenst, och säg dina kamrater detsamma. Hvar är gref Paul?

– Han gick i matsalen och frågade efter grefvinnan. Men se, der kommer den unga grefven!

Paul kom i detsamma rusande uppför trappan, omfamnade lifligt sin bror och utropade med hela förtjusningen af ett adertonårigt hjerta, som åter känner sig klappa i fädernehemmet: – Här har du mig, Bernhard! O hvad jag är glad att åter vara hos er! Hvar är min mor? Och huru mår vår far, Bernhard?

– Åh, det var kärt att se dig åter; du är ju lång som en granadör6! Vår far mår ej alldeles bra, men ej heller illa, och skall bli förtjust att få omfamna dig, svarade grefve Bernhard, med mycken fattning undvikande den ena frågan, som var svår att besvara.

– Och min mor, Bernhard, min mor? Jag hoppas att hon mår väl? Hvar är hon, säg? Hvarföre har jag ej redan fått omfamna henne? Jag frågade dem dernere, men fick obegripliga svar.

– Jag hoppas vår goda mor mår förträffligt, svarade brodren, med ett för tillfället antaget uttryck af mycken tillgifvenhet.

– Du hoppas? Hvad vill det säga? Är hon sjuk, eller hvarför hoppas du, säg? Men hvar är hon då?

– Ah, du vet således ej att grefvinnan är bortrest! Du har rest förbi brefvet? Men hvarför skref du ej om din hitkomst? Hade vår mor haft den minsta aning derom, så hade hon säkert uppskjutit sin resa, ty så pressant7 var den väl icke; hon hade kunnat välja ett annat fartyg.

– Bortrest? Min mor bortrest! utropade Paul bestört, i det att tårarna kommo honom i ögonen. – Och jag hade så innerligt gladt mig att nu få återse henne! Ack, Bernhard, hvilken olycka just nu, när jag så väl behöft att få kyssa hennes hand och öppna för henne hela mitt hjerta!

– Jag vet det, jag hörde det nyss af Ljung, att du blifvit relegerad från akademin. Det var ej rätt af dig, Paul, att handla så obetänkt; men vi skola rådgöra tillsammans om något moyen8 och om hvad du nu bör företaga dig. Vi skola öfverlägga med vår far om din framtid och din carrière.

– Min framtid, ah, det är mig likgiltigt, den reder sig nog. Men min mor, Bernhard, för himlens skull, säg mig, hvarföre har min mor rest bort? Och hvart har hon rest? I hennes sista bref nämnde hon ej ett ord derom.

– Det var naturligt, hon ville ej oroa dig. Du vet kanske ej, att hon redan i några år haft svagt bröst?

– Hon svagt bröst? Det är omöjligt. Jag har studerat anatomi, och jag försäkrar dig, Bernhard, att min mor är så starkt byggd, som en så välbildad qvinna kan vara. Hvad hon än må lida utaf, men ej kan det vara af svagt bröst.

– Du har ej sett henne sedan två år. Hon har blifvit mycket nervsvag.

– Hon nervsvag? Men det är ju absurdt. Tror du, att hon blifvit bortklemad, som vår tids modedockor? Om någon har starka, friska nerver, så är det min mor!

– Hvad vet jag? Det må läkaren afgöra. Doktor Winge talade också om något lefverlidande. Kort sagdt, han föreskref grefvinnan en resa till Pyrmont som oundviklig för hennes helsa. Vi arrangerade om ett fartyg för hennes öfverresa, och i natt kom oförmodadt bud, att skeppet var segelfärdigt och vinden favorable9. Följaktligen måste grefvinnan afresa med en sådan hast, att knappt betjeningen visste deraf, och se der orsaken, hvarföre du fick obegripliga svar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 en mesallians – ett icke ståndsmässigt äktenskap.

2 desagreabelt – otrevligt.

3 rupture – (fra.) ruptur: brytning.

4 Enfin – (fra.) nåväl.

5 sottise – (fra.) sottis: dumhet.

6 granadör – formvariant av grenadjär: reslig och ståtlig elitsoldat.

7 pressant – (efter fra.) brådskande, överhängande.

8 moyen – utväg, tillvägagångssätt.

9 favorable – gynnsam.

12. Det farliga ämnet.

– Och intet bref till mig? frågade Paul tankfull.

– Det är troligt att grefvinnan skrifvit med posten; hennes afresa var så oförmodad ... Men vår far väntar dig.

– Ej en rad till mig! klagade den vekhjertade sonen. – Huru länge dröjer hon i Pyrmont?

– Det beror på huru kuren bekommer henne. Läkaren ger oss det bästa hopp, och vi kunna sannolikt vänta henne åter i September eller Oktober. Jag ber dig, Paul, lipa ej så der barnsligt för en simpel sak, som har ingenting att betyda. Vår far behöfver se glada ansigten; du kan imaginera dig1, att han är preoccuperad2 och saknar sitt vanliga sällskap. Låt oss amusera3 honom, låt oss distrahera honom. Louise skall blifva förtjust att återse dig.

– Förlåt mig, Bernhard, ännu en fråga! Hvaraf kom det sig, att min mor for så ensam ... att ingen af hennes närmaste, att ingen enda vän ledsagade henne, när hon, som du säger, var sjuk och lidande?

– Både vår far och Louise erbjödo sig att följa henne till Pyrmont, svarade grefve Bernhard dristigt, – men hon afslog det så bestämdt, att vi slutligen måste gifva vika. Hvad mig angår, vet du, att jag med allraförsta måste resa till riksdagen, för att representera vår familj på riddarhuset. Man säger, att de vigtigaste frågor skola der komma före, och jag är, som du påminner dig, afgjord Hatt. Vi måste till hvad pris som helst hindra Mössorna att åter komma till makten, och den nye konungen är ej att lita på. Han torde vilja flyga högre än vingarna bära.

– Jag förstår, sade Paul sorgset. – Men ingenting skulle hindrat mig att följa min mor. Hvarföre kom jag icke i går? ... ja, så är det. Jag har en idé. Kom, låt oss gå till min far!

Ett ögonblick derefter låg Paul i sin fars armar. En uppriktig tillgifvenhet hade alltid nära förenat grefve Carl Victor Bertelsköld och hans yngre son. Återseendets glädje var nu likväl mycket blandad. Grefven betraktade med innerligt välbehag den bildsköne ynglingen, som i hvarje drag, isynnerhet de mörka, glänsande ögonen, påminte om modren; men just detta minne uppfyllde honom med en sorg och en förlägenhet, som han förgäfves sökte att dölja. Paul åter njöt af sin fars ömhet, men han fann honom åldrad under de två år, som förgått sedan deras förra möte, och grefvens synbara förlägenhet undgick icke hans skarpsynta blick. Båda väntade, och den ena fruktade en förklaring öfver den gåtlika tilldragelse, som blandat så mycken bitterhet uti detta återseende.

– Paul vet redan allt, yttrade grefve Bernhard, i det han vexlade en hastig blick med sin far. – Jag har underrättat honom om doktor Winges regime4, som tvang vår mor att så hastigt lemna oss, för att i Pyrmont söka en cour5 för sitt lefverlidande, och jag har sagt honom huru gerna min far varit deciderad6 att följa madame, derest hon ej bestämdt hade önskat resa allena. Paul är ej mera ett barn, min far; frukta således ej någon ridicule desespoir7. Han förstår att tranquilisera8 sig i en så vanlig sak, och vi äro d’accord9 om att hoppas det bästa. Sitt missöde i Åbo vill han revangera10 med en fördubblad succês i Upsala eller Lund.

– Berätta mig utan fruktan ditt felsteg, sade fadren, glad att afleda samtalet från det farliga ämnet. – Hvad än en Bertelsköld må hafva förbrutit, är jag förvissad derom, att han aldrig kunnat handla mot hederns fordringar.

– Jag tackar er, min far. Ni har gissat fullkomligt rätt; svarade Paul och berättade nu i korthet sin djerfva opposition emot den rådande theologin, utan att dölja den öfverilning, hvartill han låtit hänföra sig. – Men, tillade han, – jag ber om min fars tillstånd att få godtgöra mitt fel på ett annat sätt, än min bror föreslagit. Från Stockholm afgår snart en naturhistorisk expedition till Spanien och Afrika. Min vän Ljung har förut erbjudit sig att genom arkiatern Linné förskaffa mig tillfälle att deltaga deri. Jag afböjde då detta förslag, emedan jag var oberedd på de händelser, som sedan inträffat; men nu skulle jag anse mig lycklig att få göra en resa, så mycket mer, emedan jag derunder finge tillfälle att besöka min mor i Pyrmont.

Grefve Bernhard vexlade åter en blick med sin far och skyndade att svara:

– Men min bäste Paul, det är omöjligt att du genast åter vill lemna vår far, som nu så väl behöfver ditt sällskap, när jag reser bort. Gif dig tålamod till ett lägligare tillfälle, och vill du partout11 resa, så uppskjut din resa åtminstone till nästa höst.

– Jag underkastar mig min fars vilja, återtog Paul. – Men om jag kan vara min mor till någon nytta, om jag kan bereda henne någon glädje, der hon nu är ensam och kanhända sjuk i främmande land, så är jag säker uppå, att min far ej skall afslå min bön.

– Du är en god son, Paul, och vi skola närmare tänka på ditt förslag – sade grefven, i hög grad förlägen för det farliga ämnet. – Men du måste finna det billigt12, att jag ej genast vill åter förlora dig, när jag fått dig tillbaka. Låt oss i dag glömma alla bekymmer och endast tänka på den närvarande stunden. Hvar är Erik Ljung? Det är icke gästfritt af oss att så glömma hans härvaro.

Med dessa ord och med en panna, som alltför tydligt målade bekymmer, hvilka han sade sig vilja glömma, gick grefven att välkomna sin makas slägting, der denne, anspråkslös och ovan att finna sig omgifven af så mycken prakt, väntade i salongen, tills någon fann för godt att ihågkomma hans tillvaro.

Grefve Bertelsköld tryckte hjertligt den redlige vännens hand och tackade honom med varma ord för de tvenne år Paul i hans hus haft ett annat hem. Snart voro de fördjupade i ett samtal om detta ämne, och Paul fick tillfälle att uppsöka sin lilla syster Vera, hvilken, ostörd af nattens händelser och utan aning om att det kostat henne en mor, hade sofvit oskuldens sömn, när hennes broder anlände.

Klockan var ännu ej mer än åtta på morgonen, och Paul ville smyga sig in till Veras sofrum, när han i dörren mötte baronessan Louise, ännu halfklädd och uppskrämd i sin morgonslummer af kammarjungfrun, som förde till henne det oförklarliga ryktet om grefvinnans försvinnande.

– Hvad ser jag? Paul? utropade hon. – Och hvar är din mor?

– Ah, Louise, sade han. – Hvarför frågar du mig derom?

– Jag trodde du visste ... svarade hon förvirrad. – Har ej grefvinnan gått för att möta dig på vägen?

– Möta mig? Gode Gud, hvad skall detta betyda? Min mor har ju rest; du måste veta det bättre än jag.

– Rest? Ja, du har rätt; det vill säga, jag förmodar att hon rest till Stockholm, återtog baronessan, som väl märkte att något låg under allt detta, men ej visste hvad hon borde tro eller säga derom. Till all lycka kom i detsamma grefve Bernhard, som hade sina skäl att ej ett ögonblick släppa sin bror ur sigte.

– Men Louise, jag förstår ej hvad du menar, återtog Paul, bestört öfver denna okunnighet.

– Du misstager dig, min vän, skyndade grefve Bernhard att infalla. – Det är icke öfver Stockholm, det är öfver Norrköping, som madame i natt reste till Pyrmont. Och då hon uttryckligen förbjöd att väcka dig, bör det ej förvåna Paul, att se din surprise13 öfver den oförmodade afresan, tillade han med en blick på systern, oviss om huru långt hon komprometterat sig i det farliga ämnet.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 imaginera dig – föreställa dig.

2 preoccuperad – upptagen av tankar.

3 amusera – roa, förströ.

4 regime – föreskrift.

5 cour – stavningsvariant av kur.

6 deciderad – fast besluten.

7 ridicule desespoir – (fra.) löjlig förtvivlan.

8 tranquilisera – lugna.

9 d’accord – (fra.) ense, överens.

10 revangera – ta revansch för.

11 partout – nödvändigtvis, absolut.

12 billigt – rimligt.

13 surprise – (fra.) överraskning.

13. Oförklarliga gåtor.

Paul svarade icke, men der stadnade något oklart qvar i hans själ. Han gick till sin syster Vera och fann den lilla nyss vaknad, men ännu liggande och upptagen att betrakta sin vackra, hvita fot, som hon, koketterande för sig sjelf, stack fram under sängtäcket.

När Vera blef varse den långe, främmande ynglingen i dörren, drog hon täcket öfver hufvudet och kunde alldeles intet förmås att dyka upp ur den fridlysta hamnen. Men när brodren med ömt våld befriade hennes brunlockiga hufvud från omhöljet och hon ändtligen igenkände den kära rösten, som hon icke på länge hört, då strålade Veras ögon med ett solsken, som liknade modrens i hennes glada dagar, och det dröjde ej länge, innan hon flög upp, så lätt kostymerad hon var, och hängde sig, ömsom skrattande, ömsom gråtande, vid den älskade brodrens hals. Den Bertelsköldska familjen hade ju alltsedan de yngre barnens födelse varit tvenne klufna hälfter af samma äpple, och de två hade ständigt slutit sig nära tillsammans emot de äldre syskonens köld. Nu hade Vera sin Paul tillbaka, nu var allt åter godt, nu skulle de leka som förr i den gröna parken, och nu, – det var hon säker uppå – skulle den stygge Bernhard ej mer våga skjuta hennes små lamm. Inom några minuter hade hon berättat och frågat honom tusen saker, utan att vänta på svar, och slutet var alltid ett glädjerop öfver – mammas glädje.

– Men du är ju längre än mamma, afbröt hon plötsligt sig sjelf, i det att hon rodnade och förlägen smög sig tillbaka under det skyddande täcket. – Nu får du beskedligt gå din väg, tilldess att jag klädt mig, och det skall ej dröja fem minuter. Jag vill se huru mamma ser ut, när hon ser på dig. Hvarför kom hon ej med dig, säg? Hvarför har hon ej kommit att läsa min bön med mig, som hon gör alla morgnar? En dag i vintras glömde hon det, när pappa mått illa, och den dagen blef ingen morgonbön alls, men, Paul, den dagen gick illa. Jag slog ihjäl Bergflykts vackraste blomkruka, jag vrickade min fot, jag hade tandvärk, jag trätte med långa Karin i köket och fick grymma bannor. Det är aldrig bra, när man glömt att läsa sin morgonbön.

– Vet du ej af att mamma rest bort? frågade Paul, som kände sig underlig till mods.

Vera betraktade honom med ett par stora ögon. – Rest bort? sade hon. – Det skall ingen inbilla mig; tror du jag är så lätt narrad, som förr?

– Jag förstår. Hon ville ej väcka dig, när hon så oförmodadt måste resa i natt.

– Tror du det? Hur kan du vara så enfaldig? Min mamma skulle resa, utan att säga adjö åt mig? Nej, det der har de inbillat dig, för att göra dig något spratt. Du skall få se, att när du går ut, så gömmer mamma sig bakom dörren och tar dig med båda händerna om ögonen och säger: gissa hvem det kan vara! Se, då skratta de åt dig, för det du lät narra dig.

Hvilken underbar makt ligger ej i den barnsliga tron! Den lilla Veras fasta tillförsigt hade något så smittande, att Paul hastigt öppnade dörren, för att se, om ej allt var endast ett elakt skämt och om ej hans mor stod leende bakom dörren, färdig att med båda händerna skymma hans ögon och säga de kära orden, som hon brukade säga, när han var barn: gissa hvem det är!

Men bakom dörren stod ingen, och han satte sig åter bedröfvad på kanten af Veras säng.

– Vår mor sade väl stundom ändå, att hon skulle resa bort för sin helsa? frågade han.

– Det gjorde hon aldrig. Hvarför skulle hon säga det hon aldrig ämnade göra? Min mamma kan ej säga osannt, svarade flickan mycket bestämdt.

– Påminn dig likväl! Kanske yttrade hon något, till exempel i går, att du skulle vara lydig, när hon var borta, eller att du ej skulle glömma din morgon- och aftonbön, fastän hon ej på en tid kunde läsa med dig.

– Det sade hon icke. Jag såg blott, att hon var mycket ledsen ibland, när Bernhard var stygg emot henne och kallade henne madame. Mamma tyckte ej om att kallas madame, fastän det är ett artigt ord, sade hon, och brukas när man talar till kejsarinnor och drottningar.

– Var Bernhard ej artig mot mamma?

– Åhjo. Han är alltid artig, när han är riktigt försmädlig.

– Hvad sade mamma, när du kom för att säga godnatt?

– Jag kysste henne på handen, och hon kysste mig på pannan. Sof sött, sade hon.

– Ingenting mer?

– Jo, sedan sade hon: säg, att Beata ej glömmer släcka ljuset! Det var mörkt i natt, fastän det är sommar; vi hade främmande och lade oss senare än vi bruka. När mamma gick, vände hon sig om i dörren och sade: Gud beskydde dig!

– Men ingenting om en resa?

– Du med din resa! Gå din väg, att jag slipper upp1, så skall du se, att jag söker rätt på min mamma!

Paul lemnade henne och gick ut i parken, för att söka i naturen den klarhet han saknade i sitt dunkla inre. Det är likväl så, sade han till sig sjelf. Hon har rest utan afsked, för att spara både sig sjelf och Vera den första skilsmessans smärta.

Under tiden blef grefve Bernhard kallad till sin far.

– Denna förställning blir olidlig och ovärdig, sade den gamle grefven, hvars öppna, ridderliga karakter ej kunde förlika sig med den sällsama intrig, hvari han såg sig invecklad emot sin vilja. – Jag står ej ut med att hyckla för Paul ett låtsadt lugn, under det att jag måste bedraga honom och medan jag sjelf är ett rof för tvifvel och oro. Vi måste göra ett slut derpå, och jag är beredd att säga honom allt.

– Jag besvär er, min far, att icke förhasta er – bad grefve Bernhard. – Innan vi med säkerhet känna något om grefvinnans försvinnande och medlen att godtgöra hennes sauve qui peut2, skulle vi risquera allt, om vi anförtrodde denna familjehemlighet åt en uppbrusande pojke, en Gilblas, en Don Quixote3, som skall sätta himmel och jord i rörelse, för att återfinna sin mor. Ännu litet tålamod, min far; Louise är nu invigd au fond des choses4, och vi tre skola gemensamt uppbjuda allt, för att upptäcka och återföra den flydda. Lyckas det oss, som jag har allt skäl att supponera, så blir det oss sedan lätt att låta madame t. ex. ha kommit för sent till Norrköping. Fartyget hade redan afseglat vid hennes ankomst dit, och hon återvänder, emedan någon celeber läkare föreskrifvit henne en annan regime5, t. ex. i Ramlösa, om det nödvändigt så skall vara. För himlens skull, ingen oro, inga frågor, som kunna förråda oss, ty domestikerne är6 ännu endast till hälften öfvertygade! Men när de se oss fullkomligt trankila, skola de slutligen tro den fabel jag låtit utsprida; vi skola vinna tid, och derpå beror allt.

– Hvilken skymf, att nödgas som en brottsling undvika och bedraga sina egna tjenare, sina egna barn!

– Och för hvems skull göra vi det? Är det icke allt för hennes skull, som beredt oss denna förlägenhet?

– Du glömmer din egen andel deri, du som drifvit din andra mor uti nöd och landsflykt! utbrast fadren förbittrad.

– Min far, också jag kunde svara er något härpå, men vi hafva ingen tid till reprocher7 för det som skett; vi måste gemensamt söka att godtgöra dess följder. Ännu engång, låt mig handla, och allt skall bli godt, men förstör ni i förtid mina bemödanden, så är rupturen obotlig och skandalen omöjlig att undvika.

– Gör då hvad du förmår, sade grefven motvilligt. – Men inom tre dagar måste allt vara klart. Längre kan jag ej uthärda en bedragares rol.

Ett spotskt, knappast märkbart löje krusade grefve Bernhards läppar, i det han lemnade sin far och gick att gifva sin spanske kammartjenare, den ende som ägde hans förtroende, nödiga instruktioner. Sjelf gick han att med största försigtighet och slughet insamla alla spår, som kunde leda till upptäckande af grefvinnans flykt och nuvarande vistelseort.

Hennes flykt måste ha skett mellan kl. 1 på natten, när hon lemnade sin makes rum, och kl. 4 på morgonen, när tjenstefolket begynte komma i rörelse. Hon hade medfört en del af sina kläder, väl blott något linne och några hvardagsklädningar, men likväl mer än hon sjelf förmått bära. Hon måste således hafva ägt en medhjelparinna; men hvem?

Grefve Bertelsköld öfvertygade sig, att intet färskt hjulspår ledde från Falkby gård åt landsvägen, med undantag af den schäs8, som hitfört Paul och hans ledsagare. Grefvinnan måste således antingen hafva gått till landsvägen, eller ock flytt öfver sjön, och sistnämnda förmodan tycktes bekräftad deraf, att en af de i går vid bryggan fastgjorda båtarna var försvunnen. Men omöjligt hade hon ensam kunnat våga sig ut öfver sjön. Någon måste ha rott henne öfver och var kanhända ännu icke tillbakakommen. Hvem var denne roddare?

Grefve Bernhard gjorde sig i hemlighet underrättad, om någon af gårdens tjenare händelsevis var borta. Ingen saknades. Hans misstankar föllo på Bergflykt: den gamle trädgårdsmästaren fanns butter, men lugn, sysslande med sina plantor som förr.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 slipper upp – kan stiga upp (finlandism).

2 sauve qui peut – (fra.) (vilda) flykt.

3 Gilblas, […] Don Quixote – titelpersonerna i pikareskromanerna Histoire de Gil Blas de Santillane (1715–1735) av Alain-René Lesage och El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha (1605, 1615) av Cervantes.

4 au fond des choses – (fra.) helt och hållet.

5 regime – kur.

6 domestikerne är – pro äro; följetongen (HT 2/2 1866) har »tjenstefolket är», troligen har Topelius glömt att ändra predikatsverbet från singularis till pluralis när han bytte ut tjenstefolket mot domestikerne för att förfranska Bernhards språk i bokupplagan.

7 reprocher – förebråelser.

8 schäs – tvåhjulig vagn.

14. Annalkande stormar.

På aftonen kom den spanske José tillbaka från sina efterspaningar och afgaf rapport. Han hade genomströfvat hela nejden, under förevändning att uppköpa hästar, men allt förgäfves. Han hade utlofvat höga belöningar åt den, som kunde upptäcka spåret af en föregifven tjuf, hvilken under natten stulit hans herres jagtbössa, och man hade utpekat för honom en vandrande vestgöte, som varit synlig i nejden samma natt.

– Du är ett oskickligt nöt, sade hans herre förtretad. – Jag har upptäckt mera än du: en af båtarna vid bryggan är borta.

– Per dio, signore1, sade spanjoren, – jag vill låta hänga mig, om någon annan begagnat båten, än jag sjelf, när jag rodde öfver sjön på ers nåds egen befallning.

Grefve Bernhard bet sig i läppen. – Här, sade han, – äro tio speciedaler för det att du uträttar något, och hundra, när du skaffar mig full visshet om den vi söka.

– Gratias2, signore, ni skall blifva belåten med mig, svarade kammartjenaren, med en klippsk blinkning på ögonen.

På Falkby fanns ännu en annan, som tillbragte hela sin dag med efterspaningar, och det var Vera. Hon kunde omöjligt öfvertygas derom, att hennes mor hade rest ifrån henne utan afsked. Hon började med att genomsöka hela huset, från vinden till källaren, från det stora, massiva klädskåpet af valnöt ända till de små draglådorna i hennes dockskåp. När hon ej fann någon der, anställde hon en visitation i trädgården och drifhusen, med det hemliga hopp att finna sin mor gömd bakom en buske eller en blomkruka. Från trädgården gick hon till parken, derifrån till Bergflykt, derifrån till arbetarnes stugor och godsets underhafvande, ständigt med samma fråga, om någon ej sett hennes mamma, som de stulit ifrån henne. Och när ingen visste ett svar uppå denna sällsamma fråga, förklarade Vera, att hon ville gå ut »så långt vägen räckte» i samma ärende, tilldess ändtligen hungern, mer än Beata, hennes bonne3, förmådde henne att återvända till hemmet.

Hade icke grefve Bernhard så djupt föraktat de låga dödlige, som icke födas välborne till verlden, så skulle han tagit sig tillvara för alla de hviskningar, åt hvilka Veras barnsliga efterspaningar gåfvo en ökad fart. Tjenstefolket på Falkby var, såsom grefven riktigt anmärkt, endast till hälften öfvertygadt om den besynnerliga resan till Pyrmont och Norrköping, hvarom ingen dittills vetat ett ord; och hvad skulle de tänka, när yngsta fröken, grefvinnans älskling och skötebarn, visste ännu mindre än de? Innan dagen förgick, hade ryktet om grefvinnans plötsliga försvinnande, förstoradt och tolkadt på tjugu sätt, spridt sig från Falkby gård till hela det kringliggande vidsträckta godset.

Men nu voro meningarne delade om grefvinnans person. Hennes stora välgörenhet emot alla, förenad med så mycken värdighet, hade förvärfvat henne många tillgifna vänner, under det att andra ännu ej glömt de rykten, som varit gängse om hennes finska svartkonst. – Hon var en engel från himmelen, och derför fick hon ej lefva, utropade några. – Hon var en trollpacka från afgrunden, och hennes tid var ute, menade andra.

Ty det rykte blef snart allmänt, att grefvinnan ej mera fanns till, att hon förliden natt plötsligen försvunnit, man visste ej huru; och medan några förmodade att hon hoppat i sjön, gingo andra så långt, att de vågade framkasta gissningar om en våldsam död, – genom hvems tillskyndan, det aktade man sig att säga högt, men hvar och en hade sin mening för sig. Kort sagdt, hela bygden råkade i en allmän bestörtning. Noga taget, hade grefvinnan på herrgården ändock varit en god moder för alla sina underhafvande, och tillochmed en trollpacka af så älskvärda egenskaper kunde ej utan saknad, ej utan uppror i alla hjertan, försvinna ur verlden så hastigt, så hemlighetsfullt.

Okunnig om allt detta, gick Paul på aftonen ut med Erik Ljung, för att visa honom slottets vackra omgifningar och sjelf återse ställen, som varit honom kära från barndomsdagar. De gingo genom parken till sjön och derifrån öfver ängarna till den lilla kyrkan och byn, som njöto af det täckaste läge i dalen nedanför den höjd, der det grefliga slottet prunkade uti all dess herrlighet. Aftonen var mild och solklar, nejden stod ljusgrön i sommarens första fägring. De båda vandrarne voro förtjuste; Paul glömde sina sorger för nöjet att se de vackra odlingar och nybyggnader, hvarmed hans fädernegods blifvit förskönadt de senare åren, och hans botaniska vän fann uti nejdens yppiga flora ett nöje, som öfvervägde alla dess öfriga skönheter.

– Kom, sade Paul, i det han styrde sina steg emot kyrkan, – det är lördagsafton, och då bruka gossarne i byn slå boll på kyrkbacken.

Snart stodo de vid den sluttning af dalen, som nästinvid kyrkan var ungdomens vanliga lekplats; men i stället för leken sågs nu en grupp om tjugu eller trettio personer af byns invånare, hvilka tidigare än vanligt lemnat sitt arbete. De tycktes ifrigt samtala om något vigtigt ämne; ett moln af bekymmer låg öfver de flestas ansigten, och några bland qvinnorna fällde tårar.

– Det goda folket, sade Paul till sin vän, – de måste hafva något på sinnet, som oroar dem. Kom, låt oss fråga dem om orsaken till deras bekymmer; kanhända vi kunna gifva dem ett godt råd.

Paul Bertelsköld hade, liksom hans syster Vera, varit en favorit hos godsets underhafvande. De hade redan genom sin mor stått folket närmare, än deras högadliga syskon, och de hade från barndomen lärt att erkänna menniskovärdet äfven hos kojans invånare. Ofta hade Paul deltagit i bygossarnas lekar; alla kände honom, alla brukade hjertligt besvara hans vänliga helsning, och nu, när han återvände efter en så lång frånvaro, – nu tystnade plötsligt hopens sorl, när den blef honom varse, ingen helsade, ingen bad honom vara välkommen, alla stodo förlägna, och den, som kunde, smög sig i tysthet bort.

– Hvad nu, Petter, sade Paul till en af sina förra lekkamrater, en ung dräng, som motsträfvigt grep i sin blå mössa, – har du gapat dig blind på flickorna i byn, när du ej känner igen mig, sedan vi sist slogo trissa4 vid korsvägen?

Drängen skrapade sig i luggen och svängde på klacken, utan att svara.

– Och du, Mårtensson, fortfor Paul, i det han vände sig till en groflemmad bonde, som varit rättare5 på herrgården, – hur är det med dig, gubbe? Lefver din gamla vallack ännu, han som kastade mig i backen, när jag skulle visa min skicklighet, och som alltid slog upp, när man kittlade honom på halsen?

– Tackar som frågar, svarade bonden med vidtspärrade ögon, – oss har ingenting ondt vederfarits.

Der var en tonvigt på detta oss, som gjorde att Paul ånyo frågade:

– Hvarför stå ni då här och tjuras, som om fienden vore i landet? Hvad är det ni rådslå om så vigtigt i qväll?

– Hvad skulle vi rådslå? var svaret. – När stora herrar rida, går bonden ur vägen.

– Vore jag bonde, skulle jag rida med, skämtade ynglingen. – Och ni, Risa-mor, som gör de bästa ostar i byn, har ni glömt, gumma, att jag var en utaf edra bästa kunder?

– Gud bevare den unge nådige herrn för allt ondt i dessa onda tider! svarade gumman och neg ända till marken, under det att tårarna tillrade utför hennes vissnade kinder.

– Är ni så bedröfvad att se mig åter, eller har Mårtenssons hund slukat hela er filbytta?

– Si, när man är ung, kan man ännu vara glader af sig, fastän det händt, som aldrig bordt hända, suckade gumman och gret ännu bitterligare.

– Nå, hvad är det då, som har händt?

– Gud bevare, att det någonsin skulle komma öfver min mun. Hon var så hjertemild och fager under ögonen; en sådan få vi visst aldrig mer. Men vi äro alla usla menniskor. Ingen vet sin timma och stund, när Herren kallar oss.

– Stackars gumma! Har ni mistat er dotter? Jag vill minnas, att hon gick ur verlden för fyra år sedan.

Den gamla teg. Paul märkte till sin förundran, att alla de öfriga smugit sig undan, och han befann sig allena med gumman, medan äfven hans följeslagare begagnat tillfället att undersöka några mossarter på stenarna.

– Hvad menar ni? Och hvarför smyga sig alla bort, likasom hade de ondt samvete?

Gumman såg sig försigtigt omkring, och när hon trodde sig säker att ingen hörde henne, lutade hon sig mot ynglingens axel och hviskade i hans öra:

– Tag er till vara för den spanske tattaren6!

– José? Hvad vill det säga?

– Det är han!

– Jag förstår er icke.

– Gud gifve er öppna ögon och öron, nådige herre, ty vi lefva uti en ond verld, och ingen af oss är säker för mörksens pilar. Tag er till vara, och minns att jag sagt det. Samma yxe, som fällt det mogna trädet i dess kraftiga ålder, kan ock fälla telningen i hans fägrings blomma. Si, fienden har gått fram öfver det mogna axet; hvarför skulle hans fot icke trampa den späda brodden?

– Men, Risa-mor, jag förstår icke ett ord af det der!

– Så gifve Gud, att han aldrig förstode en bokstaf utaf’et, puttrade gumman och lunkade med en nigning tillbaka till byn.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Per dio, signore – (ita.) Vid gud, herrn.

2 Gratias – (spa., gracias) tack.

3 bonne – barnsköterska (ofta fransktalande).

4 slogo trissa – slå trissa: lek där en skiva eller ring sätts i snurrning eller rullning.

5 rättare – arbetande förman.

6 tattaren – använt om resandefolk.

15. Remnan i isen.

Lifvet har stundom blifvit förliknadt vid en isbelagd sjö, på hvilken den sorglösa menniskan trampar med lätt fot och der slädarna ila fram, utan tanke på brons bräcklighet eller på djupet som väntar derunder, tilldess att isen, än långsamt töar, än plötsligt brister, och den sorglösa hopen försvinner.

Stundom också, när skridskoåkaren ilar fram på sin blanka bana, höres ett dämpadt brak, och när han ser sig om, har der uppstått en remna i isen. Kanhända är det en varning, kanhända betyder det ingenting. Den tanklöse fortsätter obekymrad sin färd, den kloke ser sig om efter stranden.

Paul Bertelsköld befann sig nu på en sådan osäker is, och de oförklarade vinkar, de hemlighetsfulla varningar han erhållit i byn, hade på hans förstämda lynne gjort ett djupare intryck, än han sjelf ville medgifva. Tankfull och ordlös gick han vid Erik Ljungs sida tillbaka till slottet, när han vid den smala vägen, som ledde till stranden och der stalldrängarne brukade rida att vattna hästarne, såg skåningen Rasmus komma på ett besynnerligt vis dinglande på hästryggen.

Gossen var icke känd för att taga ett glas för mycket, och Paul frågade hvad som fattades honom.

I stället för svar begynte Rasmus att snyfta värre än en syrpmaskin1, – ifall sådana den tiden varit i bruk.

Hans unge herre var icke vid godt lynne och lyftade hotande ridspöet.

– Håll kreaturet stilla och ryck ej i grimman! Svara mig: är du sjuk?

– Jag är förgjorder! snyftade gossen.

– Hvad vill det säga?

– Jag är trollader!

– Hvem har trollat dig?

– Pine dö, det törs jag ej säga. Nådig junkern är så arger utaf sig.

– Vill du svara? – Och ridspöet lyftades.

– Lofvar junkern att inte bli arger, så fälle visst2 skall det fram, fortfor gossen med en desperat ansträngning att tysta syrpmaskinen.

– Jag lofvar dig stryk, om du tiger, och en plåt, om du talar ärligt, svarade Paul, som anade att gossens förtviflade snyftningar stodo i något sammanhang med folkets underliga miner i byn.

– Så fälle skall jag snacke allt som det är, sade Rasmus, – för si junkern skall ändå få veta’t, och jag rår inte för att salig hennes nåd var så trollsker af sig. För si, nog var hon en kristen menniska, fast det inte skall stå så rätt till i Finnmarken och Ryssaland, der hon skall vara barnfödder, som folket säger. Gu’ signe själen.

– Hvilken hennes nåd?

– Ja, si det var knuten, sad’ skomakarn, när han fick en loppa i becktråden. Pine dö, hvem annan skall det vara, än salig grefvinnan, mor hans?

– Är du förryckt, eller har tjocka Hans narrat dig med sig på krogen3?

– Si, nu blir junkern arger igen, sade gossen och makade sig försigtigt åt sidan.

– Du ser ju, att jag är lugn! sade Paul, och allt hans blod var i svallning.

– Fälle kunde jag tro han visste det redan, återtog Rasmus, allt ännu färdig att i nödfall rädda sig med en hastig flykt. – För si, jag snackade något i går om salig grefvinnans svartkonst, och det fick jag betaldt för af mästaren. Men tungan är ett ondt ting, sad’ käringen, när hon tog droppar4, och i natt red mig maran. När jag steg upp, var hufvudet som ett bly5, och den fule6 har knipit mig hela dagen ända in i lillfingret. Intet kan jag stå, och intet kan jag gå, och när jag skall rida, dansar hvar gärdsgårdsstör som en golfståndare7 på ett gästabud. Si, det har jag för det jag var breder i mun.

– Gå och lägg dig, du är sjuk! sade Paul, som nu begynte förstå, att gossen talade uti yrsel.

– Intet är det jag, som gjort af med henne, fortfor Rasmus förvirrad. – Det är Josef, ser junkern. I natt, när jag inte kunde sofva, gick jag till fönstret, och det var ännu halfmörkt, när jag såg hennes nåd gå öfver gården, alldeles som hon gick här i verlden, och en karl följde henne, som bar hennes saker, och de gingo åt sjön. Men från sjön kom hon aldrig tillbaka, ser junkern. Folket säger, att sådant folk flyter en tid som spånor på vattnet, och sedan, när deras tid är till ända, sjunka de tvärt som stenar till bottnen.

– Hem med dig! utropade Paul, fattade hästen vid grimman och ledde honom till gården, der Rasmus instängdes och lades till sängs.

Der var ett ord i hans yrsel, som liknade remnan i isen, och det var »salig grefvinnan».

Vera väntade sin bror vid trappan. – Jag har något att säga dig, hviskade hon. – Jag stod vid köksdörren, utan att någon såg mig, och hörde långa Karin berätta för de andra, att ingen vagn varit här i natt. Det är intet sannt, att mamma har rest, sade hon. Ingen vagn har här varit, och ingen i hela gården har vetat deraf. Jag kunde ej höra hvad hon mera berättade, men hon talade stygga ord om Bernhards José.

– Är du en fröken Bertelsköld och lyssnar vid köksdörren på pigornas prat? bannade brodren, under det att en rysning genombäfvade alla hans leder.

– Förlåt! bad flickan. – Jag skall ej göra så mer. Nu hör du, att vår mor har ej rest; hon har gömt sig, för att skrämma oss och för att vi skulle bli rätt glada, när hon kommer tillbaka.

Paul kysste henne, utan att svara. Det var nu hans tur att råka ur jemnvigten. Han skyndade att uppsöka sin far, med det fasta beslut att skaffa sig ljus i detta förfärliga mörker, ur hvilket de hemska orden: »salig grefvinnan» ständigt ljödo som en själaringning uti hans öron.

Grefven hade ridit ut att se på en nyodling och var ännu ej återkommen. Paul mötte i stället sin syster Louise, som förskräcktes öfver hans förstörda utseende.

– Gode Gud, hvad du är blek! Mår du ej väl? frågade baronessan, som för sin vackra yngre bror hyste all den ömhet hennes flyktiga, af verldsliga tankar fångade hjerta förmådde inrymma och som hon ej redan skänkt åt den äldre brodren.

– Hvar är min mor? sade Paul.

– Madame? svarade Louise, förvirrad och häpen. – Hvarför frågar du mig? Hvad vet jag derom?

Detta madame, som hans mor icke kunnat fördraga af sina stjufbarn, var olja på elden.

– Jag frågar dig icke efter madame, jag frågar dig: hvar är min mor? utropade Paul och fattade systern häftigt i armen.

– Men Paul, bäste Paul, jag ber dig, lugna dig! Du är sjuk; du har förkylt dig på resan.

– Hör mig, Louise; jag är ej sjuk, jag är ej vansinnig, fastän jag kunnat blifva det af allt hvad jag hört sedan en timme. Jag vill vara lugn; du ser att jag är lugn. Allt är som förr, solen skiner, Falkby står ännu på sin plats, jag rycker ej ned dessa murar, jag går ej beväpnad med svärd och pistoler, som i en röfvarekula. Jag frågar dig endast: hvar är min mor? Du är ju min syster, och Bernhard är min bror, och min far är min far, och jag är jag sjelf; men hvar är min mor? Jag vill veta hvad ni gjort af min mor!

– Släpp min arm! Jag förstår ej hvad du säger; klagade baronessan, nästan lika blek som brodren och nära att dåna.

I detsamma inträdde grefve Bernhard, som, hela dagen upptagen af sin vidsträckta korrespondens, varit urståndsatt att bevaka Pauls steg, såsom han föresatt sig att göra.

– Rädda mig, rädda mig! Paul har blifvit vansinnig! jemrade Louise och sjönk vanmäktig i grefve Bernhards armar.

Paul släppte hennes arm och vände sig med gnistrande ögon mot brodren:

– Tag henne! Förvara henne inom glas och ram, den stackars Louise, som ej har mod att svara mig: jag har ljugit! Nu är turen hos dig!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 syrpmaskin – eller sörpmaskin: hackelsemaskin, d.v.s. maskin för skärning av halm, hö och grönfoder; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 fälle visst – helt visst, utan tvivel.

3 tjocka Hans narrat dig med sig på krogen – Anspelar på den lögnaktige och njutningslystne komiske hjälten Sir John Falstaff, av sina vänner kallad tjocka Hans, i Shakespeares Henrik IV.

4 droppar – flytande läkemedel som togs i små doser.

5 som ett bly – tungt som bly.

6 den fule – djävulen.

7 golfståndare – golvståndare, objuden gäst; förekom i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

16. Stormen brister lös.

Bernhard Bertelsköld hade icke förgäfves studerat diplomaternes berömda konst att vid de mest brydsamma tillfällen bibehålla en orubblig kallblodighet; att med största lugn förklara svart för hvitt; att ömsom reta, ömsom blidka, slutligen uttrötta sin motståndare, för att vid första gynsamma tillfälle afväpna honom och taga förlorade länder igen. Han insåg, att Paul visste något och beslöt att låta honom rasa ut, i förhoppning att detta något icke var allt.

– Min bästa Paul, sade han, – är det sådana vilda hemseder du lärt i Finland, så förundrar det mig icke, att dina lärda vänner i Åbo skickat dig hit att civiliseras ... Se här, Louise, ett glas vatten! Dåna ej mer, min söta vän, fastän jag medger att det klär dig förträffligt. Så ... tag plats! Paul väntar blott att få kyssa din hand och bedja dig om förlåtelse.

– Oroa dig ej, det är redan förbi, yttrade baronessan, i det att hon återhämtade sig med en talent, som bevisade att hon icke dånade första gången. – Min närvaro torde blifva öfverflödig, och jag ber att få lemna herrarna ensamme.

Grefve Bernhard bjöd henne armen. – Akta dig, hviskade hon; – han är vild!

– Jag känner konsten att tämja vilda fålar, svarade diplomaten.

Paul fick tid att återvinna fattningen. Men det fortfor att koka inom honom. Han liknade ett kärl med brinnande olja, som vid minsta rubbning spills öfver bräddarna.

– Jag har frågat Louise hvar min mor är, sade han med dyster beslutsamhet, medan hans mörka ögon hvilade på brodren med ett farligt, olycksbådande lugn.

– Jaså, svarade grefve Bernhard; detta ryktbara svenska jaså, som kan vara sjudhett eller iskallt, vänligt eller fientligt, artigt eller försmädligt, allt huru det säges. – Och hvad svarade hon?

– Ingenting. Och ingenting är för litet.

– Det finns frågor, på hvilka ingenting är det bästa svar, yttrade grefve Bernhard likgiltigt. – Var förnuftig, min bästa Paul, och slå bort dina toma griller. Jag hoppas madame befinner sig ganska väl.

– Hvar?

– I Norrköping naturligtvis, ifall hon ej, som jag förmodar, redan har gått ombord.

– Du ljuger!

– Hvad? Åter ett prof på din finska education1. Jag ber dig, min unge herre, att något mera väga dina bons mots2. Jag ämnar ej dåna, som Louise, men jag tycker ej om komplimenter, som smaka af hållstugan3.

– Jag vill också bedja dig om något, sade Paul. – Lägg af den der nonchalanta tonen, som du kan begagna, när du talar till barn eller till damerna på en bal. På mig gör den intet intryck. Du känner mig icke. Jag är icke mera den jag var, när vi skildes. Det är något inom mig, som säger att vi måste blifva fiender, och det vore hårdt, Bernhard; vi äro ju bröder! Jag ber dig, tala ärligt, tala uppriktigt, tala till mig som en bror, och svara mig: hvar är min mor?

– Alltför gerna. Soyons amis, Cinna4; jag begär ej bättre. Måste jag nödvändigt vara lika sentimental och lika excentrisk som du sjelf, för att vinna din nådiga approbation5? Hvilka interjectioner skall jag begagna, för att tala i din smak? Hvilka eder skall jag svära, för att bli trodd? Jag svär vid Jupiter, att du misstager dig! Jag bedyrar vid Odin, Thor och Freya, att du fått en hop befängda griller uti ditt hufvud. Är du belåten dermed, eller måste jag ännu uppsöka andra gudomligheter? Med undantag af Olympen, der jag är chez moi6, fruktar jag, att min mythologi kommer till korta mot din.

– Är detta allt hvad du har att svara mig? Tänk dig i mitt ställe. Föreställ dig, att du har, liksom jag, en mor, hvilken du älskar öfver allt annat i verlden, och att hon plötsligt försvinner, ingen vet hvart. Skulle du ej tvinga sjelfva stenarna att tala, när du frågar dem: hvar är min mor?

– Gå och fråga stenarna vid vägen, och de skola svara dig, i stenstil naturligtvis: hon for till Norrköping.

– Min mor har ej rest till Norrköping.

– Eh bien7, du besvarar sjelf dina frågor. Hvad begär du då utaf mig?

– Sanning. Jag vill veta hvar min mor nu befinner sig. Jag har rätt att fordra det, och alla hala undflykter skola ej längre bedraga mig.

– Min käre Paul, du borde erkänna, att jag med det beundransvärdaste tålamod lyssnat på dina orimliga declamationer. Tag då ditt förnuft tillfånga och säg mig i himlens namn: hvad skall jag vidare svara derpå? Madame har rest, efter allt hvad vi veta, för att gå ombord på ett fartyg der och der, och nu pretenderar du att jag skall vara en visionär, en spåman, en Svedenborg, som bör berätta dig hvar hon för ögonblicket har den godheten befinna sig. Medgif, min vän, att detta är ridicylt!

Paul teg. Han hade ju inga bevis. Skulle han utsätta sig för sin brors löje genom att berätta honom alla de lösa ord, på hvilka han grundade sina misstankar?

Men grefve Bernhard, som för bittida ansåg sig säker om segern, kom honom till hjelp. – Jag vill visa dig mera öfverseende, än du förtjent, sade han. – José skall ännu i afton skickas exprès till Norrköping, för att inhämta de noggrannaste underrättelser om madames afresa, och i morgon före middagen bör han vara tillbaka. Är du nöjd dermed?

– José? utropade Paul, och alla hans mörka tankar kommo tillbaka. – José, säger du? Nu genomskådar jag dig. Här är likväl något, som du vill dölja, och för att föra mig bakom ljuset, vill du inbilla mig att sätta tro till en usling, som är ditt lydiga kreatur och färdig till allt, för att gå dina ärender. Vid himlen, som du anropar, Bernhard, jag börjar nu att tro, att du är den störste bof, som jorden bär! Men mig skall du icke bedraga. Jag svär – icke vid dina usla gudar, utan vid min heder och min adliga sköld, som kan mäta sig med din egen, – att derest du icke på ögonblicket svarar mig ren, solklar sanning, så reser jag sjelf till Norrköping, innan solen gått ned, och ve dig, om jag beträder dig med en lögn! Ty har du vågat komma min mors lif eller heder eller lycka med minsta ord för nära, så skall hvarken min fars son eller något i verlden skydda dig för min arm, och jag skall ställa dig till räkenskap derför, om det än skulle kosta dig och mig och oss alla lif och välfärd. Vill du nu svara mig?

Den brinnande oljan hade spillts öfver bräddarna. Pauls svarta ögon gnistrade, hans hand fattade brodrens, – han var skön och förfärlig i detta ögonblick.

Men innan grefve Bernhard hann uppfinna en ny skicklig vändning, för att undkomma den rasande, skengalna8 fålen, som han skulle ha uttryckt sig, hördes vid trappan utanför ett stoj af menniskor, och in störtade José, den spanske kammartjenaren, blodig, med sönderrifna kläder, vildt stirrande blickar och förskräckelsen målad i sitt bruna, magra ansigte, medan det långa, svarta håret flög i vild oordning öfver hans panna.

– Rädda mig! För den heliga jungfruns och alla helgons skull, rädda mig, sennor9! stammade han och omfattade i den högsta ångest sin herres knän.

Orsaken blef genast tydlig, ty i den öppna dörren visade sig under höga rop en larmande folkhop, som hejdade sig vid anblicken af de två grefvarne, och blef stående vid tröskeln, utan att våga intränga i salen. Paul förstod strax deras mening. Nyheten om grefvinnans försvinnande hade i början endast framkallat en stum bestörtning bland godsets underhafvande. Under dagens lopp hade sedan det ena ryktet, öfverdrifnare än det andra, förvandlat bestörtningen till ett gäsande uppror, som fått en ny näring af Pauls besök i byn och slutligen satt de annars fredlige östgötharne i fullt raseri. Från mun till mun flög berättelsen om den älskade grefvinnans ömkliga död, och hvem var närmare att beskylla för denna illgerning, än den nykomne spanske tattaren, som folket kallade honom, och som med sitt bruna, främmande ansigte, sina underliga blickar och sitt öfvermodiga sätt hade genast vid första anblicken väckt fruktan, afsky, kanhända afund tillika? Allt hade dock sannolikt stadnat vid blotta hotelser, derest ej José, okunnig om dessa misstankar, hade varit nog oförsigtig att visa sig uti byn, der han genast blef omringad och svårt misshandlad af den förbittrade folkhopen.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 education – uppfostran.

2 bons mots – (fra.) kvickheter.

3 hållstugan – väntrummet på skjutsstation.

4 Soyons amis, Cinna – (fra.) låt oss vara vänner, Cinna; Augustus replik till Cinna som har planerat att döda honom, i pjäsen Cinna (1641) av Pierre Corneille.

5 approbation – godkännande.

6 chez moi – (fra.) som hemma.

7 Eh bien – (fra.) nåväl.

8 skengalna – vilda, förryckta.

9 sennor – (spa. señor) herrn.

17. Den gamla sagan om två bröder.

– Hvad vilja dessa dumma bönder? Hur ha de vågat förgripa sig på min kammartjenare? frågade grefve Bernhard, i det han mekaniskt grep ett par laddade terzeroler1, dem han i Spanien vant sig att ständigt bära i bröstfickan.

– Det är stenarna vid vägen, som tala, när du tiger, hviskade Paul med en af sorg och vrede darrande röst. – De kunna ej fatta, att en person försvinner utan orsak, och de tillskrifva José en andel deri.

– Således dina bundsförvandter! återtog Bernhard kallt. – Gå din väg, José! Ingen skall våga förolämpa dig en gång till, och innan jag i öfvermorgon reser till Stockholm, vill jag låta exemplariskt2 straffa de uppstudsige lymlarne. Söderlund, – och han ringde på sin fars gamle trotjenare – stäng dörren der, och säg åt stalldrängarna, att de med sina ridpiskor drifva det oförskämda packet tillbaka till byn!

– Icke förr än du bevisat att de ha orätt! inföll Paul trotsigt.

– Charmant! Jag skulle underhandla med bönder! Och hvarom, ifall jag får fråga? Vet du, min vän, att jag börjar få en lika klen tanke om ditt förstånd, som om dina öfriga aimabla3 egenskaper. Men jag borde ej undra öfver dina sympathier för pöbeln. Det är naturligt; de ligga i blodet.

Knappt var detta sagdt, innan Paul tryckte så våldsamt hans venstra hand, att tre fingrar brötos ur led och blodet pressades ut genom naglarna. – Jag har sagt, att du skall stå mig till svars för minsta skymf emot min mor! sade ynglingen mellan tänderna.

Till all lycka voro de allena i salen, ty det uttryck af dödligt hat, som med ens uppflammade i grefve Bernhards stolta och kalla drag, var så förfärande, att Paul sjelf skyggde tillbaka och släppte den ledbrutna handen. Det varade blott hälften af en sekund, men det var tillräckligt för att belysa den oöfverstigliga afgrund, hvilken från denna stund måste för alltid åtskilja de båda bröderne.

– Vanvettige pojke! utbrast grefve Bernhard, i det han behöfde all sin berömda konst, för att bekämpa på en gång raseriet och den fysiska smärtan. – Ännu har jag min högra hand att tukta dig för den venstra, och hade jag ej den olyckan att nödgas kalla en miserabel vanbörding4 min bror, så skulle ingenting hindra mig att besvara din handtryckning så, som hvarje adelsman skulle göra i mitt ställe. Men för denna gång kan det vara nog att du får veta hvarför du som en galning rusat åstad att utbasuna din egen vanära. Det må vara min revange och ditt straff.

– Jag har sedan en halftimma endast begärt sanning från dina lögnaktiga läppar, svarade Paul lika stolt – och du hade kunnat bespara dig min handtryckning, om du beviljat min bön. Säg det värsta du vet, skymfa mig så mycket du behagar, endast skymfa icke min mor, och tala sanning! Någon vanära skall du aldrig kunna förebrå mig.

– Döm sjelf – sade grefve Bernhard och kastade sig med en axelryckning i närmaste fåtölj. – Behagar du taga plats, ty dina karesser ha den egenskapen att fatigera5.

Paul tog plats bredvid honom. Blott en fots längd skilde dem åt, och likväl hade afståndet mellan dem sedan några minuter vuxit till många mil.

– Alltså – började Bernhard – skola vi nu, för ombytes skull, vara fullt uppriktiga mot hvarandra. Jag vet ej heller hvarför jag hittills gjort mig besvär att skona din finkänslighet, då naturen tyckes hafva så stjufmoderligt försett dig med denna egenskap. Men apropos af stjufmor, så mins du kanhända, att din mor engång varit kammarpiga på Falkby, der hon fann en fristad efter vissa små äfventyr i Stockholm, hvilka det är onödigt att omtala.

– Du glömmer vår öfverenskommelse! utbrast Paul hotande. – Du börjar med en lögn och fortsätter med en smädelse.

– Jag undanber mig alla vidare karesser, min herre! Men sätt dig, jag ber, och låt oss i all trankilité6 komma till saken. Som du kanske vet, var min far nog svag att vid par och tjugo års ålder förälska sig i en flicka ur hopen – jag påminner mig ej för tillfället hennes namn, – och denna galanta förbindelse afbröts, när han gifte sig med min mor. Olyckligtvis fick han ej länge behålla en maka, som i alla afseenden var honom värdig; hon dog och efterlemnade tvenne barn, min syster och mig. Någon tid derefter följde min far salig kungen på hans eriksgata genom Finland, och den nämnda flickan – det är verkligen fatalt, att jag glömt hvad hon hette; antingen var det Österlund eller Äppelros, men det kan vara detsamma – alltnog, hon hade någon liten förmögenhet, skirad af smör och talg7, och när min far råkat bryta benet af sig, insåg den kloka, redan något bedagade flickan, att tillfället ej borde försummas. Hon lade balsam på min fars ömma ben, han åter på hennes ömma hjerta. Kort sagdt, hon vann sin afsigt och blef grefvinna.

– Usle smädare! ...

– Nej, för all del, inga komplimenter! Jag var den tiden endast sex år och min syster fyra, men vi voro gamla nog, för att känna oss olyckliga öfver en förbindelse, som gjorde vår far löjlig. Det är möjligt att förhållandet mellan oss och vår styfmor var något svalt; intimt blef det aldrig. Men man finner sig i allt, och vi funno oss slutligen i den äran att räkna prester, bönder och krämare, kort sagdt hela den ofrälse mobben, bland våra närmaste slägtingar. Den nya grefvinnan skänkte vår far tvenne barn – önskebarn, liksom vi, – och det såg ut att blifva rätt amicalt8 emellan oss. Emellertid reste jag ut, min syster blef gift, och vår far, som är en mycket medgörlig man ...

– Du smädar äfven vår far!

– Litet tålamod, om jag får be. Vår far, som är en medgörlig man i sina husliga angelägenheter, fann sig under vår frånvaro småningom uti att låta vår tappra stjufmor styra och ställa på Falkby som hon behagade. En dag kommer jag tillbaka och finner en hop platta, smaklösa anordningar, som smaka hälften hönshus, hälften marknadsstånd, hvarom jag tager mig den hardiessen9 att yttra min ringa mening. Detta misshagar naturligtvis för detta kammarpigan, numera grefvinnan ...

– Säger du detta en gång till så skall jag, så sannt du är en nedrig lögnare, skicka din högra hand att göra den venstra sällskap!

– Mycket förbunden; jag har, i utbyte mot sådana vänskapsprof, ett par leksaker i min ficka. Således numera grefvinnan fann naturligtvis min smak vara högst underlägsen hennes egna upphöjda åsigter om hönshus-arkitekturen, och jag vill påminna mig att vi vexlade derom några förtroliga ord. Jag vågade till och med betvifla hennes absoluta suveränitet, och ett sådant majestätsbrott var mer än en kejsarinna från köket ansåg förenligt med sin nya värdighet. Hon gjorde oss då en liten surpris: hon rymde från Falkby förliden natt.

– Hvad? Min mor? utropade Paul och sprang bleknande upp.

– Ja visst. Hon ansåg förmodligen en af oss två vara temligen öfverflödig, och när det ej föll mig in att det kunde vara jag, ansåg hon mig för rebell och beslöt abdikera.

– Min mor?

– Ja, säg, var det icke en idé, som Maria Theresia eller Katharina den andra skulle afundats10 henne? Hon gick, eller red, eller rodde, jag vet ej rätt huru, alltnog hon beröfvade oss sitt agreabla sällskap, utan att säga farväl. Hon echaperade11 med en verklig virtuosité, som bevisade, att det var icke första gången hon på detta sätt hedrade landsvägen med sin närvaro.

– O min mor, min arma, förskjutna mor! klagade Paul och vred sina händer.

– Lugna dig; alla suveräner äro sensibla för makten, och i stället att cedera12 en enda paragraf af sin öfverhöghet, i stället att nedstiga till andra trappsteget af thronen, för att lemna vår far det första, föredrog madame att öfvergifva hus och hem med en éclat13, som ej skall förfela att göra skandal och deshonorera14 den familj, som gjort madame den äran att upphöja henne ur kryddboden. Jag var likväl nog onödigt generös att vilja cachera15 hennes faux pas16 under slöjan af en resa till Pyrmont, men min förträfflige bror har gjort allt hvad i hans förmåga stått, för att bortrycka slöjan och blotta sin fru mor i hela verkligheten af hennes naturliga behag. Det har lyckats honom, med tillhjelp af mobben, till hvilken han har en medfödd attraktion, – och se der, min unga herre, hvad jag har att svara på dina fantasier. Du har begärt att få veta sanningen, och du har fått hvad du begärt.

– Jag tackar dig, svarade Paul med bruten röst. – Mellan dina smädelser läser jag blott alltför klart en förfärlig verklighet. Hon, som jag älskar mer än mitt lif, hon, hvars upphöjda själ du med all din verldserfarenhet är för låg att begripa, hon irrar nu förskjuten, olycklig och ensam i verlden. Jag vet nu allt; jag skall handla derefter.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 terzeroler – små pistoler med en eller flera pipor.

2 exemplariskt – för att statuera exempel.

3 aimabla – ämabla, älskvärda.

4 vanbörding – här: anspelning på att Pauls mor är ofrälse.

5 fatigera – utmatta.

6 trankilité – stavningsvariant av trankilitet: lugn.

7 skirad af smör och talg – här: extraherad av smör och talg.

8 amicalt – vänskapligt.

9 hardiessen – djärvheten.

10 abdikera. […] en idé, som Maria Theresia eller Katharina den andra skulle afundats – Maria Theresia (1717–1780) var tysk-romersk kejsarinna och Katarina (1729–1796) rysk.

11 echaperade – rymde, jfr sjappade.

12 cedera – avstå från.

13 éclat – glans.

14 deshonorera – vanhedra.

15 cachera – dölja.

16 faux pas – (fra.) felsteg, snedsteg.

18. Svenska Botten.

Fallande riken, fallande kronor, huru lika är ej öfverallt edert öde! Banden lossna, krafterna sprängas åtskils, viljorna söndras, de sjelfviska länkarna vittra bort ifrån kedjan, och slag på slag faller tidens hammare mot de döda murar af lagen, som kringgärda det hela. Trädet är murket, safterna äro förtorkade, stormen kommer, grenarna braka; – brusa, vindkast! Den gamla eken störtar med dån, och dess fall är stort.

Den gamla eken var Sveriges rike på våren år 1772. Ännu stod han upprätt, ännu syntes han för de fåkunnige majestätisk och vördnadsbjudande på den kulle i nordens snö, som han fortfor att kalla sin och der hans djupaste rötter utbredde sig under jordytan. Men huru gnagde ej maskar hans vissnande blad, huru skakade ej vinden hans förtorkande krona! Riket liknade en lungsigtig, hvars återstående blod strömmar till kinderna, för att framkalla helsans stulna rosor, under det att hjertat klappar ojemnt och händer och fötter bortdomna i kyla.

Riksdagen fortfor. Man var nu uti April månad, och ännu syntes intet slut på de ändlösa tvisterna. De blefvo tvertom alltmera hotande, sedan demokratin1 fått öfverhanden och hotade att uppsluka adeln, såsom adeln förut hade uppslukat konungamakten. Det var hälften af den gamle borgarkungens idéer, – en konung, ett folk, – som nu hade kommit till makten, och frågan gällde ingenting mindre, än att afsätta hela det adliga rådet.

De högadliga Mössorna stodo rådvilla och bleka af skräck för det spöke de sjelfva frammanat till sitt bistånd. De ännu mera högadlige Hattarne skälfde af fasa och klängde sig i sin nöd med krampaktig ifver fast vid masten af statsskeppet, hvilken de tillförene2 varit så nitiske att hugga omkull och störta öfver bord. För dem syntes ingen räddning mera, utom hos den förhånade, den bundna, den misshandlade konungamakten.

Vid denna tid samlades en afton på en af Stockholms källare den klubb af unga adelsmän, som var känd under namn af Svenska Botten och som till största delen lefde af franska underhållspenningar. Klubben var brokigt sammansatt af alla slags elementer. Vid sidan af aristokratiskt fullblod i alla grader, yngre söner utan arf och utan framtid, de fleste tjenstgörande i arméns lägre officersgrader, redligt sinnade, men lätt uppbrusande män och ynglingar*, sågos ruinerade spelare, afsigkomne possessionater4, förbigångne tjenstemän, missnöjde ränksmidare, – kort sagdt, en förunderlig blandning af goda och förderfvade elementer, likväl med en stark färg af allt det missnöje, som länge samlat sig mot det rådande samhällsskicket och hvars egentliga tendens var att, med tillhjelp af konungen, omstörta den bestående ordningen, utan att man derföre klart gjort sig reda för hvad man borde sätta i stället. Det bör nemligen tilläggas, att alla medlemmarne ursprungligen voro Hattar, hvilka framför allt voro angelägne om att göra slut på Mössornas herravälde. – Således ungefär hvad man i Polen skulle ha kallat en konfederation. Chef för klubben var den sedan så ryktbare Jakob Magnus Sprengtporten5.

De yngste och ifrigaste af herrarne hade för tillfället samlat sig kring en rykande bål i källarsalen, der röken från femtio lerpipor steg i skyar mot taket, under det att de finare i sällskapet, som buro afsky för tobaksröken, diskuterade dagens frågor vid ett glas rhenskt vin eller limonade uti sidorummen. Tiden var rik på tändämnen, dem en gnista kunde sätta i låga, och sådana fattades ingalunda i denna unga och hetsiga klubb, som åsyftade att på ett verksamt, i nödfall våldsamt sätt ingripa i dagens politiska frågor.

Af den lifliga, stundom heta ordvexlingen vid bålen kunde man sluta, att något särdeles vigtigt nu var å bane6. Till en början upplästes den nyaste nummern af tidningen »Svenska Uppsyningsmannen»7, der adeln ganska oförtäckt kallades riksförrädare, röfvare, slösare, och der svenska folket tillråddes att så fort som möjligt följa Schweitzarnes exempel och skaffa sig denna landsplåga från halsen.

Ett löje af harm och hån, blandadt med hotelser, genomgick hela det högljudda sällskapet.

– Det är de friborne, som tala! utbrast en ung löjtnant, i det han föraktligt kastade bladet ifrån sig. Det hörde nemligen till tonen ibland de ofrälse att kalla sig sjelfve friborne, i motsats emot de välborne i landet.

– Akta dig, Pfeiff, inföll en annan – att göra din kur hos den rika borgartossan vid Skeppsbron! Kom ihåg borgmästar Sundblads motion, att sådant är högst otillständigt; borgarblodet måste bibehållas uti dess renhet.

– Och du, Gripenmarck, utropade en tredje, – akta dig att söka häradshöfdingesysslan i Göinge; bönderna vilja dömas af sina likar till fyratio par spö.

– Jag proponerar – sade den fjerde, – att vi hädanefter bära ett alnsmått, i stället för värja8 vid sidan. Det är modernt och kan i alla fall duga att slå ihjäl hundar med.

– Och jag, inföll en fänrik, som förgäfves rakat sig två gånger i veckan, utan att ännu förmå framkalla annat än gåsfjun på sina mjölkhvita kinder, – jag proponerar, att vi dekorera oss med trädskor, i stället för sporrar, och hänga en prestkrage som vindflöjel på ryggen.

– Med en nattmössa öfver peruken! tillade en auditör vid krigsrätten, försedd med en peruk, som kunnat tjena till modell för Götha lejons mahn.

– Fan anamma alla mössor; utropade en rödbrusig grofhuggare till kapten, som var van att gå rakt på saken. – Låt oss i morgon gå raka vägen till kungen och begära slut på käringpratet. Hvarom icke, vet jag ett råd, huru vi böra göra med mössorna.

– Var så god och meddela oss er vishet. Hvad är det vi böra göra med Mössorna? frågade en spetsig assessor, som tyckte mera om krokvägar.

– Jo, så här, sade kaptenen, i det han ur fickan framdrog en blå snusnäsduk, knöt hörnen i knutar, så att den föreställde en mössa, gjorde dermed en gest, som ej kan beskrifvas, och kastade sedan den improviserade mössan i den stora öppna spiseln, der hon i ögonblicket förtärdes af lågorna.

Ett högljudt bifall från en del af sällskapet besvarade denna manöver, som blott alltför mycket talade till den upphetsade sinnesstämningen, men andra funno mindre nöje deri och gingo till chefen, för att bedja honom afböja förhastade beslut.

Öfverste Sprengtporten satt i sidorummet, fördjupad i ett förtroligt samtal med grefve Bernhard Bertelsköld, hvilken – så rik, högättad, verldserfaren och klok, som han var – genast vid sitt första uppträdande hade intagit en framstående plats bland Hattarnes chefer.

– Det blir dervid, sade öfversten med låg röst på franska. – Ni gör ert bästa med presterne. Lyckas det oss att söndra dem från de öfriga, ha vi två stånd mot två, och spelet är vårt. Lyckas det ej, så försöker ni med bönderne; men lyckas ej det, står spelet förtvifladt, och vi måste decidera oss för andra moyenger.

– Ni glömmer, min bästa baron, att vi disponera ännu ett tredje stånd, som i penningen lefver, röres och hafver sin varelse, yttrade Bertelsköld.

– Smickra er ej att någonsin imponera på borgarne, återtog Sprengtporten med en axelryckning. – I borgarståndet ligger demokratins egentliga härd; det skall aldrig nöja sig med mindre än hela makten, för att ensamt disponera hela vinsten. Hvad er sjelf angår, min bästa grefve, kan ni vara förvissad om rådstaburetten, men icke ännu.

– Som ni behagar. Jag står till er tjenst.

Här blefvo herrarne afbrutne af de mera sansade i klubben, som kommo för att bedja chefen tygla de alltför stormiga sinnena derute i salen. Sprengtporten gick ut. Hans falköga öfverfor den böljande massan och uppfattade genast vådan af ställningen.

– Mina herrar, sade han lugnt, men med stark stämma, för hvilken sorlet tystnade, – vi äro här för att öfverlägga om fäderneslandets räddning och ej om partitvister. Man vill afsätta rådet i massa, och vi äro ense om, att detta skall föra hela riket till upplösning.

– Jemte adeln; knotade flera röster.

– Jemte adeln; det är sannt. Och derföre skall riket räddas jemte adeln; är icke detta allas vår mening?

– Det är sannt, ropades ifrån alla håll.

– Den 11 April förekommer frågan i de ofrälse stånden, och vi hafva nu den 8:de. Vilja herrarne, på skäl, dem jag ej nu kan uppgifva, men som snart skola blifva för alla klara, bevilja mig tre dagars uppskof för att dirigera affären, så lofvar jag att, om vi då icke lyckats, vi alla skola gå i deputation till konungen, för att begära riksdagens upplösning.

– Om tre dagar är det för sent, invände några.

– Om tre dagar har man kanske upplöst klubben, knotade andra.

– Tvärtom, smålog chefen, – har jag säker avis9 derom, att klubbens underhållspenningar, som man hotat indraga, åter utbetalas i öfvermorgon.

– Må göra, vi skola vänta! var svaret, ty den glada nyheten om underhållet hade en märkvärdig verkan att lugna sinnena.

– Lefve konungen! utropade chefen.

– Lefve konungen! ljöd snart från allas läppar.

Fotnoter till detta avsnitt

* Bland dem läsas de för Finland bekanta namnen: De Carnall, Stålhandske, Pinello, Nordensköld, von Becker, Creutz, Ramsay, Gripenberg, Boije, Finkenberg, Aminoff, Kulefelt, Rehbinder, von Kothen, Lagerborg, Jägersköld, Essen, Wadenstjerna, Tigerstedt, Döbeln, Sprengtporten (J. M.), Ehrenrooth, Ehrenström, v. Gerdten, Tandefelt, Uggla, Konow, v. Schantz, De la Motte, Cederskjöld, Cremer, Nassakin, Cronhjelm, v. Christierson, Armfelt, Edelfelt och Benzelstjerna.3

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 demokratin – här: de tre ofrälse stånden.

2 tillförene – tidigare, förut.

3 De Carnall, […] Benzelstjerna. – En förteckning över medlemmar i klubben Svenska Botten finns i Minnen ur Sveriges nyare historia. Första delen 1855, s. 391 f., som Topelius ägde (Museiverkets förteckning över Topelius boksamling).

4 possessionater – godsägare.

5 den sedan så ryktbare Jakob Magnus Sprengtporten – Överste Sprengtporten (1727–1786) medverkade till Gustav III:s statskupp 1772.

6 var å bane – pågick.

7 »Svenska Uppsyningsmannen» – Den Swenska Upsynings-Mannen utkom januari–augusti 1772 och innehåller bl.a. politiska uppsatser (Bernhard Lundstedt, Sveriges periodiska litteratur I 1895, post 168). Tryckfrihetsförordningen (december 1766) möjliggjorde kortlivade publikationer med titlar som Stockholms Sqwallerbytta, Karbasen och Harlequins-Tröjan, alla från 1772 och karakteriserade som »parnassens ohyror» (Ingemar Oscarsson, »Med tryckfrihet som tidig tradition» 2000, s. 154, se även Karl Warburg, Illustrerad svensk litteraturhistoria II 1911–1912, s. 111).

8 bära ett alnsmått, i stället för värja – Skräddare och klädeshandlare kallades nedlåtande riddare av alnen, d.v.s. alnsmåttet eller mätstickan, medan värjan var förbehållen adelsmännen.

9 avis – underrättelse.

19. Konspiratör mot konspiratör.

– »Ni kan vara förvissad om rådstaburetten, men icke ännu!» upprepade grefve Bernhard Bertelsköld med det försmädliga smålöje, som klädde honom så förträffligt uti hans egna ögon och som han nu icke hade minsta skäl att undertrycka, ty han satt ensam i sitt arbetsrum, upptagen af några bref, dem hans kammartjenare José nyss hade lemnat honom. – Icke ännu? Jag är er mycket förbunden, min bäste baron Sprengtporten. Ni är utan allt tvifvel ett af de bästa hufvuden och, om man får tro er sjelf, den förträffligaste konspiratör, som Sverige för närvarande har den äran att uppvisa. Men ni glömmer, att ni möjligen kunde äga en rival i er ädla konst. Ni anser er sjelf så alldeles oöfverträffelig och oss andra små dödlige så enkom skapade för nosgrimman, att ni tror er kunna kasta åt oss sådana små sockerbitar, ställda på om och när, som man brukar, då man vill hafva knärackor att sitta. Jag känner verkligen en oemotståndlig lust att spela er något puts, om ej för annat, så för att gifva er en behöflig lektion i modesti ... En rådstaburett! Det är, på min ära, en pauvre1 offert i dessa tider, tillochmed utan konditioner. Der fattades bara ett »icke ännu», för att falla från det sublima direkt i det löjliga. Och med hvilken utsökt contenance2 förstod jag ej att se högst allvarsam ut, när jag svarade: »Som ni behagar; jag står till er tjenst!» Man kunde ha tagit mig för en grand af Spanien, som håller stigbygeln åt en dum infant3. Jag måste i sanning beundra mig sjelf.

– Men låt se, fortfor han, i det han med flyktig hand bröt det ena efter det andra af brefven på skrifbordet. – Från min far? Naturligtvis åter de gamla klagovisorna ... Riktigt. Han är sjuk af sorg och saknad. Madame är oersättlig, det förstås, att se om ladugården och sköta hönsen och läsa högt om qvällarna för mon cher papa4 ... Han har tagit en guvernant för Vera ... en fröken Sjöblad. Nå, det är då åtminstone ett namn. Man skall få se, att vår gamle Celadon5 förälskar sig i henne och en vacker dag gifter sig med henne. Jag är, par hazard6, ej svag för stjufmödrar, men gifs ej annat medel att få den österbottniska tjärångan ur huset, så à la bonheur7! ... Paul är i Upsala och studerar med en ung man vid namn Thorild8 ...

Grefve Bernhards blick mörknade. Han tände brefvet hastigt uppå en liten spritlampa, som enkom för detta ändamål beständigt brann på hans bord. Der var ett ord i brefvet, som brände hans hand. Han fördrog ej att läsa sin broders namn.

– Hvad ser jag? fortfor han, brytande nya bref. – Från min älskvärda markisinna! Och så parfymeradt! Hon inviterar mig i morgon afton till en soirée en famille9. Det vore grymt att såra henne med en refus10. – Från Lejonram! Han anhåller om femhundra riksdaler. Godt; han skall få hundra, jag kan behöfva honom ... Från Hägerflycht? Han skickar mig en utmaning apropos den lilla Lisette. Bagatell, vi dejeunera11 tillsammans, och ett glas tokayer12 är all den satisfaktion13 han begär ... Från assessor Mannelin. Han ber om mitt förord till hofrättsrådssysslan. Icke illa! Man börjar vädra mitt inflytande. Vi kunde göra ett undantag för den ofrälse bläcksuddaren, om ej för annat, så för att göra klubben förtret ... Aha, prosten Larsson! Det är en af de fiskar, för hvilka min genialiske chef har anbefallt mig att utlägga noten ... Jag kunde tro det: en hel predikan på fyra qvartsidor14. Låt oss hoppa öfver tre och en half, för att läsa sens moralen i slutet ...

– Slipadt nog för en så tjock medvurst! återtog grefven, sedan han genomögnat de sista raderna. – Den fromme mannen låter under de allra ödmjukaste bugningar förstå, att han är färdig förklara fan för ett helgon, allenast hans trogna tjenster belönas i sinom tid med en biskopskräkla. Men för närvarande är intet att göra; ståndet är skengalet15 ... nej, hör hur han smickrar sina ärevördige embetsbröder! ... Och han sjelf måste för närvarande tjuta med ulfvarne – han menar förmodligen herdarne – intilldess att han inför högvälborne herr grefven o. s. v. kan nedlägga sin underdåniga vördnads tackoffer på trohetens altare ... Superbt! Karlen har fått bättre betaldt af Mössorna, men vill hålla reträtten öppen, för den händelse att vi än en gång skulle komma till kassa. C’est fini16, min bäste friherre af den Svenska Botten! Den porten spränger ni icke med fraser. Hvad vill ni att jag skall göra? Jag skall framlägga för er detta pretiösa dogmatiska mästerstycke, och ni skall begripa, att hos presterne återstår för er ingenting annat, än att bönfalla om deras absolution.

– Emellertid – fortsatte grefven efter något betänkande – vill jag så punktligt som möjligt lyda ordres. Turen är således nu att sondera bönderne ... José!

Kammartjenaren kom.

– Har du låtit hitkalla karlen från Badstugatan på Söder?

– Han väntar der ute ers nåds befallningar.

– För honom in!

José gick och återkom strax derpå med en ung bonde af godt, ärligt och resolveradt17 utseende. Grefven skänkte honom en flyktig blick och syntes förvånad öfver hans ungdom.

– Ditt namn? frågade han.

– Jonas Bertila, riksdagsman från Storkyro, svarade bonden utan förlägenhet.

– Ni är något ung att bekläda ett så vigtigt förtroende, yttrade grefven, i det han fann för godt att inlägga mera höflighet i den vårdslösa tonen.

– Mina socknemän ansågo mig gammal nog, svarade bonden.

– Godt. Ni vet hvarom fråga är. Det finns personer, som mena väl med bönderne och anse dem alldeles för högt skattlagda. Tills kronoutskylderna18 komma att minskas, hvilket ej lärer länge dröja, är det af vigt att afstäcka19 presterskapets oskäliga anspråk. Som det nu är, klippa herdarne fåren till bara hullet. Den der vederlagsspanmålen, ni förstår ...

– Det var fråga derom i går. Men vi bönder tycka bäst om att plöja och så vår egen åker.

– Det förstås. Men om någon god vän anvisar åt eder en bättre plog, som plöjer djupare fåra, så är det ju till er egen fördel.

– Det kommer an på. Vi ha nu förtiden så många goda vänner, och man får ej döma hund efter håren.

– Jaså. Ni är Mössa?

– Nej, jag är Hatt, om det nödvändigt skall vara en hufvudbonad.

– Så mycket bättre, då tänka vi lika. Bertila? ... Jag vill påminna mig, att jag någongång hört det namnet.

– Det torde väl hända, efter jag äger det hemman, derifrån ers nåds slägt härstammar i sjette led och hafver sitt namn – svarade bonden käckt.

Grefven bet sig i läppen. – Det är möjligt, yttrade han i likgiltig ton, – och så mycket mera skäl är det, att vi hålla tillsammans. Bönderne gå ej in på förslaget, säger ni?

– Nej.

– Jag skall säga er något i förtroende, min vän. Deri göra bönderne ganska rätt. De ha så länge dansat efter herrarnes pipa, att de nu ändtligen kunna bestå sig musiken sjelfva.

På Bertilas småsluga min såg man, att han icke trodde sådana ord af en grefve mer än jemnt.

– Detta förundrar er? fortfor Bertelsköld. – Ni skulle hysa mera förtroende till mig, om ni visste att jag lefvat utrikes ibland fria folk, som afskaffat all adel och funnit sig väl deraf. Derhän, min kära Bertila, skall det komma också hos oss. Få vi till en början det adliga rådet ur vägen och ofrälse i deras ställe, skall resten gå som en dans; eller hvad tror ni?

– Jag tror ingenting, sade bonden.

– Kan jag lita på er tystlåtenhet?

Bertila nickade.

– Nåväl. För att bevisa huru ärligt jag menar, skall jag hviska er något i örat. Kungen ställer sig, som ville han taga parti för rådsherrarne, men i tysthet vill han ingenting hellre, än att hela rådet afdankas20. Rätten eder derefter, I gode dannemän21, och hafven intet förbarmande, hvad än herrarne vilja inbilla er! Förstår ni mig nu?

– Kanhända. Rösten är Jakobs, men händerna äro Esaus.22

– Farväl. Behöfver ni något, så vänd er till mig. Och kom ihåg hvad jag sagt: hålla bönderne stadigt ihop med prester och borgare, så stryker rådet på foten, och makten är eder!

Bonden skrapade på foten och gick sin väg, till slut ändock förbryllad och osäker huru han borde förstå en så oväntad uppmaning. Bertelsköld åter kastade sig bakåt i fåtöljen och skrattade så hjertligt, som det för honom var möjligt.

Sköna lärdomar! tänkte han vid sig sjelf. Jag ville på min ära ha betalt en half tunna guld23, för att ha haft hela Svenska Botten till åhörare och sett de goda patrioternas häpnad. Mina rekognosceringar hos prester och bönder ha lyckats förträffligt. Jag förstod utlägga betet så groft, att fiskarne kände kroken. Nu återstå borgarne; min chef skall bli nöjd. Vi skola trissa om24 med dem så, att icke blott de, utan hela rådet skall tappa koncepterna25. – José!

Kammartjenaren kom.

– Med dessa biljetter går du genast till borgmästarinnorna Sebaldt och Sundblad samt handelsmanskan Larsson. Men akta dig väl att låta dem veta hvem som skickat dig. Håll god min och låt dem tro, att du kommer direkt ifrån biskop Forssenius eller någon annan af Mössornas chefer. Derefter går du med denna biljett till förste vaktmästaren vid Storkyrkan och låter honom förstå, att det är baron Höpken eller någon annan af Hattarnas chefer, som skickat dig. Kom väl ihåg, att de tre första biljetterna komma från Mössor, men den sista från Hattar. Det kan ej skada att låta ett ord om kungen undfalla dig hos vaktmästar Östergren, som är deciderad Hatt, följaktligen för tillfället royalist. Förstår du mig?

– Sennor skall bli nöjd.

– Godt. Min gode baron af Svenska Botten skall också bli nöjd med mig.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 pauvre – torftig, skral.

2 contenance – självbehärskning, besinning.

3 infant – spansk och portugisisk titel för prins av det kungliga huset.

4 mon cher papa – (fra.) kära pappa.

5 vår gamle Celadon – den gamle kvinnotjusaren.

6 par hazard – (fra., par hasard) händelsevis.

7 à la bonheur – (fra.) låt gå.

8 i Upsala och studerar med en ung man vid namn Thorild – Den historiske Thorild (1759–1808) hette Thorén fram till 1785 och studerade i Lund i slutet av 1770-talet.

9 soirée en famille – (fra.) soaré i familjekretsen; här: i en trängre krets.

10 refus – avböjande svar.

11 dejeunera – äter frukost.

12 tokayer – stavningsvariant av tokajer: ungerskt vin från trakten kring staden Tokaj, i synnerhet viss typ av sött och starkt vin.

13 satisfaktion – upprättelse.

14 qvartsidor – sidor i kvartformat, stort format.

15 skengalet – alldeles galet.

16 C’est fini – (fra.) det är över.

17 resolveradt – resolut.

18 kronoutskylderna – skatterna.

19 afstäcka – stäcka; SAOB har detta belägg av Topelius.

20 afdankas – avskedas.

21 dannemän – allmogemän, bönder; hedrande tilltal till bondeståndet under ståndsriksdagarnas tid.

22 Rösten är Jakobs, men händerna äro Esaus. – Jfr 1 Mos. 25:29–34.

23 en half tunna guld – 50 000 riksdaler silvermynt.

24 trissa om – snurra omkring; uttrycket förekom i svenskan i Finland, SAOB har detta belägg av Topelius.

25 tappa koncepterna – förlora fattningen.

20. Borgarfruarna.

Vid den tid, när så vigtiga saker voro å bane, skulle man mycket bedraga sig, om man ansett fruntimmerna likgiltiga för deras mäns öfverläggningar. De följde tvärtom partiernas segrar eller nederlag med nästan lika mycken uppmärksamhet, som de egentliga aktörerne i dagens skådespel, och säkerligen ofta med mera passion. Åtminstone sades det, att mer än en fru af Mössornas parti stod i spändt förhållande till den eller den af sina fordna väninnor, som råkat blifva af Hymen fastkedjad vid1 en Hatt, och omvändt berättades, att mer än en hennes nåd af Hattarnes parti gjorde sig noga underrättad, när hon städslade en huspiga, huruvida den ifrågavarande personen hade tjenat i välsinnade hus, eller om hon möjligen borde misstänkas för att ha insupit dåliga grundsatser under en föregående tjenst hos någon hennes nåd utaf Mösspartiet.

Det var visserligen mindre vanligt, att riksdagsmän från landet medförde sina fruar till Stockholm, alldenstund dessa i månget fall kunde anses hinderliga för statens affärer, eller mindre pålitliga i bevarandet af riksvigtiga hemligheter. Men från denna regel skedde vid nu pågående riksdag månget undantag, både i anseende till riksdagens längd, som gjorde skilsmessan betänklig, och isynnerhet derföre att man kunde förvänta allehanda högtidligheter vid den nye konungens förestående kröning. En förlåtlig nyfikenhet hade således församlat ett ovanligt talrikt antal riksdagsfruar vid deras mäns sida i hufvudstaden, och kanhända finner man deri en förklaring, hvarföre riksdagen aldrig ville taga slut och hvarföre debatterna, som kanske på förhand blifvit inöfvade i den husliga kretsens talföra småklubbar, nu blefvo ovanligt heta.

Bland de riksdagsmän, som sålunda delade sin omsorg om fäderneslandets väl med deras bättre hälfter, var äfven handlanden Thomas Larsson från Wasa, hvars trogna maka ej gifvit sig någon ro, innan hon förliden höst fått öfverlemna huset i döttrarnas vård och sjelf rest öfver till Stockholm, för att der under vintern skingra de moln, dem landets bekymmer kunde samla på hennes gubbes panna. Det borgerliga paret bebodde ett litet hus på Kungsholmen, hvarifrån mannen hvar morgon for i en kullbåt2 öfver strömmen till sina vigtiga värf, medan hans gumma följde honom till Röda bodarna eller lunkade på egen hand till Korntorget3, för att göra uppköp för dagen.

Medan likväl hennes Thomas ofta dröjde ute långt in på dagen, och sjelfva qvällarna ej voro säkra för klubbar och sammanträden, hände sig, att tiden ofta blef den goda fru Larsson lång – ty det gamla, ärliga »kära mor», hvarmed hon hållit till godo i Wasa, dugde icke mera i det förfinade Stockholm, – och då fann hon alltid en eller annan fru af borgarståndet, som i samma belägenhet gerna språkade bort en stund vid en två öres pepparkaka eller, när det skulle vara fint, vid en Arbogakringla med ingefärssylt och sockerdricka. Och då dessa goda borgarfruar i deras första oskuld hade föga reda på skilnaden mellan Hattar och Mössor, bildade deras förmiddagskonklaver länge ett neutralt område, der politiken fick lemna plats åt de vigtigare frågorna om priset på smör och kött, om det bästa lärftet4, den vårdslösaste pigan eller den resonablaste kryddboden i deras grannskap.

Denna oskyldiga tid tog en ände frampå vintern, när de ofrälse stånden begynte spela herrar på täppan. Deras riksfruar fingo nu dagligen höra så mycket om sina mäns, följaktligen äfven om deras egen betydenhet uti staten, tilldess de sjelfva blefvo fullkomligt öfvertygade om att rikets öde berodde på deras värdiga hållning. Borgarfruarna ville icke mera gifva någon af de förnäma efter i längden af deras triumfantströjor5, i de röda klackarna af deras skor eller i de breda bandrosorna på deras mössor, och när de, åkande i sina kareter6 som annat folk, mötte på vägen till Humlegården någon af de adliga nåderna i all deras prakt, var der tu tal om hvem som förde sig med mera medvetande af sin värdighet, eller med mera beskyddande min nedlät sig att helsa på den andra. Om någonsin en borgarfrus högburna hufvud numera böjde sig djupare än vanligt, så skedde det för en biskopinna, som hade den äran att vara ofrälse, eller för talmanskan i deras stånd, borgmästarinnan Sebaldt, hvars lilla knubbiga figur med en småstadsdrottnings oförlikneliga sjelfbelåtenhet gjorde les honneurs för7 hela ståndet vid sådana tillfällen.

Nu satt den fryntliga, i grunden genombeskedliga, men af sin nya vigtighet intagna gumman Larsson en sådan ensam lördagsförmiddag vid sin kringla och sitt sockerdricka, inbegripen i ett förtroligt samtal med en god vän om den verkan, som rådets förväntade afdankande möjligen kunde hafva på Norrlandslärfter och danskt hvetmjöl, när till henne lemnades en biljett på rosenrödt papper, enligt pigans utsago framburen af en kammartjenare hos prestaståndets talman, biskop Forssenius. Undrande hvad denne högvördige chef för Mösspartiet kunde hafva att förkunna henne, bröt gumman Larsson den välluktande skrifvelsen och läste:

Ärade och Välaktade Fru!

Då Min Fru utan tvifvel icke absenterar8 i morgon i Storkyrkan, för att profitera af prosten Wijkmans edifianta9 predikan, skulle det för fäderneslandets conditioner och de Ofrälse ståndens reputation vara synnerligen encouragerande10, om Ärade Frun, jemte Borgmästarinnan Sebaldt och några andra precieusa11 Fruar af Borgareståndet, ville vara så gratieuse12 och icke placera sig i Ståndens vanliga bänkar, utan i Riksrådens fruars bänk, hvilken står disponible och som man snart hoppas för alltid skall stå till Ärade Fruns och dess Wälaktade Gelikars continuerliga disposition.

Punkt och ingen underskrift. Den goda fru Larsson läste och omläste denna högst intressanta biljett, men kunde icke blifva rätt klok på innehållet, i anseende till de många och granna franska orden. Att der var en smak af politisk ingefära, tyckte hon sig förmärka, likasom att borgarfruarna numera skulle förkofras till riksrådsvärdighet, hvilket var ett slags socker i bottnen och ingalunda syntes henne otroligt. Men då hennes Thomas var borta och en så vigtig sak förtjenade mogen öfverläggning, fann gumman för godt att i hast påstufva sin allra grannaste helgdagsmössa och begifva sig till borgmästarinnan Sebaldt, för att begära ett godt råd.

Ditkommen, fann hon före sig borgmästarinnan Sundblad och borgmästarinnan Hæggström i alldeles samma ärende. Sedan fruarna med mycket krus tagit plats, befanns att talmanskan erhållit en för öfrigt lika lydande invit, dock med det listiga tillägg, att »för den händelse Ärade Frun skulle dependera af Wälaktade Borgmästarens consentement13, ville man härmed endast i största confidence14 hafva framburit den obligeanta propos15, att Ärade Frun och öfriga mest precieusa Ståndsfruar måtte animeras16 occupera den rang och den plats i kyrkan, som med rätta borde åt dem cederas17!»

Detta var något att tänka på! Den mäktiga talmanskan befanns högst intagen af en så luminös idé, som att placera sin lilla person i riksens fruars bänk, men fann det deremot ganska obehagligt, att i ett så rättmätigt förehafvande anses bero af sin herres och mans consentement. – Min Sebaldt – yttrade hon med mycken värdighet, som skulle vara fransysk, men råkade vara småländsk – min man är visserligen en personage, som för närvarande kan embrassera ett riksråd i hvar stöfvelkrage, och hela verlden vet, att han endera dagen blir justitiekansler, men dermed är icke sagdt, att han bör vara en Kristofer Tyrann i sitt hus och neka sin gemål ett litet oskyldigt amusement. Tänka fruarna persvadera sina mäns protektion att promenera i kyrkan och placera sig på hvilken plats de konventionera?

– Jag ville just ha frågat hvad Thomas säger, men han var icke hemma, genmälde fru Larsson mycket beskedligt.

– Min man har aldrig någon annan mening än min, yttrade fru Sundblad med en knyck på den eldröda bandrosen i sin nacke.

– Och min man, genmälde borgmästarinnan Hæggström, – begär alltid mitt råd i rikets angelägenheter. Vi rådgjorde just i går om ordalagen i kungaförsäkran.

– Alldenstund så är, återtog talmanskan med hela högtidligheten af ett protokoll – så lärer ingen af våra män vilja konstruera våra fri- och rättigheter. Men för att ej dependera af deras consentement, (orden uttalades med en högst fransysk prononciation), så vore det kanhända execrabelt att icke inventera våra män med en sak, som icke angår dem; eller hvad tycka fruarna?

Fru Larsson hyste några betänkligheter, men pluraliteten instämde i talmanskans åsigt.

– Det är således instrueradt, att vi i morgon kl. 9 precidera oss i Storkyrkan och konfundera vår tillkommande situation? frågade ordföranden vidare.

– Ja visst, lydde svaret.

– Behaga fruarna abstrahera sig in till mig på vägen, efter jag råkar logera mig vid Köpmantorget helt nära till kyrkan, så kunna vi ackompagnera hvarandras conduit18.

– Tackar allra ödmjukast, om vi få lof, svarade fruarna och aflägsnade sig under djupa nigningar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 af Hymen fastkedjad vid – gift med; Hymen – bröllopets gud i grekisk och romersk religion.

2 kullbåt – rodd- och vevbåtar som sköttes av dalkullor och var allmänna transportmedel på Stockholms vattendrag från 1820- till 1860-talet; här anakronistiskt.

3 Röda bodarna […] Korntorget – Röda bodarna avser troligen magasin vid kajen i närheten av nuvarande Konstakademin, på Norrtullsidan mitt emot Gamla stan. Korntorget är sannolikt Kornhamnstorg.

4 lärftet – linnetyget.

5 triumfantströjor – tröjor i triumfant, en typ av exklusivt mönstrat siden- eller ylletyg.

6 kareter – större fyrkantiga, slutna vagnar.

7 gjorde les honneurs för – företrädde, representerade.

8 absenterar – är frånvarande.

9 edifianta – uppbyggliga.

10 encouragerande – uppmuntrande.

11 precieusa – här: värderade.

12 gratieuse – vänliga.

13 dependera af […] Borgmästarens consentement – vara beroende av borgmästarens samtycke.

14 confidence – förtroende.

15 den obligeanta propos – det förbindliga förslaget.

16 animeras – uppmuntras.

17 cederas – överlåtas.

18 embrassera ett riksråd i hvar stöfvelkrage, […] conduit – Embrassera (efter fra.) betyder omfamna, omringa eller omsluta. Talmanskans ordval här och i följande kapitel är ofta nonsens eller motsatsen till vad sammanhanget antyder att hon menar. Ordflödet är en motsvarighet till kapten Larssons svada i första och tredje berättelsen, och Burchardts i den tionde. Förväxlingen av Kristofer (1418–1448) med Kristian Tyrann (1481–1559) blir en drift med hennes brist på bildning. Jfr inledningen s. XLII.

21. Riksens fruars bänk.

– Går du i kyrkan i dag, min söta vän? sade fru Larsson med den oskyldigaste min i verlden till sin gubbe på söndagsmorgonen, sedan hon hela natten ej fått en blund i sina ögon af bekymmer för sin nya, ovana och hemlighetsfulla riksrådsvärdighet.

– Har ej tid, svarade mannen buttert.

– Jag ämnar mig till Storkyrkan, ifall du ej har något deremot, tillade hans trogna, väl educerade1 maka.

– Jaså.

– Prosten Wijkman predikar om den störste i himmelriket. Han är en snäll2 predikant, och så patriotisk sedan!

– Jaså.

– Vi behöfva alla påminnas om att vara ödmjuka, när oss blifvit beskärda så höga värdigheter. Skulle du ej ha lust att höra Wijkman predika?

– Nej.

– Hvarför ej det, käre Thomas?

– Han predikar alla dagar i ståndet.

– Kan det vara sannt, att alla ofrälse riksdagsmän hädanefter blifva riksråds vederlikar?

– Dumheter.

– Men jag har hört sägas, att alla riksdagsmäns fruar skola hädanefter sitta i kyrkan på en förnämligare plats.

– Enfaldigt prat.

– Men, söta du ...

– Låt mig vara i fred.

Den goda makan visste hvad detta betydde. Hon vågade icke knysa3 ett ord vidare om den vigtiga hemligheten, som låg henne på hjertat, ehuru den med all gewalt4 ville fram. I sitt stora bekymmer beslöt hon att än en gång inhämta de andra fruarnas råd, klädde sig i sin grannaste kofta och gick till fru Sebaldt.

Här voro redan fruarna Sundblad och Hæggström inbegripna uti en ny öfverläggning med deras talmanska. Det befanns, att båda de förstnämnda lika litet som fru Larsson kunnat alldeles förtiga den stora hemligheten för sina följeslagare genom lifvet, men båda hade blifvit skrämda till tystnad af deras mäns invändningar, innan de ännu hunnit yppa sakens hela vigt och beskaffenhet. Alla tre väntade derföre det afgörande utslaget ifrån talmanskans visa läppar.

– Jag för min del, utlät sig borgmästarinnan Sebaldt med mycken vigtighet, – jag för min del har beslutat obstruera min man en agreabel surpris. Han är så modifierad, min gode Sebaldt, att han kanhända af lutter modesti skulle cidera den estimé riksens ständer behaga pretendera för honom och oss. Jag proponerar att vi possidera vår situation, som det redan är sagdt. Icke för vår egen skull, gubevars, utan för att sauvrera friheten och fäderneslandet.

– Naturligtvis, instämde fruarna Sundblad och Hæggström. – Det är alltsammans för att sauvrera friheten.

Gumman Larsson teg. Hon var öfverröstad, innan hon ännu vågat öppna sin mun.

Alltså begåfvo sig alla fyra fruarna, den ena grannare utstyrd än den andra, i marschordning, med talmanskan i spetsen, till den nära belägna Storkyrkan, för att höra prosten Wijkman predika om den störste i himmelriket.

Innan vi följa fruarna vidare på deras hoppfulla väg till riksfruvärdigheten, är det i sin ordning att omtala en biljett, som vaktmästar Östergren vid Storkyrkan erhållit dagen förut och som han förmodade vara honom tillskickad från Hattchefen baron Höpken. I denna biljett, eller ordre, som han ansåg den vara, underrättades väktaren, huruledes några fruar af borgarståndet förehade den förmätna planen att under nästa högmessogudstjenst tränga sig in i riksens fruars bänk, hvarföre han, Östergren, ägde vidtaga nödiga mått och steg för att hindra en sådan oförskämdhet. Men för att förvissa sig om att djerfheten hos de ofrälse stånden verkligen gick så långt, tillråddes han att till en början med flit lemna bänkdörren öppen, på det man måtte erfara hvilka de voro, som på detta sätt ämnade trotsa all lag och anständighet.

Det behöfdes icke mer. Vaktmästar Östergren hade till sin nuvarande syssla blifvit befordrad från den visserligen ärofulla, men mera beroende befattningen af en kammartjenare hos rikets störste magnat, grefve Axel Fersen. Följaktligen var denne kyrkans tjenare icke allenast en durchdrifven Hatt från hjessan till fotabjället, utan, om möjligt, en ännu mera inmyrad5 aristokrat, som hatade alla ofrälse värre än synden, isynnerhet om detta pack, som han uttryckte sig, ännu dertill hade den skamlösheten att vara Mössor.

Alldeles okunniga om den fara, som hotade dem, anlände fruarna emellertid till Storkyrkan och trädde dristeliga in under Sankt Göran med draken6. Gudstjensten var ännu icke börjad, och likväl var kyrkan redan uppfylld af åhörare, som infunnit sig för att höra en riksdagsman predika. Såsom vanligen sker vid en sådan väntan före gudstjensten, voro församlingens tankar för ögonblicket af ganska verldslig natur. De flesta fördrefvo tiden med att begapa de inkommande och med att göra anmärkningar öfver den eller den, som ville tränga sig in i en fullsatt bänk, eller andra, som ej gåfvo plats, fastän bänken var endast till hälften besatt.

Nuförtiden är sed i Stockholm, att nästan alla sittplatser äro på förhand abonnerade medelst en särskild bänkafgift, och först när predikstolspsalmen börjar, uppläser7 väktaren en del bänkar, hvilkas innehafvare icke i tid infunnit sig. Vid tiden för denna berättelse voro sådana abonnerade bänkar endast förbehållne åt adeln och statens högre embetsmän samt riksens ständer. Under den kungliga läktaren främst till höger, när man stod vänd mot altaret, voro riksens råds och deras familjers bänkar; derefter hade andra förnämlige personer och slutligen ständerna deras noga bestämda platser.

Mönstrade, liksom andra, när de gingo framåt, närmade sig fruarna med sin talmanska i spetsen de vanliga bänkarne för borgerskapet, men gingo till allas, – deribland borgmästarne Sebaldts, Sundblads och Hæggströms – stora förundran förbi och trängde sig, i känslan af sin betydenhet, allt längre fram genom folket på gångarna, tilldess att de slutligen banat sig väg till riksfruarnas bänk.

Ett par grefvinnor sutto redan der i all deras prakt, men när dörren befanns oläst, fattade borgmästarinnan Sebaldt hurtigt i vredet, öppnade dörren och klef utan betänkande in. De öfriga följde henne, sjelfva häpna öfver sin dristighet, men med det fasta beslut, att våga allt »för friheten».

Att beskrifva de redan placerade nådernas min, eller de öfrigas förundran öfver detta i Stockholms och Storkyrkans annaler oerhörda tilltag, dertill skulle allraminst behöfvas en Hogarths pensel8. Åskådarne nästintill trodde knappt sina ögon, och de längre bort sittande reste sig att stå i bänkarne. Om en apa visat sig på den kungliga läktaren, hade hon ej kunnat åstadkomma en större kyrkoförargelse.

– Nej, käraste, låt oss gå ut igen! bad den beskedliga fru Larsson, i högsta grad rädd och förlägen för denna uppståndelse.

– Vi sitta der vi sitta, svarade talmanskan oförskräckt.

Icke förr var detta sagdt, innan vaktmästar Östergren visade sig, mörk och bister som Sankt Görans drake, vid bänkdörren.

– Madammerna stiga ut; det är riksens fruars bänk! sade den trogne vårdaren af aristokratins värdighet, tillräckligt högt, för att höras af hundra personer i närheten.

Madammerna! Det klack i talmanskans öra som den nedrigaste förolämpning.9 Men fruarna voro döfva och låtsade icke höra.

– Madammerna stiga ut! upprepade vaktmästaren hotande.

Talmanskan såg sig om. Borgerskapet satt för långt för att komma henne till hjelp, men, det oaktadt, ville hon ingalunda cedera bonis10, helst alltsammans kunde vara ett missförstånd.

– Jag är borgmästarinnan Sebaldt, svarade hon, i den säkra förmodan att, hvad än kunde drabba hennes medsystrar i olyckan, hon åtminstone skulle få sitta i orubbadt bo.

– Det angår mig intet. Jag säger att madammerna stiga ut! upprepade än en gång den obeveklige tjensteanden, och när denna hans tredje tillsägelse ej tycktes hafva bättre verkan än de föregående, fattade han utan krus den ena stretande frun efter den andra i armen och ledde dem ut ur bänken.

Tre af dem lydde som skrämda lamm, men icke så talmanskan. – Vet ni väl, oförskämda karl, att min man är talman för borgareståndet och att jag är inventerad af Biskop Forssenius och att riksens ständer skola låta sätta er i rosenkammaren11! utropade den högst förbittrade frun.

– Och jag skall sätta madam i stocken, om hon12 står här och gör kyrkoförargelse! – Vill hon maka sig ur vägen och hålla sin trut?

Fruarna smögo sig, högröda af harm och blygsel, ur kyrkan. Ack talmanska, talmanska, om hela församlingen i Stockholms Storkyrka kunnat läsa uti ditt hjerta, såsom den blef åsyna vittne till ditt oerhörda nederlag, hvilket omäteligt fall skulle den ej ha upptäckt från ärans högsta trappa till förödmjukelsens djupaste dal!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 educerade – uppfostrade.

2 snäll – begåvad, klok.

3 knysa – knysta; ordet förekommer i svenskan i Finland.

4 med all gewalt – till varje pris.

5 inmyrad – inbiten; SAOB har detta belägg av Topelius.

6 Sankt Göran med draken – Skulpturgruppen »Sankt Göran och draken» i Storkyrkan.

7 uppläser – låser upp.

8 en Hogarths pensel – Anspelar på den brittiske tecknaren och målaren William Hogarth (1697–1764), känd för sina satiriska och moraliserande motiv samt sin karikerande människoframställning.

9 Madammerna! […] nedrigaste förolämpning. – Från slutet av 1700-talet användes ’madam’ endast om kvinnor i den lägre medelklassen.

10 cedera bonis – här: ge upp.

11 rosenkammaren – tortyrkammare och fängelsehåla i Stockholm.

12 stocken, […] hon – skamstocken, kyrkstocken där delinkventens ben fastsattes och hen måste sitta i allmänhetens åsyn; tilltal i tredje person förekom uppifrån ner och är här en ytterligare förödmjukelse.

22. Markisinnan Egmont.

På aftonen samma dag, när fruarna blefvo afsatta från riksrådsvärdigheten, var soirée en famille hos markisinnan Egmont vid Drottninggatan. Lik en glänsande meteor, hade denna unga fransyska nyss uppstigit på horizonten, för att fördunkla alla andra. Enka vid några och tjugu års ålder efter en gammal öfverste, hade hon för ett år sedan hos sin mans niece, den ryktbara grefvinnan Egmont1 i Paris, haft den äran att blifva presenterad för kronprinsen af Sverige, och antingen det var denna höga bekantskap, eller begäret att se norden, eller blott en nyck – ty hvilken ung dam i hennes ställning skulle ej anse detta sista skäl fullkomligt tillräckligt? – alltnog, markisinnan hade förliden sommar gjort en lusttur till Sverige på några veckor, och dessa veckor voro ännu icke tilländalupna. Hon hyrde en vacker våning, omgaf sig der med en lyx, som lät ana ofantliga rikedomar, och såg allt hvad Stockholm då hade förnämt och lysande trängas i hennes salonger. Konung Gustaf i främsta rummet, hans högdragna, men snillrika mor, enkedrottningen, hela hans hof, hans statsmän, hans krigare, de förnämsta particheferne, konstnärerne, skalderne, literatörerne, alla svedde sina vingar på denna sydländska sol, eller täflade åtminstone att visa henne sin hyllning, – alla, utom en enda, och det var drottning Sofia Magdalena, konungens unga, fromma, men blyga gemål. Hon ensam hade ej kunnat förmås att låta för sig presentera den nya förtjuserskan; långt mindre hade hon nedlåtit sig att hedra henne med ett besök. Och det alltid färdiga hofsqvallret trodde sig ganska väl känna orsaken dertill. Man sade att drottningen var svartsjuk, – och ej utan skäl.

Hvarför skulle också drottningen vara den enda utaf sitt kön, som icke i hemlighet hyste sådana känslor? Alla unga och många äldre förnäma damer voro i tysthet ense derom, att markisinnan Herminie Egmont hade kunnat anses för en någorlunda välskapad, till och med icke obehaglig person, – derest hon icke haft den ovanan att blinka med ögonen, – derest icke samma ögon varit af en alltför odeciderad färg, – derest icke hennes näsa varit för stor, hennes mun för liten, hennes hår för svart, hennes hy för brun, hennes vext för fyllig, hennes gång för dansande, hennes klädning för kort, hennes fötter för små, etcetera, etcetera. Kunde någon neka, att hon läspade? Var hon icke alldeles för kokett? Hörde hon icke gerna komplimenter? Och så skrattade hon för mycket, och så gret hon för mycket, och så pratade hon för mycket, och så – kort sagdt, hon skulle i damernas ögon ägt alla möjliga förtjenster, derest hon icke i stället ägt alla möjliga fel. Den största bristen var naturligtvis den, att hon djerfdes förtjusa alla män, unga och gamla, som kommo i hennes närhet.

Hvad allt hade man icke redan hunnit berätta och ljuga om denna älskvärda, glada fransyska, för det hon icke gick, stod, satt, tänkte, talade, gret och skrattade precis liksom alla andra! Hvilka smädelser hade man icke redan satt i omlopp, hvilka ömma förbindelser hade man icke redan hunnit pådikta henne, utan att för dem äga ett sken af bevis! Och hon visste det ganska väl, men hon log deråt. Hon liknade denna fabelns glänsande svan, på hvilken afunden ständigt kastade massor af smuts, men som skämtande dök i den klara böljan och åter dök upp lika hvit som förut.

Nu hade hon samlat omkring sig en liten krets af intima vänner; de kunde vara omkring hundra personer. Här glömde Hattarne sin hatt och Mössorna sin mössa; partierna abdikerade inför behagens universalmonarki; tidens stojande ofrid tycktes hafva stadnat som en rusig lakej med kappan på armen ute i förstugan. I dessa ljusa, behagliga salar, kring denna älskvärda fé, som lekande strödde blomdoft omkring sig, hvar hon gick, såg man redan en morgonstrimma utaf det solsken, som snart skulle glänsa öfver Gustaf III:s dagar. Derföre trifdes konungen gerna der, likasom fjäriln uppsöker solstrålen, men de styfva, prudentliga damerna från det förra mössätna hofvet, der hvarje steg uttyddes som politik, der hvarje uppriktighet var en synd och hvarje försonande smålöje en protest emot riksdagsgrälet, – de trifdes icke gerna i markisinnan Egmonts salonger, ehuru de besökte dem ofta nog af nyfikenhet, eller – »för att rädda friheten».

En af »de intima» i denna utvalda societé var grefve Bernhard Bertelsköld, hvilken gjort markisinnans bekantskap uti Paris och varit den förste, som animerat2 henne att besöka norden. De, hvilka med oss sett den unge verldsmannen endast från en mindre behaglig sida, skulle kanske ha varit böjde att justera sitt omdöme, ifall de sett honom i en sådan salong, till hvars manliga prydnader han med skäl kunde räknas. Han lyste der med alla de egenskaper, som göra en man omtyckt i sällskapslifvet: han var glad, underhållande, qvick och, när det så behöfdes, äfven elak; han berättade väl och outtömligt, men aldrig för mycket; han kände fullkomligt detta fina galanteri, som aldrig tyckes smickra och likväl smickrar i hvarje ord; han ägde briljanta kunskaper, utan att tyckas veta deraf; han var helt och hållet öga och öra för den han talade med, och under det att en fin beräkning dolde sig bakom hvarje hans steg, tycktes han aldrig fästa det minsta afseende vid sin egen person.

Men om grefve Bernhard genom allt detta var en fulländad fransman, isynnerhet i den konst, som då utgjorde blomman af tidens förfinade bildning och sällskapslif, nemligen konversationen, så hade han i markisinnan Egmont funnit sin mästarinna. Icke för det att hon skulle ha öfverträffat honom i qvickhet, talenter och talförhet; men hos henne fanns detta något, som grefven saknade, – denna varma fond, som ger alla partier en högre relief och som aldrig kan ersättas af en skimrande yta utan djup. Liksom alla andra, hade grefven i början ansett henne för en af dessa damer af stora verlden, hvilkas hela innehåll, likt blomstervasen, består af de förgängliga buketter, hvarmed man pryder dem. Men han bedrog sig: han fann der något, som trotsade all hans skarpsynthet och som han hvarken lyckades genomskåda eller öfverlista, och det var ett qvinnohjerta.

Hade väl detta bordt afskräcka honom? Hvad betydde för honom en qvinnas hjerta? Hade han ej hundrade gånger utkramat sådana likt citroner och sedan kastat dem toma ifrån sig? Men denna besynnerliga fransyska lät alldeles icke utkrama sig. Hon tycktes hafva hjertat på tungan, och likväl kunde det lika litet fångas, som månskenet uti källan. Grefve Bernhards fåfänga retades af detta trots. Han använde skiftevis den qvicka, den sentimentala, den öfvertygande genren, men allt förgäfves. Han bortskjöt alla pilar ur sitt koger, och alla studsade lika maktlösa tillbaka från detta lilla, obetydliga qvinnohjerta, hvilket tycktes vara ett rof för den förste narr, som ville plocka det framför sina fötter, och likvisst gäckade den mest routinerade grossör3, som någonsin schackrat med dylika varor.

Grefve Bernhard var icke van att gå slagen från valplatsen. Han svor inom sig, att han skulle äga detta gåtlika väsen, om ej för annat, så för att straffa henne, och när denna tanke engång fått plats i hans diplomatiska hufvud, fann han densamma alldeles icke oäfven. Han sade till sig sjelf, att, oberäknadt alla föremålets personliga behag, var en markisinna med sådan rang, sådan förmögenhet och sådana mäktiga relationer både uti Paris och Stockholm ett ganska konvenabelt parti. Nåväl, hvad hindrade honom att förvandla henne till en grefvinna Bertelsköld? Ingenting annat, än hennes samtycke.

Nous verrons, tänkte grefven. Vi skola se.

Denna afton var den politiska gäsningen4 så stark i Stockholm, att icke engång markisinnan Egmonts salong kunde bevara sin kända neutralitet. Medan man i grefvinnans närmaste granskap sjöng, dansade eller med blandad förtjusning och axelryckningar lyssnade på en deklamation ur den första, af Gustaf III framtrollade operan Thetis och Pelée5, föll en skugga af tidens mörka moln på de aflägsnare delarna af salongen och sidorummen, der några herrar af »Svenska Botten» i tysthet diskuterade dagens frågor med deras chef, baron Sprengtporten.

– De tre dagarna äro förgångna, sade de till honom, – och ställningen blir med hvarje ögonblick mera hotande. Hvad böra vi göra?

– Vänta, var svaret.

– Fredrik Aminoff har nyss träffat personer, som kommit från Mössornas klubbar. Demagogerne föra det oförskämdaste språk och förklara öppet, att adeln bör utrotas. Bönderna morra, borgarne knyta näfven, och presterne ringa som galningar i stormklockan. Något borde vi likväl företaga oss. Men hvad?

– Vänta.

– Vänta? Det är omöjligt. Packet är ursinnigt. Rådet går bestämdt förloradt i morgondagens voteringar, och i öfvermorgon få vi se prostar, borgmästare och nämndemän yfvas på taburetterna. Tror baron verkligen, att vi kunna åse allt detta spektakel med armarna i kors? Hvad i himlens namn skola vi företaga oss?

– Vänta!

Ett mer än vanligt sorlande löje från en krets längre bort afbröt de talande. Det var grefve Bertelsköld, som berättade historien om de fyra fruarnas missöde i Storkyrkan.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 sin mans niece, den ryktbara grefvinnan Egmont – Grevinnan Septimanie d’Egmont (1740–1773) var dotter till hertigen av Richelieu. Hon höll salong i Paris, umgicks med den svenska ambassadören Scheffer och 1771 med dåvarande kronprinsen Gustav som hon senare korresponderade med.

2 animerat – uppmuntrat.

3 grossör – grosshandlare.

4 gäsningen – jäsningen.

5 den första, af Gustaf III framtrollade operan Thetis och Pelée – Librettot är författat av Johan Wellander, efter Gustav III:s utkast, och bygger på Fontenelles libretto Thétis et Pelée (1689). Musiken komponerades av hovkapellmästaren Francesco Uttini. Kongl. Svenska Operan invigdes den 18 januari 1773 med operan.

23. Stormstegen till ett hjerta.

Anekdoten om de fyra fruarna gjorde lycka. Alla funno det ytterst pikant, att borgarhögfärden ändtligen lyckats väcka en allmän kyrkoförargelse, och alla täflade om att göra de arma fruarna till föremål för sina bitande infall.

– Grodan i Lafontaines fabel1 skulle ej ha gjort det bättre, menade någon.

– Damerna ha alltid det företrädet att uttala herrarnes mening – yttrade en annan.

– Och plikta derför! inföll en tredje.

– Församlingen hade bordt uppstå och sjunga tedeum2, gäckade somliga.

– Så mycket mer, som prosten Wijkman vid samma tillfälle skall ha hållit en mycket uppbygglig predikan om de störste i himmelriket, inföll grefve Bertelsköld.

– Näst borgarfruarna, äro onekligen prostarne de störste i himmelriket.

– Men hvarför lät man ej bourgeoisin sitta qvar? frågade dagens unga värdinna, med en liten otålig kastning uppå sitt vackra hufvud.

– Hvarföre? återtog Bertelsköld. – För det att icke alla damer åtnöja sig med att herrska endast med sina behag. Damerna af bourgeoisin fingo i kyrkovaktmästaren en kavaljer, som fullkomligt anstod dem och som egnade dem all den artighet de kunde sentera. Medgif, att han bevisade dem en verklig riddaretjenst. Hade han ej i dag obligerat dem att beröfva damerna af riksrådet deras agreabla sällskap, så skulle de nästa söndag ha hedrat den kungliga läktaren med sin närvaro.

– Än sen?

– I kungliga läktaren?

– Ja, hvarför icke? Äro ej alla lika inför konungarnes konung? Böra ej alla platser uti en kyrka ha samma rang?

– Det kan min nådiga säga, som är upphöjd öfver all rang, svarade grefven, – men vi andra svaga dödliga lida af vissa fördomar. Vi tro till exempel, att ett alnsmått icke rätt passar till en spira.

– Är ni säker derpå? Jag vill påminna mig, att ett köpmanshus vid namn Medici debuterade icke illa på thronen3. Och för öfrigt, om bourgeoisin gör oss sin reverens på gatan eller i vårt förmak, för det att vi bära en titel, i hvilken lag står det skrifvet, att vi skola frambära vår fåfänga till foten af Allmaktens thron? Tror ni verkligen, min bästa grefve, att efterverlden skall med samma högtidliga allvar som vi betrakta våra rangplatser i kyrkan? Och när vi gå så långt i vår djupa reverens för makten, att vi kalla våra döde furstar och konungar högst saliga, – har det aldrig fallit er in, att man en dag skall småle med ett odödligt löje åt sådana dårskaper?

– Ni är Rousseaus landsmaninna, min nådiga. Ni har rättighet att vara rebell.

– Nej, förlåt mig, Rousseau är född i Geneve, en liten punkt af verlden, som har den äran att vara republik, liksom Sverige. Skilnaden är blott, att man i Geneve hedrar snillet med kungliga ärebetygelser, medan man i Sverige beklagar sig öfver att äga ett snille på thronen ... Tillåter ni?

Och markisinnan fattade hans arm med den ogenerade frihet, som de svenska damerna af den gamla tiden funno så föga passande.

De promenerade genom salongen och togo plats i halfdunklet af ett praktfullt, svagt belyst kabinett. Nu eller aldrig! tänkte grefve Bernhard. Han hade förgäfves slösat fraser af alla genrer på denna nyckfulla varelse. Han måste finna ut något nytt.

– Madame, sade han, ni är i sanning den värsta rebell jag vet. Det är ej nog att ni trotsar den ömmaste beundran af en man, som tillber er; ni är i stånd att trotsa ett helt rike.

– Verkligen? Skall det vara en kompliment?

– Huru ni behagar. Ni föregifver er vara demokrat, och ni konspirerar för konungamakten.

– Jag?

– Ni sjelf. Ni har hedrat Sverige med ett besök, blott för att omstörta hvad ni kallar dess republikanska statsform och åter sätta på thronen en enväldig konung.

– Åh, min herre, ni gör mig verkligen alldeles för mycken ära.

– Det är mitt fullkomliga allvar. Hela verlden vet, att ni är lika farlig, som älskvärd. Men hela verlden vet icke, att ni är en politisk person. Förlåt att jag vågar vara den förste, som säger er det.

– Nej, hvad är det ni säger? Jag en politisk person! Åh, det är förträffligt. Jag beundrar er skarpsynthet, men ni skulle göra mig mycket förbunden, om ni behagade meddela mig något mera om er vigtiga upptäckt.

– För det första äger ni alla de egenskaper, som fordras för en politisk intrig. Ni är lika snillrik som skön, lika djerf som snillrik och lika klok som ni är djerf. Så otroligt det synes, så är ni till och med i stånd att bevara en hemlighet. Ingen misstänker er, och ni har all möjlig frihet att sätta er i förbindelse med alla partier, likasom ni samlar omkring er ett lifgarde af alla möjliga färger, men som alla äro ense om att blindt lyda er minsta vink. Har jag gissat rätt?

– Fortfar! Jag är högst intresserad att erfara alla mina meriter.

– Ni förbereder en statskupp, madame. Och hvarföre skulle ni ej våga detsamma, som så många andra sköna damer före er ha vågat och utfört? »Försynen skulle ju verka alltför omedelbart, om den tillät en revolution försiggå utan fruntimmer och prester.»4 Jag pretenderar likväl ej, att spela rolen utaf er biktfar. Ni är personlig vän till grefvinnan Daschkoff, som Catharina den andra har att tacka för thronen5. Jag är öfvertygad, att hon gifvit er de bästa råd, till exempel att försäkra er om kungliga gardet eller – Svenska Botten. Men likväl måste jag varna er, madame, ty ni är på god väg till – klostret eller schavotten6.

Markisinnan fäste på talaren sina små, skälmska, bruna ögon, och ett spefullt löje krusade hennes förföriska läppar. Likväl tyckte grefve Bernhard sig märka, att rosorna på hennes kinder mistade färgen, i det hon nickade:

– Fortfar! Er berättelse blir allt mera romantisk.

– Ni har beräknat allt, madame, – utom de ögon, som genomskådat er. Ett enda fel är tillräckligt att förstöra effekten af alla edra utmärkta egenskaper, och ni är icke alldeles felfri. Tillåt mig säga, att ni är mycket oförsigtig.

– Ah! Ändtligen en skuggsida i min politiska personlighet!

– Ja, ni är oförsigtig. Ni hade ej bordt rida i går till Haga, under förevändning af en promenad. Man har upptäckt, att ni haft hemliga möten med konungen. Och på återvägen hade ni ej bordt låta er häst skena, för att stänga er inne i går hela dagen, under förevändning att ni blifvit altererad7 af skrämseln, eller kanhända skadat er genom ett fall.

– Jag ser, att ni är väl underrättad. Saladin, min unge arab, blef skrämd af en gumma, som hemtade granris till staden, och jag var verkligen nära att kastas ur sadeln. Hvarför jag icke blef det, kan ej intressera er. Se der, hvarför jag i går ej kunde mottaga besök. Men, som ni ser, är jag i dag så återställd, att jag utan fara kan fortsätta min väg till klostret eller schavotten.

– Ännu en gång madame, jag är icke er biktfar. Jag har aldrig heller betviflat ert mod, men jag betviflar er framgång. Lita icke på konungen; all hans ridderlighet skall ej hindra honom att öfvergifva er, när hans krona behöfver ett offer. Associera er hellre med en man, som aldrig skall öfvergifva er och som skall anse det för en ära att tjena er, när han derigenom kan bereda sitt fäderneslands lycka.

– Huru? Ni skulle vara nog ädelmodig att ingå ett politiskt handelsbolag med en person, som i morgon kanhända blir anklagad för högförräderi?

– Hör mig, madame! Jag tillhör ett parti, hvars öde för närvarande är nära förbundet med konungens och som derföre skall uppbjuda allt att bereda framgång just åt den plan, hvarom vi talat. Hattarnes parti står och faller numera med konungamakten. Utan oss förmå hvarken ni eller konungen genomdrifva en statshvälfning. Med oss är deremot allt utförbart. Det torde ej heller vara er obekant, att jag äger ett inflytande, som kan gagna eller skada, antingen det användes med eller emot. Således, – jag vill ej falla er besvärlig med en kärleksförklaring, ehuru det står i er makt att göra mig till den lyckligaste bland dödlige, men tillåt, att jag visar mig värd er vänskap!

– Och om det ej faller mig in att skänka er den, så blir ni naturligtvis min bittraste fiende?

– Hvarföre det? Låt oss vara fullkomligt uppriktiga. Ni är ung och förtjusande, men ni är tillika ärelysten, och jag klandrar er ej för ett fel, som ni delar med alla upphöjda själar. Nåväl, madame, jag bjuder er allt hvad en rättmätig ärelystnad kan finna önskvärdt i lifvet. Ni skall omstörta en usel statsform och i dess ställe sätta ett mönster för alla tidehvarf. Ni skall rädda en ung konung, som har blott ett enda fel, det, att han ej kan tillhöra er, liksom ni ej kan tillhöra honom, och ni skall blifva förtjent, icke blott af Sveriges, men af hela Europas beundran. Allt detta tillbjuder jag er, om ni ...

– Faller ned och tillbeder mig?

– Jag trodde icke, att den bok ni citerar skulle finnas i ert bibliothek. Det är jag, som skall tillbedja er, madame! Allt detta tillbjuder jag er, om ni skänker mig denna förtjusande hand, som hela verlden skall afundas mig.

Markisinnan teg några ögonblick, hoppade derefter, lätt som en fågel, till blommorna vid fönstret och kom leende tillbaka med en liten korg, fylld med drufvor.

– Behagar ni, monsieur le comte8? Ni är echaufferad9, ni behöfver något att läska er med.

– Markisinna! hviskade grefve Bernhard, i det att vredens rodnad öfverhöljde hans kinder och all hans diplomatiska fattning var nära att svika honom; – man skämtar icke ostraffad med mig!

– Jag skulle skämta med er! Hvad tror ni om mig? Tag plats, jag ber er. Jag har sparat er en liten angenäm surpris, för hvars skull jag tog mig friheten föra er hit. Jag tror jag berättade er, att jag i går var nära att kastas ur sadeln, då en ung man plötsligt störtade fram och hejdade med egen lifsfara min skenande häst. Skulle ni kanske gissa, hvem min räddare var?

– Jag gissar aldrig gåtor, madame.

– Det kan likväl intressera er, liksom det intresserar mig, ty den unge mannen skänkte mig i går sitt sällskap, medan jag var allena, och hade den godheten vara ganska uppriktig mot mig. Nå, monsieur le comte, ni gissar ingenting? Ni är ej svartsjuk engång? Vet ni, den der fula minen skall ni lägga bort, ty den klär er icke, och i stället skall ni få göra bekantskap med den unge mannen, ni vet. Jag försäkrar er, det är en älskvärd yngling. Döm sjelf!

Med dessa ord öppnade markisinnan en liten sidodörr och sade: – var god och kom ut, monsieur; här är någon, som önskar göra er bekantskap!

En svartklädd yngling trädde ut i halfdunklet.

– Paul! utropade grefve Bernhard, bleknande.

Det var Paul.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Grodan i Lafontaines fabel – Jean de La Fontaines »La Grenouille qui se veut faire aussi grosse que le Bœuf», om paddan som ville bli lika stor som oxen och blåste upp sig tills den sprack.

2 tedeum – lovsång.

3 ett köpmanshus vid namn Medici debuterade icke illa på thronen – Bankiren och mecenaten Cosimo Medici övertog styrelsen i Florens på 1430-talet, sonsonen Lorenzo (1449–1492) personifierar renässansfursten: vitter mecenat och politiker.

4 »Försynen skulle […] fruntimmer och prester.» – Efter Minnen ur Sveriges nyare historia. Första delen 1855, s. 139. Citatet återfinns ursprungligen i Adolf Ludvig Hamiltons minnesanteckningar om den svenska historien under Gustav III:s tid, där det utgör en kommentar till grevinnan Posses (Ulrika Eleonora Wrangel af Lindeberg) och hennes »broders», egentligen avlägsna släktings, hovpredikanten Wrangels (Carl Magnus Wrangel af Sage och Waschel), andel i Gustav III:s statskupp. På uppgifter av den senare skall grevinnan ha varnat Gustav III om mössornas planer på att låta arrestera honom, vilket kan ha bidragit till att han påskyndade verkställandet av kuppen (ibid., s. 137–139).

5 grefvinnan Daschkoff, som Catharina den andra har att tacka för thronen – Furstinnan Jekaterina Romanovna Dasjkova (1743–1810) ansåg åtminstone själv att hon hade bidragit till statskuppen 1762 som avsatte Peter III och placerade hans gemål Katarina på tronen. Hon ska ha övertalat garnisonen i S:t Petersburg att sluta upp kring Katarina (jfr följande mening).

6 schavotten – ställningen där brottslingar utställdes till allmänt beskådande eller livdömda avrättades.

7 altererad – uppskakad.

8 monsieur le comte – (fra.) herr greve.

9 echaufferad – varm.

24. Hat och kärlek.

I samma ögonblick grefve Bernhard igenkände sin bror, förstod han, att markisinnan var invigd i deras familjs hemligheter. Han trodde sig förstå, hvarför hon afslagit anbudet af hans hand. Kanske hade hon redan skänkt Paul sitt hjerta, såsom belöning för den riddaretjenst han haft lyckan bevisa henne. Nåväl, hon skulle också dela det hat, som grefve Bernhard bar i sitt hjerta och som i hast vexte, likt tistlar öfver rosorna, vida högre, än den flyktiga känsla han nyss kallat kärlek.

Han bugade sig kallt, högdraget, och gick, utan att säga ett ord.

Markisinnan vände sig till Paul, som, stum och blek, hade stadnat vid dörren.

– Jag har nu betalat en del af min skuld till er – sade hon med en varm blick. – Er bror begärde nyss min hand, och jag räckte honom denna korg. Han hatar nu mig lika hjertligt som er, och det gläder mig, ty jag får kanske derigenom någon rättighet att anse er som min vän.

– Huru är det möjligt att hata er? sade Paul med låg röst.

– Jag skulle kunna svara er, återtog markisinnan, – att hatet aldrig finner en öppnare port, än i en försmådd kärlek. Men det vore att göra er brors känslor för mycken ära. Sårad fåfänga, ville jag säga. Sådane äro männen. De öfverhölja oss med smicker, blott för att kedja oss som troféer vid deras egen triumfvagn. De säga till oss: ni skall göra mig till den lyckligaste bland dödlige! Möjligt! Men vår lycka eller olycka generar dem icke det allraminsta. Om de vore kloka, skulle de åtminstone söka att förtjena vår aktning. Men de inbilla sig, att vi äro essenceflaskor, som icke tjena till annat än att parfumera deras egen gudomliga sjelfbelåtenhet. De behandla oss som solfjädrar, hvilka man utbreder eller hopviker efter behag och hvilkas hela betydelse är en vindpust. Ni är ännu så ung, monsieur, att ni ej hunnit lära er det der, och derföre kan jag vara uppriktig mot er. Men också ni skall lära er att leka med qvinnohjertan, och mins då hvad jag säger er: vi äro ej alla dockor af porcellin. Vi äro hvarken knähundar, dem man får att sitta med sockerbitar, eller kattungar, dem man lockar med ett trådnystan efter sig. Vi fordra, min herre, att behandlas som tänkande varelser!

Markisinnan Egmont var vacker och stolt i detta ögonblick. Hennes kinder brunno, hennes ögon glänste, hon glömde allt för det ämne, som intresserade henne. Paul kunde ej vända sina ögon ifrån henne. Han var hänryckt, han var stum af beundran. Stackars gosse, hans hjerta hade ännu ej flammat för något annat, än hans mor och hans böcker. Han hade varit fri som fågeln i skogen, men nu, – nu sveddes hans vingar för första gången.

Hvarföre skulle han också möta just denna farliga qvinna, när han en dag rest in till Stockholm från Upsala, för att söka ett spår, som han trodde sig hafva funnit af sin förlorade mor? Hvarför skulle han hejda hennes skenande häst? Hvarför skulle han antaga hennes inbjudning till följande dagen och tillbringa nästan hela denna dag allena med en sirén, som var i stånd att inom tio minuter förvrida hufvudet på gamla, routinerade statsmän, långt mera på en ung svärmare, sådan som han? Och hvarför skulle han slutligen låta af hennes älskvärda fransyska öppenhet förleda sig att svara med samma uppriktighet och bikta för henne allt hvad som låg på hans hjerta? Onyttiga frågor! Han gjorde dem icke sjelf; hans tanke stod stilla; han rusade blindt som myggan mot ljuset.

– Men jag glömmer alldeles hvarför jag i afton bedt om er närvaro, fortfor den sköna förtrollerskan efter en liten paus. – Det är andra hälften af min skuld, som återstår att betala. Monsieur de Bertelsköld, jag ber om den äran att få presentera er för hans majestät!

– Mig? frågade Paul förvirrad och öfverraskad.

– Och hvarför skulle jag annars varit nog oartig att låta er vänta här i mitt kabinett? Vi måste begagna tillfället; det var en idé, som föll mig in i går, sedan ni gått. Hans majestät har varit så nådig och lofvat hedra min soiré med sin närvaro i qväll kl. 11, och hon felar nu endast en qvart. Olyckligtvis kunde jag ej undvika att invitera er bror, och jag ville bespara er ett möte, som varit er pinsamt, ifall det skett i mångas närvaro. Se der, hvarför jag skref till er och bad er hafva godheten infinna er genom den lilla trappan till mina inre rum och hvarföre jag nödgats låta er vänta så länge. Nu deremot, sedan er bror skänkt mig sin onåd och befriat oss båda från sin närvaro, hindrar mig ingenting att bedja er vara välkommen ibland mina öfriga gäster. Ni skall der finna er syster, baronessan Clairfeld. Jag måste endast tillägga den bön, att ni åter går ned och passerar stora trappan till salongen, ty jag behöfver ej säga er hvad följden skulle blifva, om man såge en ung man, som ej blifvit presenterad för sällskapet, oförmodadt framträda från mina inre rum ...

Och den sköna markisinnan nickade så vänligt, så förtroget, som hade de varit bekanta i många år. Paul hade ingen vilja mer: han lofvade lyda.

– Au revoir således! hviskade hon och försvann.

Emellertid hade grefve Bernhard, stolt och leende som från ett triumftåg, retirerat genom salongen och var just i begrepp att försvinna, när en hand lades på hans axel och öfversten baron Sprengtporten stod bredvid honom.

– Ett ord, herr grefve!

– Till er tjenst, min baron!

– Jag har nyss fått den sjette rapporten i qväll från Mössornas klubbar. De äro utom sig af raseri, bland annat öfver den skymf, som i dag på förmiddagen tillfogats fyra fruar af borgarståndet. Denna händelse hade aldrig kunnat inträffa i ett fatalare ögonblick. Man påstår, att alltsammans varit en listig intrig med falska biljetter, för att afsigtligt skymfa de ofrälse stånden, och denna droppe har rågat måttet. Skulle ni händelsevis känna något om en sådan intrig?

– Jag har hört historien af min kammartjenare, som roar sig att gå i kyrkan, så katolik han är, för att begapa jungfrurna; det är en osed, som han medfört ifrån Madrid. En intrig, säger ni? Hvartill skulle den tjenat? Dessa goda damer af bourgeoisin behöfde inga uppmaningar. De äro pretentieusa nog.

– Emellertid har ett par af dessa falska anonyma bref cirkulerat på klubbarna, och saken är således utan allt tvifvel en coup de main1. Vill ni veta min tanke derom?

– Det skall rätt mycket intressera mig.

– Jag tror att det är ni, som tillställt det der.

– Det är charmant. Och med hvad skäl, om jag vågar fråga?

– Det torde ni veta bättre än jag. Ni har misslyckats i allt hvad ni åtagit er att genomdrifva.

– Förlåt mig, min bäste baron, jag tjenar er af nöje, men icke af skyldighet, och tycker således ej om reprimander af er. För resten har ni ju läst prosten Larssons svar.

– Ni är en öfverlöpare, herr grefve!

– Jag undanber mig ...

– Ni är en förrädare mot vårt parti, som för närvarande också är kungens.

– Det är nog, herr baron. Är det er mening att söka gräl, så hade ni kunnat välja ett lägligare tillfälle. Men som ni behagar; jag står till er tjenst.

– Jag tackar er. Ni har lycka i kärlek, herr grefve; derför har ni otur i spel. Markisinnan skulle vara otröstlig, om något ondt skulle hända er. Åtminstone inbillar ni er det.

– Åh, inföll grefve Bernhard med sitt försmädliga löje, som kunde reta en sten, – jag tror verkligen, att baron är svartsjuk. Jag hade bordt gissa det, när ni öfverfaller mig så utan rim och reson. Kan jag tjena med så litet, så vill jag med största nöje cedera min plats hos vår aimabla2 värdinna. Som ni torde ha märkt, har jag ej haft skäl att beklaga mig öfver hennes kallsinnighet. Men lätta segrar ha aldrig varit min smak. Jag öfverlemnar mina lagrar3 åt chefen för Svenska Botten.

– Hvad? Jag tror ni vågar skymfa markisinnan Egmont?

– Det är ju ni sjelf, som anser mig ha lycka i kärlek. Och hvem af oss är det, som här uttalat det ena skymfordet efter det andra?

– Godt. Bestäm tid och mötesplats!

– I Solna skog4. Min tid är något upptagen, men i morgon kl. 10, sedan jag dejeunerat5, tror jag mig få en halftimmas ledighet att expediera en galen baron.

– I morgon? Det går ej an. Vi måste båda öfverlefva dagens voteringar. Men i öfvermorgon?

– Som ni behagar.

– Vapnet?

– Pistoler.

– Au revoir, herr grefve!

– Au revoir, herr baron!

– Hans majestät konungen! anmälde i detsamma en kammartjenare, och sorlet i salen tystnade som genom ett trollslag. Allas uppmärksamhet riktades emot stora ingången.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 coup de main – (fra.) kupp.

2 aimabla – ämabla, älskvärda.

3 lagrar – här: segrar.

4 Solna skog – En bekant plats för de initierade läsarna, slutet i Almqvists Drottningens juvelsmycke utspelas där.

5 dejeunerat – frukosterat.

25. Konung Gustaf III.

Dörrarne uppslogos, och konungen inträdde, mött och ledsagad af värdinnan ända från öfversta trappsteget af stora uppgången.

Gustaf III var vid denna tid 26 år gammal, ännu omgjuten af ungdomens hela behag, hvilket aldrig fullkomligt slocknade kring honom ens då, när år och bekymmer hade omtöcknat hans lif. Den höga, fria pannan, omgifven af ljusa, bakåtstrukna, lätt pudrade lockar, som slutade i ett ytterst omsorgsfullt konstverk, – de stora, blå ögonen med deras utomordentliga glans, – de fint bildade anletsdragen, hvilkas omtalade snedhet knappt märktes af andra än dem, som sökte bristerna, – de fint leende läpparna med deras uttryck af godhet, – den hvita, nästan qvinnliga hyn, det högburna och likväl ständigt rörliga hufvudet, – den egna kastningen på nacken, som var så karakteristisk, – rörelsen med de vackra, ringprydda händerna, omgifna af deras spetsmanchetter, – den lifliga, alltid värdiga, alltid behagliga, alltid uttrycksfulla mimik, som åtföljde hvarje ord och hvarje gest, – den lediga, okonstlade hållningen, som likväl ej ett ögonblick glömde sig, – allt gaf tillsammans en bild, hvilken ingen någonsin kunde förgäta, som en gång sett den. Der låg dock snillets egna tjusning, som aldrig kan efterhärmas, det odödliga ljusskimmer, som aldrig kan fördunklas af små fläckar och som oemotståndligt beherrskar menniskorna mot deras vilja.

Hvad allt har man ej sagt om denne konung redan i hans yttre uppträdande! Hur begärligt har man ej hopletat hvarje skugga, som kunnat förmörka hans bild för efterverlden! Hur har man ej karrikerat hans gestalt, hans åtbörder, hans ord, likasom man karrikerat hans historiska person, hans karakter och hans menniskovärde, från dubbelheten i hans ansigte och bandrosorna i hans drägt ända till dubbelheten i hans samvete och flärden af hans regering! Hvad betyder all den smuts man stänkt på hans granna sidentröja mot den afgrund af förnedring, i hvilken man velat nedskuffa hans moraliska personlighet. Det finnes i lifvet knappt något brott så svart, någon skändlighet så upprörande, som man ej fräckt har pådiktat denne konung. Allt hvad fantasin målar mörkt och fasansfullt, allt hvad den sedliga känslan djupast afskyr, allt det lumpnaste, som någonsin varit föremål för en despots lustar eller en lazarons1 usla begär, allt detta har man tilltrott Gustaf III, och om man ej kunnat uttänka något ännu förskräckligare eller mera motbjudande, så har felet icke varit deras, som så hafva skildrat honom, felet har endast varit en ofullkomlighet i den menskliga inbillningskraften, som ej kunnat uppfinna än starkare färger eller än nesligare bevekelsegrunder.

Och likväl inträdde han nu i denna vackra salong alldeles omedveten om den förfärliga rol af en Nero, en Caligula, en Heliogabalus2, som man en dag skulle erbjuda honom i hans lands historia. Der syntes icke minsta spår af blod på hans mjällhvita händer. Der droppade intet gift från hans krusade, ormlika lockar. Ur fickan af hans blå sidenrock framstack intet fäste af någon förborgad dolk. Ingen fräck blick ur hans blå ögon lät ana en tyrann, som kallblodigt mördade mäns heder och qvinnors oskuld. Ingen lönndörr öppnades, för att på hans vink begrafva en fiende uti evigt fängelse. Hur väl han kunde förställa sig, den trolöse »komedianten»! Der låg en sådan ljusning af glad värdighet öfver hela hans person, att man genast vid hans inträde tyckte vaxljusen brinna klarare, de stora speglarna glänsa, blommorna i fönstren dofta starkare och ett skimmer utbreda sig öfver hela salongen. Och liksom alla plantor luta sig emot dagen, så följde alla de närvarandes blickar hans lätta, behagfulla gång genom deras vördnadsfullt vikande leder.

Han helsade åt alla sidor med en böjning på hufvudet. Man skyndade att uppfånga hans minsta blick; man lyssnade på hvarje ord från hans läppar som på ett välljud. Alla kände sig bundna som af en förtrollning och likväl fria, sorglösa, angenäma till mods.

Var detta den despot, hvarom man läser i så många partiskrifter? Nej, svara tidens ekon, icke ännu. Han skulle endast blifva det inom kort. – Blef han det? Derpå visste ingen ett ord till svar i April år 1772.

Helsningen på båda sidor var formad efter etikettens och dansskolans stränga mönster. Der var mycken ceremoni i sjelfva förtroligheten. Konungens värdighet skulle under frihetstiden ersätta allt hvad der brast i konungens makt. Hans vakthafvande kammarherre följde honom äfven i den förtroliga aftoncirkeln, och tvenne pager afvaktade vid dörren sin kunglige herres befallningar.

– Jag kommer sent, men låt det ej störa er i edra regeringsomsorger, min bästa markisinna! yttrade konungen i den förbindliga och skämtande ton, hvarmed han vanligen tilltalade damer af den högre societén. – Jag ser, ni har hela ert hof församladt omkring er. Ni är i sanning afundsvärd. Ni regerar enväldigt, och likväl har ni ej en enda rebell i ert rike. Men hvad nytt från Paris? Jag hoppas er älskvärda tante befinner sig väl?

– Så väl man kan befinna sig tvåhundra lieus3 från ers majestät, svarade markisinnan i samma ton. – Min tante är ännu ej så gammal, att hon skulle förlorat sitt minne, och hon tänker med saknad på sista vintern4, när hon hade den nåden träta med ers majestät.

– Jag kan heller aldrig förgäta våra skärmytslingar, återtog konungen, mycket lifvad af det angenäma minnet. – Näst grefvinnan de la Marck, hade jag ingen fruktansvärdare fiende i Paris, än grefvinnan Egmont, och jag kan tillägga, ingen trognare vän. Kan ni tro, att dessa förtjusande damer ansatte mig hårdt för hvad de kallade mina absoluta sympathier. Ni vet, att man ingenstädes är så frisinnad, som i Paris. Man drömmer alltid om det man ej äger sjelf. Jag har aldrig sett en afgjordare republikan, än er tante. Det var i hennes loge jag mottog den sorgliga nyheten från Stockholm, och hvarmed tror ni hon tröstade mig? Hon varnade mig för en enväldig konungamakt.

– Förlåt henne, ers majestät! Hon borde tillbringa denna vinter i Stockholm, för att justera sin opinion.

– Tror ni det? Men Paris är likväl alltid Paris. Jag skall visa er de mest förtjusande brodermönster, som jag nyss fick med posten. Minns ni den unge Vestris, dansören med de gudomliga benen, son till sin far? Han skrifver på fullt allvar och föreslår mig att engagera en balettkorps5 i Stockholm. Och den lilla täcka Morelli, – dotter till salig kungens premierdansös, som var med och invigde China6 och som sedan blef förgiftad af sin rival i Bologna, – hvad tror ni hon har i sinnet? Hon vill partout7 komma hit och dansa vid kröningen!

– Det skulle ej skada, om ers majestät engagerade henne som lärarinna i danskonsten, t. ex. för borgareståndet. Men behagar ers majestät taga plats? Vi ha en liten högst anspråkslös pas de printemps8. Det är en gammal nouveauté9, som skall ha blifvit dansad i Stockholm för mer än trettio år sedan hos grefve Tessin.

– Hos grefve Tessin? Ah, jag påminner mig att jag hört talas derom. Det var då salig drottningen svimmade, när hon igenkände fröken Taube. Det var också då, som Vårens parti dansades af en liten täck parvenue10, en flicka af bourgeoisin, som skall ha escamoterat11 fröken Stenbocks kostym. Hon blef sedan gift med en grefve Bertelsköld, far till vår spanske chevalier12. Grefve Tessin berättade mig det engång, den tiden han och jag voro intima vänner.

– Ah! utropade markisinnan, synbart öfverraskad. – Jag ämnade just bedja om den nåden att för ers majestät få presentera en ung person, hvilken, om jag ej misstager mig, är son till samma grefve Bertelsköld i hans senare gifte med nämnda person.

– Aj, aj, min bästa markisinna, när en dame vid er ålder intresserar sig för en ung man, kan man svära på, att hon dertill har högst bevekande skäl. Jag hoppas, att han åtminstone är ful, enögd, puckelryggig, eller åtminstone magister; ty då kunna edra öfriga tillbedjare vara lugna.

– Ers majestät torde vara så nådig och döma sjelf. Här är han ... Grefve Paul Bertelsköld.

Konungen betraktade med välbehag den smärte, vackre ynglingen, som i sin enkla, svarta drägt, med den blyga rodnaden på sina kinder och de mörka, sorgsna, svärmiska ögonen snarare liknade hjelten i ett sorgespel, än den galante och sprättande gardesofficer, som hans majestät sannolikt hade väntat sig.

– Madame, sade Gustaf III leende och med sitt oefterhärmliga behag, – jag beklagar edra tillbedjare!

– Jag vågar tro, att ers majestät misstager sig första gången i sitt lif, svarade den sköna markisinnan, döljande med solfjädern ett förrädiskt vittne på hennes kinder, som ännu icke glömt konsten att rodna.

Konungen fortfor att med nöje betrakta den unge mannen. Det sköna i lifvet anslog13 honom, hvar han mötte det, och man har anmärkt, att alla Gustaf III:s gunstlingar voro vackra karlar. – Har ni någon önskan, som står i min makt att uppfylla? frågade han Paul. – Jag känner er far och er bror. Det skall vara mig ett nöje att se er anställd vid hofvet.

– Jag tackar ers majestät, svarade Paul. – Det jag för närvarande högst önskar, står ej i ers majestäts makt att uppfylla.

– Och hvad är det?

– Att återfinna min mor.

– Hvem vet? Ni skall berätta mig det der. Jag känner på sätt och vis också er mor.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lazarons – tiggares; ursprungligen om de fattigaste i Neapel.

2 en Nero, en Caligula, en Heliogabalus – romerska kejsare kända för grymheter och utsvävningar.

3 lieus – franska mil; en lieue motsvarar ca 4 km.

4 sista vintern – i fjol vintras.

5 balettkorps – balettrupp.

6 Morelli, […] invigde China – Se tolfte berättelsen, kap. 11 »Festen i China», s. 1013, r. 23–26; China – Kina slott, kungligt lustslott vid Drottningholm utanför Stockholm.

7 partout – absolut.

8 pas de printemps – här: vårdans; av fra. pas de danse, danssteg, och printemps, våren, jfr Ester Larssons dans på maskeraden i elfte berättelsen »Borgarekungen», s. 886, r. 21–25.

9 nouveauté – nyhet.

10 parvenue – parveny: uppkomling (nedsättande).

11 escamoterat – på ett fiffigt sätt satt sig i besittning av.

12 chevalier – kavaljer, hovman.

13 anslog – gjorde intryck på, tilltalade; SAOB har detta belägg av Topelius.

26. Bref och varningar.

Tredje dagen efter de uppträden, som äro beskrifna i föregående kapitel, satt Paul Bertelsköld bittida på morgonen i sitt tarfliga rum vid Lilla Nygatan i Stockholm, när man hämtade honom ett bref, som anländt med posten från Upsala qvällen förut. Han igenkände sin fars hand, bröt sigillet och läste brefvet med blandade känslor. Det innehöll, jemte underrättelser om det enformiga lifvet på Falkby, en mängd faderliga råd, hvaribland det, att Paul ofördröjligen borde försona sig med sin bror Bernhard, emedan brödernas fiendskap i annat fall skulle lägga deras fader i grafven.

– Och intet ord om min mor! suckade ynglingen dystert.

Men han bedrog sig. På tredje sidan af brefvet stod ett postskriptum, som han icke genast varseblifvit.

»Käre son», skref grefven med en förlägenhet och en rörelse, hvilka man lätt kunde läsa mellan hvarje rad, – »jag bör ej lemna dig i okunnighet om att vi haft bref af grefvinnan, din mor. Det kom med posten från Stockholm och innehöll, att hon befinner sig väl till helsan och hvar dag innesluter oss alla i sina böner. Vi skola, skrifver hon, icke söka att utforska hennes vistelseort: hon bor hos goda menniskor och saknar ingenting annat, än sällheten att än engång i lifvet få omfamna oss, hvilket allt hon lägger i Guds den Allsmäktiges hand. Hon säger sig ofta få underrättelser om oss, ehuru jag sannerligen ej begriper huru sådant är möjligt. För dig tyckes hon vara prèoccuperad1 af många bekymmer, men yttrar sin belåtenhet öfver fröken Sjöblads method med Veras uppfostran och gifver i detta afseende noggranna föreskrifter. Fröken Sjöblad är också en rätt aimable och intelligent person, på hvilken man kan sig i allo förlita. Må väl, käre son. Din förtrogna fader

C. V. B.»

Det var något i slutet, som Paul ej rätt tyckte om. Men hvad betydde väl detta mot den stora, för honom så uppskakande nyheten om ett bref från hans mor! Hon lefde således ännu! Redan denna visshet kunde ej betalas med berg af guld. Hon lefde, undergifven sitt öde, hon lefde i minnet, hon tänkte på sina barn! O hvar, hvar lefde hon då, och hvarför kom hon ej att aftorka sin sons tårar, den endes på jorden, som var i stånd att för henne uppoffra allt?

En liten apostille2 på barnslig fransyska medföljde från Vera: »Sachez, mon très chér frère, que notre mére nous a écrit et qu’elle se porte bien, quoiqu’elle pleure tous les jours notre absence et prie le bon Dieu de nous garder. C’est que j’avais parfaitement raison, n’est ce pas, qu’elle n’était nullement partie, qu’elle reste encore près de nous, et qu’elle reviendra un jour nous embrasser, si nous sommes très sages et très obéissants. Quant à moi, je ferai mon possible, et vous le ferez mille foi mieux que moi. Sachez aussi, que mon père m’a donné, le jour de ma naissance, un autre petit agneau, qui se nomme Bibi, au lieu de mon pauvre Bijou, qu’on m’a si affreusement tué, et il est tout blanc, c’est à dire que la tête seule est toute noire comme le pot de Långa Karin, vous vous en souvenez. Adieu, mon plus chèr ami, je vous baise soixante dix fois votres moustaches, si vous en avez quelques uns, et je suis votre très petite, très sotte et très obeissante soeur

Vera Bertelsköld.»3

Paul kysste brefvet. – Vi äro dock två, som hålla tillsammans i lif och död, sade han tyst vid sig sjelf. Men huru skulle han begagna de vinkar dessa bref innehöllo om hans mors vistelseort?

Någon rörde vid låset på hans dörr. Den öppnades, och in trädde ett af dessa trasiga tiggarbarn, som ströko i mängd kring Stockholms gator. Det var en flicka af samma ålder som Vera, och denna likhet anslog Pauls lättrörda hjerta. Innan flickan ännu frampipat den vanliga gnällande bönen om en slant, hade Paul redan räckt henne ett silfvermynt, som för hans kassa var en ej obetydlig uppoffring.

Flickan neg och räckte honom tigande ett stycke groft papper. Han uppvecklade och läste till sin ytterliga förvåning:

»Skynda er genast till Solna skog. Er brors lif sväfvar i fara.»

Ingen underskrift och stilen okänd. – Hvem har skickat dig? frågade Paul.

Flickan tecknade med en gest att hon ej kunde svara. Hon var döfstum.

– I sådant fall stadnar du här i mitt rum, tills jag kommer tillbaka, tecknade Paul och fattade genast sin hatt, för att skynda till Solna. Uppmaningen måtte komma från hvem som helst, han måste hörsamma den, han hade ju dertill två starka skäl: det gällde hans bror, och denne bror var hans bittraste fiende.

Men i dörren mötte han markisinnan Egmonts fransyska kammarjungfru, den lilla Babette, om hvilken ryktet sade, att hon visste mer om sin frus hemligheter, än en kammarjungfru med rätta bör veta. Hon ställde sig dristigt i vägen för den bortilande Paul. – Ett ord, monsieur! sade hon med tvärsäkerheten af en favorit, som ej låter af något hinder afskräcka sig.

Paul stadnade.

– Madame anhåller, att monsieur ville ha godheten nu genast besöka henne. Hennes vagn väntar här utanför.

– Jag skall komma om en timma eller två; för ögonblicket är det omöjligt, svarade Paul.

– Förlåt, madame ber mig tillägga, att monsieur ej bör förlora ett ögonblick. Det är af högsta vigt.

– Har Babette någon aning om hvad det är? och ett guldmynt, hans enda, smögs i den mäktiga kammarjungfruns vana hand.

– Jag vet ej. Förmodligen något tapisserimönster, som madame vill rådgöra om, svarade Babette med spetsfundig min.

Paul tvekade. Han såg sig om efter den döfstumma flickan: hon var försvunnen. Han fattade för andra gången en hatt och skyndade ut.

– Hvad skall monsieur med två hattar? frågade den näbbiga budbärerskan.

Om några sekunder satt Paul i vagnen, som flög mot Norrbro och sedan mot Drottninggatan, så att det gnistrade i gatstenarna.

– Vänta härutanför! sade Paul till kusken, när de stadnade vid hotellet4.

Klockan hade nyss slagit 9. Det var en ovanlig timma hos markisinnan Egmont, som aldrig mottog något besök förrän tidigast klockan 12. Likväl hade hon redan gjort sin toilett, hvilken med tidens hårklädsel måste, redan den, ha upptagit minst en timma. Det var en lätt, men omsorgsfull morgondrägt. Hon såg ovanligt allvarsam ut, och likväl hade hon aldrig varit mera förtjusande.

Hon satt vid sitt chokolade, när Paul inträdde, och tycktes ha väntat honom med otålighet.

– Förlåt min enträgenhet, sade hon, – men det är icke för min skull jag besvärat er hit, det är för er. Var god och tag plats. Jag måste göra er en indiscret fråga. Har ni någon fiende här i Stockholm?

– Kanhända, svarade Paul.

– Då är det som jag anat. Det kan ej vara någon annan än er bror.

– Ack, madame, jag måste bekänna för er, att jag står som på nålar. Jag har nyss fått en anonym uppmaning att genast skynda till Solna skog, emedan min brors lif sväfvar i fara.

– Hvad säger ni? Anonym? ... Låt se, det kan icke vara annat än en maska i det infama nät af intriger, hvarmed man tyckes börja att omsnärja er. Jag vill berätta hvarför jag bedt om ert besök. Som ni minns, var hans majestät mycket nådig i förrgår. Sedan ni gått, behagade han göra mig flera frågor om er person, och jag, – jag utmålade er icke alldeles som ett vilddjur, det kan ni förstå. Hvad kan jag göra för den unge mannen? frågade hans majestät slutligen. Sire5, sade jag, försätt honom i tillfälle att visa hvartill han duger. Gif honom någon liten anställning i närheten af ers majestäts person ... Mais si6, sade konungen med sitt fina smålöje, tror ni han skulle vara smickrad af en kammarjunkareplats? Det understår jag mig betvifla, svarade jag; men en liten handsekreterarebefattning tror jag skulle anstå honom bättre, om det också vore blott för att skrifva adresserna på ers majestäts correspondance ... Han skall få den, sade konungen, och på ert ansvar, madame, ty den enda plats jag har ledig är just för min hemliga correspondance. Är han fidel7 och discret? ... Som grafven, svarade jag. Det är bra, sade konungen.

– Men madame ...

– Inga men. Ni bör veta, min bästa Bertelsköld, att från en sådan plats är vägen alltid öppen till hvilken annan som helst. Ingenting hindrar er, att om några månader begära en officersfullmakt vid gardet, om den convenerar8 er bättre. Jag tänkte genast derpå, men jag ansåg det vara bättre, att ni får tid till besinning.

– Hur skall jag tacka er för så mycken godhet?

– Genom att höra på hvad jag säger och ej se ut som ni vore med edra tankar i månen. Kort sagdt, ni var så godt som säker om platsen, när jag i natt på en bal hos enkedrottningen fick höra, att någon hade förtalat er hos hans majestät. Man hade sagt kungen, att ni blifvit bortvisad för något infamt etourderie9 från ett universitet i Liffland eller Finland, jag mins ej hvar; med ett ord, att ni vore en högst indiscrèt och opålitlig person. Olyckligtvis var hans majestät ej mera på balen, och i dag middagstiden reser han ut till Ekolsund. Ni måste derföre på ögonblicket skynda till slottet och begära enskildt företräde; jag har arrangerat så, att ni får det. Ni förklarar der öppet orsaken till er förvisning, hvilken ej kan äga någon ignobel10 anledning. Hans majestät är förberedd, han skall höra er med godhet, han skall gifva er denna förtroendepost, som fäster er dagligen vid hans person, och er lycka är gjord.

– Men jag kan ej fara till slottet i detta ögonblick. Ni glömmer min bror ...

– Ah, er bror! Och hvarmed har han gjort sig förtjent att ihågkommas?

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 prèoccuperad – upptagen.

2 apostille – här: brev.

3 »Sachez, mon très chér frère, […] Vera Bertelsköld.» – (fra.) Vet, käraste bror, att vår mor har skrivit till oss att hon befinner sig väl, fastän hon ständigt begråter vår frånvaro och ber den gode Guden bevara oss. Jag hade, inte sant, fullständigt rätt i att hon ingalunda rest bort, utan fortfarande finns nära oss, och att hon kommer att återvända en dag för att omfamna oss, om vi är mycket snälla och mycket lydiga. Vad mig beträffar kommer jag att göra mitt bästa, och ni kommer att göra det tusen gånger bättre än jag. Vet också att far, på min födelsedag, gav mig ett annat litet lamm, som heter Bibi, i stället för min stackars Bijou, som dödades så förskräckligt, och han är alldeles vit, det vill säga att enbart huvudet är helt svart, som Långa Karins gryta, som ni minns. Adjö, min käraste vän, jag kysser era mustascher sjuttio gånger, om ni har några, och jag förblir er mycket lilla, mycket dumma och mycket lydiga syster Vera Bertelsköld.

4 hotellet – hotell: en förnäm persons residens, privatpalats.

5 Sire – ers majestät; tilltalsord till kungar och kejsare.

6 Mais si – (fra.) javisst.

7 fidel – pålitlig.

8 convenerar – passar.

9 etourderie – (fra., étourderie) obetänksamhet, dumdristighet.

10 ignobel – oädel.

27. Intriger och spindelnät.

– Vore ni i min belägenhet, yttrade Paul, – är jag öfvertygad om, att ert hjerta genast sade er hvad ni borde göra. Min far lider af vår olyckliga tvedrägt och befaller mig att söka förlikning. Min mor ... ja, hvarföre skulle jag dölja min aning för er? Den anonyma uppmaningen kommer kanske från min mor.

– Och ni tror att er mor skulle bedja er rädda sin dödsfiende!

– Just derpå igenkänner jag henne, madame. Ett bref från min mor har anländt till Falkby. Hon är antingen här, eller har hon här en förtrogen.

– Nej, min bäste grefve, återtog markisinnan efter något betänkande – ni är alltför oerfaren uti intrigens kortkonster. Den person, som skrifvit uppmaningen, vet troligen ganska väl, att hans majestät i middag lemnar staden, att ni sedan ej får tillfälle att rättfärdiga er och att den afundsvärda post ni skulle bekläda blir under tiden bortgifven åt en annan. För att hinna fram och åter till Solna, der man nog skall draga försorg om att uppehålla er, behöfver ni minst två timmar. När ni kommer tillbaka, är konungen invisible1 och er lycka förspilld. Se der orsaken, hvarföre man skickat er denna försåtliga apostille2.

– Tillåter ni, att jag begagnar er vagn och edra hästar?

– Med nöje. Men jag försäkrar, att jag blir allvarsamt ond på er, om ni är nog envis att försmå ett godt råd. Far icke till Solna, far direkt till slottet, och sedan ni demaskerat det nedriga förtal man lagt som en krutmina under er lycka, kan ni ju resa hvart ni behagar.

Och markisinnan fattade hans hand med en så bedjande, så oemotståndlig blick, att den hade kunnat göra en kardinal till affälling.

– Nej, madame, sade Paul. – Öka er godhet med att förlåta min ohörsamhet. Jag skall söka att godtgöra den med hela mitt lif.

– Bertelsköld, jag besvär er, för min skull, om ej för er egen, – far ej till Solna! Far till slottet!

– Har ni något annat att befalla?

– Hvad? Ni går?

– Dröjer jag längre, blir jag min pligt otrogen. Ni, som så väl vet uppskatta en qvinnas hjerta, lär er, madame, att äfven uppskatta en mans!

Paul störtade ut.

Markisinnan Egmont uppstod, blek af vrede, och ringde häftigt på kammarjungfrun. – Babette, sade hon, – när grefven kommer tillbaka, blir han icke emottagen.

– Men om han passerar lilla trappan? ... frågade flickan och snörpte på läppen.

– Nej, nej, nej, säger jag. Han tages ej mot under någon förevändning. Han är en otacksam ...

– Men om han ångrar sig? ... Om han skjuter ihjäl sig? Han är i stånd till allt ... och han ser bra ut, när han är vild, återtog Babette, som ingalunda var likgiltig för en vacker ung man och ett vackert guldmynt.

– Gå, jag vill vara allena!

Babette gick. – Blåser vinden från det hållet nu? puttrade hon vid sig sjelf. – Nå, litet gnabb ibland, det kan allt vara en variation. Men jag vill vara en bondpiga, om jag ej får contraordres inom en timma ... Nu redan? Jaså.

Ringklockan ljöd.

– Babette, tog grefven min vagn?

– Ja, ers nåd. Han var verkligen nog oförskämd.

– Det var jag, som erbjöd honom den. Han kommer säkert tillbaka, men du kan säga honom, att jag nyss ridit ut.

– Och om han kommer i qväll?

– Så är jag ej hemma.

– Men om han kommer i morgon?

– Du är odräglig. I morgon få vi se.

Babette gick, men hon hade ej hunnit tillsluta dörren, innan ringklockan ljöd för tredje gången.

– Jag är hemma i qväll. Men du kan säga honom, att jag är mycket ond.

– Skall jag visa honom tillbaka, om han kommer på förmiddagen?

– Är du icke en kardborre3, du? Nåväl, han må komma. Men stora trappan, förstår du?

– Det skall ske, ers nåd.

– Vänta ... Jag tar ej emot någon annan i dag. Jag har migraine.

– Jag tycker, att ers nåd aldrig sett så blomstrande ut.

– Blir jag lydd?

– Ers nåds befallning skall följas till punkt och pricka.

– Gå din väg.

Babette försvann. – Nå, det visste jag straxt, knotade den bortskämda tjenarinnan med en knyck på sin trubbiga näsa. – Det var så säkert, som solsken efter ett åskregn.

Emellertid måste vi för en stund lemna markisinnan Egmont allena med sina älskvärda nycker, för att inträda i en annan förnäm våning vid Drottninggatan, der grefve Bernhard Bertelsköld samma morgon satt upptagen af några bref, som tycktes för honom hafva ett särskildt intresse.

– Affären numero ett, sade han till sig sjelf, i det han sorterade brefven. – Ju mera jag tänker derpå, desto naturligare, ja, nödvändigare finner jag, att min far gifter sig med fröken Sjöblad. Det är det enda medlet att för alltid afklippa madames spekulationer. Hon anser sig oumbärlig, hon pretenderar att vi på våra knän skola bedja henne komma tillbaka. Naturligtvis väntar hon då, att hon skall blifva återkallad med en eclat4, som skall gifva henne fullständig revange. Men hon skall bedraga sig. Vi skola sörja för att rupturen blir irreparable, och det sker bäst genom en efterlysning i Posttidningen. Agreabelt är det väl icke att låta illustrera avisorna5 med vårt namn, men hvad gör man ej för sin fars lycka! Man skall beundra min sonliga uppoffring. Svårt, kanske omöjligt blir det att förmå mon chér papa till ett så afgörande steg. Jag känner honom: der behöfs ej mer, än att Vera lipar eller Paul deklamerar, så sticker han tåg6. Det är derför bäst, att jag tager det afgörande steget. Han skall lamentera, det är tydligt, men han skall finna sig i det som ej mera kan ändras. Således en annons af följande lydelse:

»Alldenstund min hustru Ester, född Larsson», – det bör heta: min hustru, – »på okändt sätt förlupit min bostad och icke heller utredas kan, hvar hon för närvarande håller till», – håller till, det är bra! – »alltså varder hon, Ester Larsson, härmedelst lagligen uppmanad, att inom natt och år infinna sig till sammanlefnad med mig, i vidrigt7 fall», – det vidriga vore, om hon infinner sig på reqvisition8, – »i vidrigt fall träder jag i annat äktenskap. Falkby 6 April 1772. Carl Victor Bertel...», – pennan ger icke bläck! – »Bertelsköld; grefve, generalmajor och riddare af Kongl. Svärdsorden samt Kongl. Danska Dannebrogen och Kejs. Ryska S:t Anne ordens första klass».

– Så der, nu är saken i ordning. Avis au lecteur9. Som hvarje god komedi, innehåller slutet af ena akten uppränningen till den andra. José!

– Sennor!

– Detta papper bär du i dag till Posttidningens tryckeri, med tillsägelse att det införes i morgondagens nummer.

– Det skall ske, sennor.

– Affären numero två, återtog grefve Bernhard. – För den händelse, att min herr bror skulle lyckas innästla sig hos hans majestät, oaktadt allt hvad jag redan låtit transpirera10 om hans nobla person, blir det nödigt, att genom grefve Scheffer låta hans majestät i tid få del af morgondagens annons. Vår nådige konung har, med allt sitt koketteri för de ofrälse stånden, en mycket fin näsa för aristokratiskt fullblod och en ännu större horreur11 för publik skandal. Merci, mon genie!12 Denna annons liknar hästen på ett schackbräde: han slår snedt, men han slår åt alla håll och hoppar, om det behöfs, öfver kungen sjelf ... José!

– Sennor!

– Denna biljett bär du till riksrådet grefve Scheffer.

– Skall ske, sennor.

– Affären numero tre. Turen är hos er, min nådiga markisinna! Jag har här ett utkast, som jag hoppas skall bereda er en angenäm surpris. Låt höra: »Huru länge skola redlige Svenskar låta utländske Tartuffer13», – nej, det duger icke, språket måste rätta sig efter publiken, således plumpt som en slagtarhund. – »Huru länge skola redlige Svenskar låta utländske fähundar, ulfspeglar14 och liderligt slödder, som göder sig af ärligt folks svett och blod, huttla15 med landets välfärd? Man känner ganska väl ett illa beryktadt hus vid D..gatan, der alla qvällar nedrigheten utbreder sin påfågelsstjert i den kungliga nådens solsken och lasten frossar af den gråtande dygdens blodiga tårar.» – Bra; det der skall komma mobben att snyfta. – »Man känner också en viss förnäm Spader Dame, som kallar sig Mark...a E..t och som berättar för hvem som vill höra det, att alla Svenskar äro dummare än slagtoxar, hvarpå hon anför som ovedersägligt bevis, att hon nu mer än ett halft år så till sägandes sparkat dem hvar dag som fän utför trapporna. Man vet också, att besagde Spader Dame, som har ett godt öga till Ruter Kung, varit, förr än hon kom hit, prinsessa på ett spinnhus16 och låtit öfvertala sig att behedra» – behedra, det är korfmakarstil – »Sverige med sin person, på det vilkor, att hon skall uppbära här en pension af trettitusen» – det är för litet – »femtitusen riksdaler, för att lära oss, dumma åkarekampar17, göra kabrioler18 efter nyaste modet. Hon har för närvarande tjugufyra» – låt vara tjugunie – »förklarade kurtisörer, som för hennes räkning manövrera på riddarhuset, för att alldeles göra kål på de ofrälse stånden, hvarefter besagda Spader Dame skall upphöjas till Trumf Ess och styra riket med Svälter Räf19. Huru länge skola redelige Svenskar» o. s. v. – Vi skola tillägga en fin uppmaning i slutet, att folket sjelf bör förskaffa sig hämd för dygden och rättvisan, som trampas så nedrigt under fötterna. José!

– Sennor!

– Detta papper bär du till redaktören för tidningen Riksfiskalen20 och helsar från mig, att han inför det som vanligt, strängt anonymt och med det första. Säg honom, att accordet fördubblas för denna gång.

– Skall ske, Sennor.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 invisible – (fra.) här: oanträffbar.

2 apostille – här: meddelande.

3 kardborre – envis person; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 med en eclat – på ett uppseendeväckande sätt.

5 avisorna – tidningen; pluralis kunde ursprungligen även användas om enskild tidning.

6 sticker han tåg – ger han sig, faller han till föga.

7 vidrigt – motsatt.

8 reqvisition – begäran.

9 Avis au lecteur – (fra.) här: prologen.

10 transpirera – läcka ut.

11 horreur – (fra.) fasa.

12 Merci, mon genie! – (fra.) en lysande idé.

13 Tartuffer – hycklare.

14 ulfspeglar – bedragare.

15 huttla – slösa; SAOB har detta belägg av Topelius.

16 spinnhus – straffanstalt för i synnerhet lösdrivande kvinnor.

17 åkarekampar – utslitna åkarhästar.

18 kabrioler – stavningsvariant av kaprioler: hopp, språng.

19 Svälter Räf – kortspel där en spelare efterhand berövar motspelarna på alla kort.

20 Riksfiskalen – Riks-Fiscalen (riksåklagaren) utkom 1771–1772, möjligen enbart under riksdagarna.

28. Affären numero fem.

– Affären numero fyra, fortfor grefve Bernhard. – Rådet är formligen afsatt, tack vare den lilla dufning1 jag i rätta ögonblicket förstod att gifva det ofrälse högmodet. Det sig så kallande fäderneslandet är räddadt, och den sig så kallande friheten kan vara belåten. I detta grumliga vatten skall mer än en fiskare utkasta sin not. Den klokaste och djerfvaste kommer att fånga de största fiskarne. Jag vet en, som är klok, men icke djerf, och det är vår nådige suverän med sina theatraliska gester. Jag vet många, som äro djerfva, men icke kloka, och deribland vår ridderlige chef för Svenska Botten. – Ah, jag hade så när glömt, vi ha något otaldt vid Solna, och klockan är redan 9. Det är således affären numero fem; klockan 11 bör allt vara slut, och då finns antingen en narr mindre i verlden, eller ock två narrar mera, som gå att spisa middag, sedan de tagit motion. Hela narrspelet är blott en parenthes uti numero fyra. Hvad den affären angår, vet jag en, som är klok och djerf på en gång; således bör segern ej vara tvifvelaktig. Rådstaburetten, – ça n’est plus mon grade2. Men för att icke lemna något medel obegagnadt, återstår ännu affären numero sex.

Grefve Bernhard framletade några äldre, redan gulnade anteckningar och jemförde dem med ett nyss anländt bref. Ett nästan hemskt uttryck vexlade tidtals om med det vanliga spefulla löje, som numera nästan beständigt bosatt sig på hans läppar.

– Jag vet i sanning ej, fortfor han – om min fars onkel, grefve Torsten Bertelsköld, var en så raffinerad statsman, som han sjelf tyckes låta påskina i dessa hans hemliga memoirer; men hvad jag med säkerhet tycker mig finna, är att han var en dupe3 för sin vidskepelse och sin lifliga fantasie. Med hvilken löjlig superstition4 talar han icke om denna ring, som han ansåg vara en osviklig talisman för all jordisk makt, ära och lycka! Och har han icke gifvit sig mödan att hopdikta om alla dess underverk en legend, som kunnat hedra en kapucinermunks uppfinningsgåfva! Anteckningarna sluta med en dunkel antydning om förhoppningar, så förmätna, att mina små ministerplaner i jemförelse med dem äro en skolpojkes korthus. Men se här i brädden en anteckning af annan hand: »förlorad genom en mened till enkan Flinta» ... Flinta? Förmodligen samma flinta, som kom min stjufmor att gnistra; det var väl, att jag kom ihåg den gamla hexan ...

– Jag kan ej neka likväl, återtog grefven, efter någon besinning, – att min käre grandonkels legend har väckt hos mig en viss nyfikenhet. Det vore, par curiosité5, rätt amusant6, att äga ett sådant litet stycke monopol på den handelsvara, som är kurantast på marknaden. Hvilket löjligt infall af mig, att låta efterforska den gamla kopparbitens senare öden! Vår vän Ljung tyckes ha varit sednaste kände innehafvaren. Se här hvad han skrifver till mig: ringen har blifvit honom frånstulen för tjugu år sedan. Han har, på min begäran, förgäfves låtit efterlysa den i kyrkorna såsom en familjeklenod och råder mig att icke fästa någon vigt vid denna gamla vidskepelse, hvilken endast gjort menniskor galna. Rådet är utan tvifvel ganska förståndigt, men ... finns här ingen lyckans förklarade gunstling, af hvilken jag kunde återfordra mitt rättmätiga arf? ... En qvart på tio! Det är tid att expediera vår affär numero fem.

Grefve Bernhard framtog ett par rikt med guld inlagda pistoler, prydda med det kungliga spanska vapnet, undersökte dem noga, ombytte flintor i låsen, instack dem i fickan på sin långa, pelsbrämade öfverrock, steg i sin väntande vagn och befallte kusken köra till Solna.

Nordvest från Stockholm, uti den landtligt stilla nejd, der nu Choræus7 hvilar nära den gamla kyrkans mur och dit sällan ett genljud tränger af stadens larm, hade vårsolen redan bortsmält snön, och de första lärkorna qvittrade högt i den blå rymden. Vester om kyrkan låg en liten talldunge och vid den en bondgård, der stundom en och annan hederlig Stockholmare sommartid brukade med barn och blomma söka sig en filbunke eller en korg med läskande smultron, men nu var nejden så enslig i menförestiden, att knappt ett mera passande ställe kunde väljas för det slags affärer »numero fem», som hörde till adelns hvardagsnöjen, men vid hvilka den högadlige grefve Bertelsköld likväl tycktes fästa så ringa vigt.

Båda motståndarne voro precisa och ankommo nästan på slaget tio, baron Sprengtporten åtföljd af sin sekundant, kapten Wagenfelt. Hvarken lärkornas qvitter, eller det glada solskenet, eller vårkänslan uti hela naturen tycktes på herrarne göra det minsta intryck. De helsade hvarandra höfligt, men kallt, och platsen bestämdes vid foten af talldungen, hundra steg ifrån bondgården, hvars innevånare, icke ovana vid sådana gäster, knappt tycktes bevärdiga dem med en flyktig uppmärksamhet.

Emellertid fattades ännu en fjerde person. Bertelskölds sekundant, auditören Hägerflycht, som lofvat rida ut på bestämd tid, lät vänta på sig.

Herrarne blefvo otålige. – Er sekundant, herr grefve, tycks ha förglömt sig vid frukosten, yttrade Sprengtporten.

– Han justerar troligen protokollet öfver rådets afsättning, svarade Bertelsköld med en retsam anspelning på anledningen till deras tvist. – Det hindrar oss icke att uppgöra affären, ifall kapten Wagenfelt har den godheten betjena oss båda.

– Nej, herr grefve, det är en artighet af er, som jag ej kan mottaga, genmälde motståndaren. – Tillåter ni mig att bjuda ett glas madera, medan vi vänta? – Och han framtog ur fickan en fältflaska, hvars påskrufvade tennpropp tjenstgjorde som bägare.

– Med största nöje, svarade Bertelsköld, ty vårvinden blåste kall från staden och man hörde uret i Jakobs kyrktorn slå half elfva.

– Det säges, att herr grefven äger de bästa pistoler i Sverige, återtog Sprengtporten. – Skola vi förkorta tiden med en liten profskjutning?

– Om det roar baron. Jag hade den lyckan att på en jagt i Aranjuez nedlägga ett vildsvin, som angripit infanten af Spanien, och hans höghet behagade förära mig pistolerna till ett minne af min obetydliga tjenst. De träffa verkligen ej illa. Se der! ...

En sparf flög upp från den nära gärdesgården. Skottet small, och den vingade invånaren i Solna skog föll med krossadt hufvud till marken.

– Bravo! Väl träffadt, min bäste grefve; utropade Sprengtporten. – Infanten af Spanien skulle ej göra det bättre. Jag vet verkligen ej, om jag vågar försöka en täflan, men kanske får jag bedja kapten Wagenfelt vara god och hålla denna louisdor8 mellan tummen och långfingret. Ja, var lugn, jag ansvarar för fingrarna!

Kaptenen tvekade ett ögonblick, men seende Bertelskölds spefulla min, fattade han guldmyntet med motsträfvig hand och ställde sig på åtta stegs afstånd.

– Nej, femton, om jag får be, nickade baronen leende. – Det är ju i dag den öfverenskomna distansen.

Och nästan utan att sigta, höjde han pistolen. I samma ögonblick flög den lätta blå röken ut från dess mynning, och guldmyntet låg plattadt af kulan några steg derifrån. En skickligare skytt än Sprengtporten fanns knappt den tiden.

– Jag återgifver herr baron sin kompliment, sade Bertelsköld kallt. – Detta skott borde belönas med en fältmarskalkstaf. Emellertid torde herr baron tillåta, att min sekundants oförklarliga dröjsmål ej längre uppehåller oss. Min tid är upptagen.

– Min också. Men jag kan ej döda er utan laga vittnen, herr grefve!

– Jag deremot finner mig alldeles icke generad att döda er, herr baron!

– Der kommer ändtligen Hägerflycht! utropade kapten Wagenfelt, pekande på en vagn, som med trötta hästar långsamt närmade sig på den dåliga vägen.

– Det är icke han, sade Bertelsköld, – det är en främmande person.

Den främmande kom närmare, och ur vagnen sprang med brådskande hast en svartklädd yngling. Det var Paul Bertelsköld.

– Ah, det kommer oss förträffligt till pass. Det är er bror, herr grefve, som erbjuder sig att blifva er sekundant.

– Med hvems tillåtelse är ni här, min herre? utropade grefve Bernhard, blek af vrede. – Aflägsna er på ögonblicket härifrån!

Paul låtsade icke höra dessa ord, eller brydde han sig ej om att svara. Han vände sig med en höflig helsning till baron Sprengtporten och sade:

– Tillåt, herr baron, att jag blir den förste, som vexlar en kula med er!

– Hvad behagas?

– Jag anhåller om den äran att få byta kulor med er.

– Är ni galen, herre? Hvad f–n ha vi obytt med hvarandra?

– Ingenting. Men jag förnyar min anhållan.

– Hör på, min unge vän, klockan är strax elfva, vi ha ej tid att prata bort hela dagen med barnjoller. Var god och mät ut platsen med kapten Wagenfelt, och ställ er sedan på er plats som sekundant!

– Herr baron, återtog Paul, – jag är ej något barn, som ni kan skrämma med busen9 och jag förklarar, att ifall ni ämnar slåss med grefve Bernhard Bertelsköld, måste ni först slåss med mig. Vägrar ni det, så förklarar jag er i dessa herrars närvaro för en skurk och en usling.

– Hut, herre! Nej, hör på den morsgrisen! yttrade Sprengtporten, hälften förargad, hälften leende. – Han talar ju som en gammal karl. Har ni då en så utomordentlig lust att låta skjuta ihjäl er, min unge herre?

– Det qvittar mig lika. Jag vill slåss med er.

– Hvad säger ni, herr grefve, om denna proposition10? Ni har obestridligt en äldre rättighet till min kula. Det tillhör således er att samtycka eller vägra.

– Jag svarar, att denne pojke är förryckt och att den, som obedd blandar sig i en hederssak, förtjenar att jagas härifrån af våra lakejer. Emellertid, och då min sekundant ännu dröjer, lemnar jag herr baron fullkomlig frihet att expediera honom som ni finner för godt.

– Jag tackar er, yttrade Paul med en lätt bugning. – Kanske får jag bedja grefve Bertelsköld vara min sekundant. Jag skall sedan bevisa honom samma tjenst, om det står i min makt.

– Hör nu, mina herrar, utropade baronen med synbar förvåning, – har jag hört galet, eller äro herrarne icke bröder?

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 dufning – tillrättavisning.

2 ça n’est plus mon grade – (fra.) det är inte längre min rang.

3 dupe – narr.

4 superstition – vidskepelse.

5 par curiosité – (fra.) av nyfikenhet.

6 amusant – (fra.) roande.

7 Choræus – Österbottningen Michael Choraeus (1774–1806), skald och teologieadjunkt vid Karlberg.

8 louisdor – franskt guldmynt slaget mellan 1640 och 1793.

9 busen – uppdiktat väsen som man skrämde barn med.

10 proposition – förslag.

29. Slutet på affären numero fem.

– Har jag hört galet? Äro icke herrarne bröder? – Denna fråga grep Paul Bertelsköld; han tog fyra steg framåt, närmade sig grefve Bernhard och bjöd honom handen, utan att med ett ord förråda de känslor, som kämpade i hans inre.

– Er bror bjuder er handen, herr grefve! yttrade Sprengtporten.

– Ja, hvad vill ni man skall göra med de dumma pojkarne på riddarhuset? yttrade grefve Bernhard till Wagenfelt, utan att låta märka den försoning och sjelfförsakelse Paul erbjöd honom. – Skicka dem hem till far och rekommendera dem till en risbastu!

Paul drog sin hand tillbaka och sade till Sprengtporten:

– Herr öfversten har första skottet.

– Nå, om ni ändtligen är ledsen vid lifvet, så à la bonheur. Men jag mottager ej någon fördel och proponerar, att vi skjuta på samma gång. Ni kan lita på mina pistoler: den ena klickar aldrig, när den andra ger eld; de två äro bröder!

Sekundanterne utmätte platsen; denna väntjenst kunde grefve Bernhard ej vägra sin bror. Man delade vind och sol lika; man öfverenskom, att de två stridande skulle från tjugu stegs afstånd avancera emot hvarandra och vid femton stegs afstånd båda skjuta på samma gång.

Det skedde, signalen gafs, och de aldrig svikande vapnen brunno så på samma gång af, att knallen liknade den af ett enda skott.

Paul hade stått nära en tall. När röken skingrades, såg man honom vacklande gripa efter trädets stam.

– Ett köttsår! En extra kottlett uti venstra skulderbladet. Har ingenting att betyda, är bra om två veckor! utropade baron Sprengtporten med glädtig min, i det han skyndade fram, ty han var van att på pricken beräkna hvar kulan skulle slå in.

– Det är ingenting! sade Paul. I detsamma hvitnade hans kinder, och han sjönk till marken, under det att hans maktlösa hand gled ned långs trädstammen.

Två af herrarne skyndade till: den tredje stod orörlig. Det befanns, att kulan träffat nästan på den prick, som var henne föreskrifven, endast en half tum för lågt, och denna halfva tum gjorde »kottletten» i skulderbladet ganska betänklig.

– Det var f–n, sade Sprengtporten. – Jag hade ändå ett stycke sol i ögonen. Vill ni vara god, herr kapten, och skaffa den unga karlen vård i bondgården, tilldess jag hinner anskaffa en läkare? Jag sjelf behöfver för närvarande en skräddare både för rocken och hullet; men se här ett bindtyg, som jag alltid för med mig! – Och han visade sin blödande högra arm, på hvilken Pauls kula uppsprättat ärmen så skickligt, att ingen sax kunnat göra det bättre, från armbågen ända till skuldran.

– Hvilken olycka! Ni är sårad, ni blöder, min bästa baron! utropade nu grefve Bernhard, och det var det första tecken till deltagande, som förnams från hans läppar.

– Ja, lydde svaret, – för denna gång måste ni ursäkta mig, herr grefve, att jag ej kan servera er med en kula för pannan, hvartill jag tycker mig känna alltmera lust, ju närmare jag haft den äran att profitera af er bekantskap. Som ni ser, är jag urståndsatt att föra mitt vapen. Det är således er bror, som ni har att tacka för ert lif, kanhända med uppoffring af hans eget. Herrarne voro likväl bröder, ser jag!

– Jag ber er ihågkomma, att vår liqvid är uppskjuten, men icke afgjord! återtog grefve Bernhard, mörk i hågen.

– Jag hoppas det, om det annars finns någon gudomlig rättvisa, svarade Sprengtporten. – Den der unga karlen, er bror, som jag såg första gången i förrgår och med hvilken jag aldrig haft ett hastigt ord obytt1, hvarför tror ni att han uppsökt oss här och surrat mig som en geting mot ögonen? Det der är just icke vanligt, herr grefve, ty ryktet om mina förra rencontres2 har en förundransvärd effekt att hålla flygfän på afstånd. Men jag vill byta min värja mot en oskalad rödbeta och mitt adliga namn mot en tattares prestbevis, om icke den unga narren kom enkom för er skull och fordrade préferencen3. Och likväl, – när han bjöd er handen, hade ni ej tillfälle att skänka honom någon uppmärksamhet. Fy, herr grefve, det är ignobelt af er! Säg mig det värsta en bror kan fela emot den andra, – säg att han stulit min älskarinna, att han plundrat mitt arf, att han smädat min heder, om möjligt, att han dödat vår gemensamme far eller vår gemensamma mor – ty så infamt kan ej naturen förneka sig, att ni två kunna hafva både far och mor gemensamma – och likväl, om han komme till mig i en sådan stund, när ingen vet hvem som lefver en timma härefter, – och om han komme för att köpa mitt lif med att erbjuda sitt – och räckte mig handen i ett sådant ögonblick, – nej, herr grefve, om jag i den stunden toge på mitt samvete att visa hans hand tillbaka, då skulle jag aldrig kunna se en ärlig karl uti ögonen mer, och jag skulle anse mig stå utstruken som en skamfläck ur menniskoslägtet, hvars heligaste bud jag trampat som en kannibal under fötterna! ... Der har ni mitt afskedsord, ni, er så kallande grefve, som ej har i edra ådror så mycket ädelt blod, som min sämste trosspojke4, och som icke af er spanska beskickning lärt er mer, än högmodet, kamarillaintrigen, dolken, vendettan och kanhända, som kronan på dessa ovärderliga egenskaper, konsten att drapera er mantel, så att ni ser ut som en röfvaranförare ... Se om den unge karlen, Wagenfelt! Jag skyndar att genast återskicka min vagn och en läkare.

Med dessa ord vände baron Sprengtporten föraktligt sin motståndare ryggen och återreste till staden, gnolande på en favoritmelodi ur operan Zenaide5, medan Bernhard Bertelsköld, till utseendet fullkomligt likgiltig, följde honom i sin vagn några steg derefter. Paul blef emellertid införd i bondstugan, der kapten Wagenfelt undersökte blessyren och fann att kulan måste hafva passerat igenom en flik af högra lungan, eller åtminstone mycket nära dertill. Blödningen var stark och nästan omöjlig att hämma.

I stugan voro endast ett åldrigt par med deras barnbarn och en medelålders qvinna, som vid de främmandes inträde satt och läste för bondfolket.

– Det dera skulle mora från Östanlid reprera, så’et sitter hop, för annars bloar han ihjäl sig till middag, menade gubben, skakande på hufvudet.

Vid dessa ord lyftade den läsande qvinnan långsamt sina ögon från boken, hoplade permarna mycket ordentligt och närmade sig den sårade, ännu sanslöse ynglingen.

– Vill I låta mig lag’ om’et? frågade qvinnan, och utan att vänta på svar, sköt hon de andra åt sidan.

– Mora repererar kritter6 och annat folk, inföll gubben med hela värdigheten af ett kollegium medicum7, som utfärdar intyg för en kammarjägare eller en tvålfabrikant. – Herren kan så gerna si om sig der himma i staden en timma; nog svarar mora för lifshanken.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 aldrig haft ett hastigt ord obytt – aldrig utväxlat ett oöverlagt ord.

2 rencontres – (fra.) dueller.

3 préferencen – företrädesrätten.

4 trosspojke – pojke i trossen, d.v.s. arméns underhållsförband.

5 operan Zenaide – Möjligen komedin Zénéïde av Louis de Cahusac från 1743 som Topelius nämner redan i tolfte berättelsen, s. 984, r. 25. Stanislaus Spindlers opera Achmet und Zenaide är senare, från 1796.

6 kritter – boskap.

7 kollegium medicum – Collegium medicum var rikets högsta medicinalmyndighet och kontrollerade alla läkares yrkesutövning; jfr kommentar till 126, 38.

30. Än en försvunnen.

För markisinnan Egmont skredo timmarna framåt med snäckans långsamhet. Gång efter gång ringde hon på Babette, för att fråga, om något besök blifvit anmäldt vid stora trappan, om vagnen blifvit återskickad, om något bud väntade nere i förstugan och tusen andra saker, hvarmed otålighet och ledsnad bruka plåga sig sjelfva och andra. Man måste göra Babette den rättvisan, att hon förstod med en viss skicklighet variera de enformiga svaren. Ena gången hette det: – Nej, madame! andra gången: Åh, bevars! tredje gången: Hvem skulle det varit? och en knyck på nacken kompletterade meningen.

– Babette! sade markisinnan slutligen; – jag tyckte mig höra en vagn.

Babette gick och återkom med det svar, att unga grefven skickat vagnen tillbaka från Solna.

– Gå, fråga kusken hvilka personer han träffat vid Solna.

– Det har jag tagit mig friheten fråga på egna vägnar, sade Babette illparigt1 – och Andersson har trott sig igenkänna öfverste Sprengtporten, men de andra två herrarne kände han icke. De lära ha roat sig att skjuta till måls.

– Befall Andersson åter spänna för, jag vill genast åka ut; sade markisinnan bleknande. Hon förstod nu allt, och hon darrade för baron Sprengtportens kända konst att döda.

– Hästarne äro trötta, madame!

– Så låt sadla araben!

Befallningen åtlyddes, men den halftimma, som förgick, innan markisinnan Egmont satt till häst och sprängde, åtföljd af sin ridknekt, långs Drottninggatan, uppför Kungsbacken och vidare förbi Rörstrand utåt Carlberg och Solna, denna halftimma syntes henne längre, än den månad hon tillbragt på hitresan från Paris.

I närheten af Carlberg mötte hon en ryttare; det var kapten Wagenfelt, som återvände till staden att frukostera. Hans förlägna min undföll ej den unga ryttarinnans skarpsynthet, och i stället att med en lätt helsning passera förbi, svängde hon hastigt tvärs öfver vägen och spärrade för kaptenen hvarje utväg att undkomma henne.

– Förlåt, sade hon, – är allt redan förbi, när herr kapten kommer ensam tillbaka?

– Grefve Bertelsköld och baron Sprengtporten återvände till staden för vid pass en timma sedan.

– Oskadade ...? Svara mig utan tvekan, jag känner allt, och äfven om jag ej gjorde det, skulle kapten ej lyckas att föra mig bakom ljuset.

– I sådant fall, svarade Wagenfelt med en artig bugning, – kan jag lugna ers nåd med den försäkran, att allt var en bagatell. Baron Sprengtporten fick endast högra armen lätt upprispad; det är en skråma, som är läkt i öfvermorgon.

– Och grefve Bertelsköld?

– Ej ett hår är krökt på hans hufvud, såframt2 han ej skulle ha åkt omkull på hemresan, ty i detta väglag är allting möjligt.

Markisinnan fixerade offret för hennes nyfikenhet. – Baron Sprengtporten har ej varit lycklig i dag. Han har sårats, och hans motståndare är oskadad. Tillstå, herr kapten, att detta är – hur skall jag uttrycka mig? – mindre sannolikt.

– Ers nåd blir i tillfälle att få de tillförlitligaste upplysningar af grefve Bertelsköld sjelf, ty om jag ej misstager mig, är det hans vagn och han sjelf, som synas der borta återvända från staden, yttrade kaptenen och gjorde ett skickligt försök att komma på flykten, men misslyckades.

– För en timma sedan, säger ni, for grefve Bertelsköld från Solna till staden, och nu återvänder han från staden till Solna. Förklara mig en så ovanlig sympathi för landtlifvet, herr kapten!

– Han torde hafva något skäl, som han känner bättre än jag.

– Hvar är hans bror, unge Paul Bertelsköld?

– Ers nåd har en utmärkt vacker häst. Hvad har den kostat i inköp?

– Jag frågar kaptenen än en gång: hvar är Paul Bertelsköld?

– Och jag svarar underdånigast än en gång, att jag aldrig sett en så smärtbyggd Algierare.

Markisinnan framdrog ur sadelhölstret en den prydligaste lilla terzerol, inlagd med perlemor, spände hanen och vände mynningen mot arabens klippande öra.

– Min häst tyckes ha vunnit herr kaptens bifall, yttrade hon, lekande med vapnet. – Nåväl, jag har ett förslag. Antingen säger ni mig genast och utan omsvep hvar den unge mannen befinner sig, som herrarne dödat, eller ock skall min Saladin i nästa ögonblick ligga död för edra fötter, och det beror då på er att lemna mig till fots på landsvägen ...

Wagenfelt tvekade. Han visste ganska väl, att den beslutsamma lilla fransyskan kunde hålla ord, när hon en gång fått något i sitt hufvud.

– Om ers nåd rider framåt Solna kyrka, synes vester om kyrkan en liten talldunge och nära invid den en rödmålad bondstuga. Der är Paul Bertelsköld. Men jag besvär ers nåd ...

– Är han död?

– Icke ännu.

– Godt. Jag tackar er för min Saladins lif och önskar er en angenäm ridt, herr kapten.

Med dessa ord lemnade markisinnan Egmont passagen fri och lät sin arab sträcka ut med en snabbhet, som hade han under sina hofvar kännt öknens brännande sand. Innan kort var hon försvunnen i riktningen mot Solna.

– Det var f–n! utropade kaptenen med det nationela svenska uttrycket för den högsta grad af förundran. – Hvilken qvinna! Hur stolt, hur intagande i sjelfva sina nycker! Jag vore, på min ära, frestad att byta med den unga narrn derborta och taga hans kula i kroppen. Hon är kär i honom, det slår jag mig i backen på; – hon är rent galen af kärlek. Och ändå, – hvilken qvinna! hvilken förtjuserska! I hela Sverige finns ej hennes like!

Få minuter derefter var markisinnan vid bondgården, sedan hon lemnat sin flämtande ridknekt långt efter sig. Hon inträdde i stugan. Det gamla paret var allena och syntes öfverraskadt af detta nya besök.

– Hvar är den sårade unge mannen? frågade markisinnan, blek som en vissnad ros, oaktadt ridten bordt öfverstänka hennes kinder med pionens högröda purpur.

Gubben skakade på hufvudet och låtsade icke förstå hennes brutna svenska.

– Se här! fortfor markisinnan och kastade åt honom en börs, som klang mot det gamla furubordet. – För mig genast till honom; jag är – hans syster.

– Unga herrn är, tro meg, sin kos, det var fälle hans slägtingar, som drog åf m’en, svarade gubben tvekande och sannolikt bevekt af börsens klingande vältalighet.

– Hvad vill det säga? Hvilka slägtingar?

– Si, det blef’ vi ej klokere på. Strax som kaptena for sta te at äta i sta’n, för si höga herrar ä sultna3 som ulfvar på morgonqvista, kom här ett kraklamente te vagn4 och for åf m’en, sa’ dom, te doktoren.

– Hvartåt?

– På landsvägen.

– Hvartåt på landsvägen?

– Si, det blef ingen klokere på.

En hastig misstanke for genom markisinnans hufvud! Skulle grefve Bernhard ...? Men här kom han ju sjelf; han trädde just in genom dörren. Han hade på återresan till staden hunnit betänka huru det måste skada hans anseende, om det blefve bekant att han lemnat sin bror i denna belägenhet, och derföre skyndade han att förekomma Sprengtporten och hämtade nu sjelf, med en broderlig ömhet, som verlden måste beundra, en läkare ut till Solna.

– Er vänskap kommer för sent; Paul är försvunnen! utropade markisinnan.

– Försvunnen? Det är omöjligt! genmälde grefve Bernhard, dubbelt öfverraskad, och icke angenämt.

– Ni öfverträffar er sjelf. Det är ni, som låtit bortföra honom, för att vara säker om hans död! sade markisinnan skarpt.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 illparigt – illmarigt.

2 såframt – om.

3 sultna – hungriga.

4 kraklamente te vagn – illa gjord vagn; jfr dialektala ’krackel’ eller ’krakel’, fuskverk, och ’krackelrede’, ostadig kärra, möbel o.d.

31. Avisorna och deras publik.

I mössornas borgareklubb sutto några välaktade riksdagsmän vid deras lerpipor och ölmuggar, inbegripne i vigtiga öfverläggningar. De hade nyss fördelat de lediga riksrådsplatserna och uppgjort Polens affärer1, när kypargossen inträdde med dagens avisor och uppbar för dem sin vanliga sportel2 af två styfver kunden. »Avisorna» voro då ännu i sin första hoppfulla barndomsknoppning, men arten satt redan i dem, likasom nyfikenheten i deras läsare. Herrarne sutto en stund högtidligt tysta, hvar och en med näsan öfver sitt blad.

– Bror Larsson! utropade slutligen en af rådmännen.

– Hvad behagas? frågade riksdagsmannen.

– Här är något, som angår bror i första rummet och ståndet uti det andra ... »Alldenstund min hustru Ester, född Larsson, på okändt sätt förlupit min bostad och icke heller utredas kan, hvar hon för närvarande håller till» ...

– Gif hit! sade Thomas Larsson, hvilken, som nästan alla österbottningar, var slägtkär och mån om slägtens heder. Man såg huru hans solbrynta, barska panna fårades och huru hans läppar sammanbetos, när han läste den smädliga kungörelsen, der hvarje bokstaf var beräknad att mörda ett qvinnohjerta.

– Är hon icke brors köttsliga faster? frågade rådmannen.

Larsson nickade.

– Nå, det är klart att det skulle så gå, när hon gaf sig i höknästet. Vi lefva sannerligen i verldens sista tid. Har bror hört hvad de säga om Bertelsköldarne?

– Nej.

– De säga, att i den slägten ha aldrig funnits två bröder, som ej ha varit hvarandras argaste fiender, och det är ej längre sen, än i går, när två af dem skjöto ihjäl hvarandra och gräfde ned hvarandra vid Carlberg.

– Jaså.

– Rådman Falberg är dalkarl – smålog borgmästar Hæggström, som fann historien så god, att han bjöd åt sagesmannen en pris3 spanskt snus.

– Tackar som bjuder, fortfor rådmannen, – det skall ha skett för det att de kommit i gräl om en markgrefvinna ...

– Apropos, mina herrar, se här en alldeles förträfflig bit i tidningen Riksfiskalen, inföll en smalbent4 apothekare från Norrtelje, känd som riksdagspoet. – Det kallar jag att skrifva kärnfullt och ärligt, utan alla falska krumbugter. Nej, hör en sådan inpiskad kanalje till karl att skrifva gentilt och uppbyggligt. »Huru länge skola redelige svenskar låta utländske fähundar, ulfspeglar och liderligt slödder, som göder sig af ärligt folks svett och blod, huttla med landets välfärd!» ... Se, det kniper, god’ herrar. Det der är något hvassare, än Cicero, hvad befalls?

– Läs vidare! fortfor en kryddkramhandlare, som gjorde i ofrälse varor5.

– »Man känner en viss Spader Dame, som har ett godt öga till Ruter Kung» ... Var så god och lägg märke till Dame och Kung! Det är gudomligt! Mina herrar, jag är en så loyal undersåte, som någon, men jag påstår, att Riksfiskalen är den bästa tidning i Sverige och att dess redaktör, magister Bollfras, är en sann patriot, som gjort sig väl förtjent af fäderneslandet.

– Naturligtvis, återtog borgmästaren med en ny pris. – Han klöser för närvarande ögonen ur adeln, men var det ej samme Bollfras, som i höstas klöste all ära och redlighet ur de ofrälse stånden?

– Ja, ja, skreko de andra i deras tur.

– Var så god och lägg märke till »D...gatan»! Det kan ingen gissa. Och se här »Mark...a E...t» – det kan heller ingen uttolka. Medgif, att det är en slipad karl! ... Och femtitusen riksdaler uppbär hon i lön, för det hon förderfvar riket!

– Kan det vara möjligt?

– Möjligt? Det är så säkert, som att ett folk af englar till slut kunde mista tålamodet. Jag hörde i qväll någonting hviskas på Kornhamns torg, och det stod icke rätt till der nere bland becktröjorna6 vid Skeppsbron. Jag ville ej vara i Spader Dames ställe klockan 10 i afton ...

– Åh, skulle de verkligen ...

Och den ena efter den andra af de yngre bland sällskapet smög sig i tysthet på dörren.

– Nå, ämnar rådman göra någonting med den infama kungörelsen? frågade borgmästar Hæggström.

– Jag vet icke, svarade Larsson. – Det var aldrig slägtens vilja, att min faster skulle gifva sig och sin förmögenhet åt den högfärdige grefven. Som hon kardat, så har hon spunnit. De vilja nu bli henne qvitt. Gerna för mig. Jag har gudskelof ett stycke bröd för min faster också. Icke skall hon behöfva svälta, så länge jag lefver.

– Men adelspacket borde ej få sin onda vilja fram. Hvad menar rådman om en process? Det skulle knäcka de sturska grefvarne.

– Det går ej, menade Larsson.

– Det har sina sidor, återtog juristen, – men vinns der ej annat, så får man chikaner7 i gång. Den der historien i går med grefvarne kommer just enkom.

– Hm, jag skall skrifva till far i Wasa.

– Apropos af far, är det sannt, att gubben skall ha råkat i händerna på en jude, som plundrar och bestjäl honom, under förevändning att göra guld?

– Dumt prat!

– Så mycket bättre. Jag kan ej heller tro det om far, som alltid varit en klok karl och mån om sitt bästa ... Men hvad kan det vara för buller på gatan?

Ett högljudt sorl af en stojande folkhop hördes utanför klubben, som var belägen vid en tvärgata ej långt ifrån Drottninggatan.

Utanför markisinnan Egmonts hotel hade efterhand en vexande folkmassa begynt att skocka sig, i början med glåpord af oskadlig beskaffenhet, men som snart öfvergingo till skrik och hotelser, i den mån hopen, efter sin vana vid dylika tillfällen, lyckades småningom uppreta sig sjelf. Det ofta så rikt eklärerade hotellet var visserligen i qväll alldeles mörkt, och ingen rimlig anledning fanns, som hade bordt uppväcka pöbelns ovilja, men »Riksfiskalen» hade icke förgäfves vädjat till »redelige Svenskar», som borde hindra Spader Dame att »upphöjas till Trumf Ess och styra riket med Svälter Räf». Det på alla håll gäsande missnöjet sökte ett offer, lika godt hvilket, och vände sig nu mot en stackars värnlös qvinna, som hade de fem oförlåtliga felen att vara ung, skön, rik, älskvärd och främling i Stockholm.

– Bruden ut! Bruden ut! ropade många röster, liksom vid bröllopp.

– Ut med damen; hon är bara en hacka mot kungen! skreko andra.

– Alla hackor bort! stojade andra, och i detsamma flög en sten mot en ruta i öfra våningen.

Detta var signalen. Den första stenen efterföljdes ögonblickligt af femtio andra, och med rutornas klingande blandade sig rasslet af sönderslagna speglar inne uti den praktfulla våningen. En och annan skygg polis smög försigtigt kring gathörnen, rädd att ens visa sig för den uppretade hopen.

Lyckligtvis var markisinnan icke i staden. Hon hade rest på morgonen, man visste ej hvart, och hennes betjening höll sig fördold i gårdsrummen. När ingen ruta mer fanns att söndra mot gatan, försökte hopen att storma porten, men dess fasta, jernbeslagna ekplankor trotsade hvarje anfall.

– Kom, låt oss helsa på grefven derborta, der är ljus i fönsterna! ropade några, som tröttnat vid det lönlösa arbetet.

– Hon är der! Hon är der! Spader Dame är i qväll hos Klöfver knekt! skreko andra i vild förtjusning.

Genom en af dessa sällsamma omkastningar, hvilka äro så vanliga i folkraseriet, hade man nu fått i sitt hufvud, att markisinnan befann sig i grefve Bertelskölds hotel, som låg icke långt derifrån, och då allehanda mörka rykten om ett brodermord, föröfvadt vid Solna dagen förut, hade retat sinnesstämningen emot den förmodade mördaren, behöfdes icke mer, för att helt oväntadt leda hela det blinda raseriet mot Bertelsköld. Pöbeln på Stockholms gator visste icke sjelf huru riktig dess instinkt den gången var. Ingen anade, att man vände sig mot sjelfva den hemliga driffjäder, som nyss, för att tillfredställa sin egen hämd, hade satt alla dessa stojande skaror i rörelse mot ett oskyldigt föremål.

– Hackorna bort! Ned med alla grefvar och markiser! röt den framstormande hopen, och utan vidare krigsförklaring haglade en skur af stenar mot den klart upplysta våning, der grefve Bernhard Bertelsköld just i qväll hade samlat några af sina politiska vänner, för att bereda dem nöjet att blifva vittnen till markisinnan Egmonts skymf och nederlag. Effekten af denna generalsalva måste ha varit lika snabb, som oväntad, ty man såg förvirrade skuggor derinne skymta bakom gardinerna, och om några minuter var våningen folktom.

Men hopen var icke nöjd; den ville hafva ett personligt offer att begabba eller tillintetgöra.

– Bruden ut! Bruden ut! skreks ånyo, ursinnigare än förr.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 uppgjort Polens affärer – ägnat sig åt (utrikes)politiska spekulationer; jfr Bellman, »Fredmans Epistel 45» (Fredmans epistlar 1 1990, s. 147).

2 sportel – biinkomst, här troligen dricks.

3 pris – nypa.

4 smalbent – klen, dålig.

5 kryddkramhandlare, som gjorde i ofrälse varor – Innebörden troligen nedsättande och förminskande: minuthandlare som gjorde affärer i vanliga, alldagliga varor.

6 becktröjorna – sjömännen (skämtsam benämning).

7 chikaner – ärekränkande förolämpningar, bråk.

32. Spindeln i nätet.

Grefve Bernhard Bertelsköld hade stått vid sitt fönster och lyssnat uppå tumultet med detta spefulla, sjelfbehagliga smålöje, som så troget afspeglade hans karakter. – Det är endast några af markisinnan Egmonts beundrare, som bombardera henne med sockergryn, hade han svarat, när någon af hans gäster frågade anledningen till stojet, och emedan de närvarande icke hörde till markisinnans beundrare, hade infallet gjort mycken lycka.

– Det är kören ur Zenaide, som hembär sin hyllning åt första aktrisen vid kongl. majestäts opéra comique1 – tillade en kammarjunkare, som gjort förtviflade, men fåfänga ansträngningar att blifva inviterad till markisinnans sednaste soirée.

– Claquen2 har goda näfvar, hon blir applåderad efter förtjenst! utropade en maskäten president, som tillhörde den unga fransyskans många afvisade tillbedjare.

– Hör, publiken närmar sig hitåt! De föra henne med sig i triumf! anmärkte en annan dito.

– Baron Vergennes skall blifva lika förtjust öfver madames triumfer, som hon sjelf! tillade Bertelsköld.

Icke förr var det sagdt, innan en sten flög in genom rutan tätt bredvid honom och krossade en smäktande Venus af alabaster vid den motstående väggen.

– Hvad vill det säga? frågade gästerna bleknande.

– En förflugen kula, ämnad åt andra håll, svarade Bertelsköld. Men i detsamma flög ånyo en sten genom andra fönstret, och strax derpå följde ett hagel af dylika helsningar, här och der skrubbande en peruk eller sönderkrossande än en trymå3, än en ljuskrona.

– Bruden ut! Bruden ut! ropades utanför.

Gästerne flydde förskräckta in i närgränsande rum. Värden sjelf syntes ett ögonblick bestört. Men hvad man än kunde förebrå Bernhard Bertelsköld, – feg var han icke. Han nöjde sig att i hemlighet skicka en vink till öfverståthållaren att rensa gatan, men dertill måste han vinna tid. Han öppnade dörrarne till balkongen och trädde ut.

Gatlysningen bestod af några eländiga oljelyktor, af hvilka dessutom flera blifvit sönderslagna, men man igenkände grefven vid skenet af ljusen från hans egen salong. Ett vildt rytande, likasom af tusen lössläppta odjur, höjdes vid hans åsyn från det mörka, böljande folkhvimlet på gatan.

– Ned med brodermördaren! Bort med grefverackaren! Fram med bruden! skrek den ursinniga hopen, och åter surrade ett stenregn, tätt som skuren ifrån ett åskmoln, kring den förmätnes hufvud, som vågade trottsa det fria folket.

Bertelsköld stod kall med korslagda armar och väntade tåligt, tilldess att det gräsliga oljudet något saktade sig. Då upphof han sin höga stämma och sade: – Jag tackar hvarje ärlig svensk, som är här närvarande, för det han icke skonar hög eller låg, när det gäller att hämnas fäderneslandet.

– Hvar har du din bror, fähund! skreko några.

– Tyst, låt oss höra hvad han ljuger för oss! ropade andra.

– Jag tackar hvarje redlig svensk, fortfor Bertelsköld, – för det han hämnats den förtrampade dygden och det förolämpade fäderneslandet på en utländsk bedragerska, som hitkommit för att roffa frukten af vår svett och möda, för att stjäla brödet ur den fattige arbetarens mun. Det är ärligt och hederligt gjordt af er, gossar! Jag sjelf har uppsagt allt umgänge med den nedriga qvinnan, som I söken i qväll, och jag skall ej gifva mig någon ro, innan hon blifvit med spö och ris förjagad ifrån vårt gamla Sverige, som är för godt och för fritt att utsugas af främmande tjufvar!

– Bra! Bra! Nej, hör, han talar som en karl! sorlade den lätt förblindade hopen, medan några röster längre bort ännu fortforo att mumla: – Han gömmer henne hos sig! Hvar har han sin bror?

– Skicken några bland eder att genomsöka hela mitt hus, och om jag gömmer förräderskan hos mig, så lemnen här icke sten på sten! fortsatte talaren. – Hvem frågar efter min bror? Ha icke min bror och jag utmanat en förnäm herre, som jag icke vill nämna, men som bor derborta vid bollhuset4, för det att han skymfade folkets rättigheter och förklarade att alla de ofrälse stånden borde piskas bort ifrån riksdagen? Har jag icke voterat för rådets afsättning? Har jag icke försvarat konungen mot hans fiender, som vilja styra Svea rike efter franska och ryska befallningar? Lefve konungen! Lefve folket! Lefve friheten! Lefve det gamla Sverige! Hurra!

– Hurra! Hurra! skrek den omvända folkhopen, som fann sig fullkomligt öfvertygad, att en man, hvilken talade så vackert om den förtrampade dygden och det förolämpade fäderneslandet, en man, som kämpat så manhaftigt för folket och friheten, omöjligen kunde vara den mördare eller förrädare man nyss hade föreställt sig. Och i detta allmänna, skallande hurra blandade sig snart en mängd hesa, försupna röster, som skreko af alla krafter: lefve Bertelsköld!

– Jag tackar er, fortfor grefven med en nästan kunglig bugning, som klädde honom så mycket bättre, emedan ingen i den svaga belysningen kunde varseblifva hånlöjet på hans läppar, – jag tackar er, i det räddade fäderneslandets namn, och beder eder göra er en glad afton för edert välförhållande.

Vid dessa ord lät han tre börsar, fyllda med silfvermynt, sannolikt till ett värde af tre, fyra hundra riksdaler, nedfalla bland folkhopen, hvars jubel nu öfversteg alla gränser. Hurraropen ville ej taga någon ände, en mängd trasiga hattar flögo i luften, och om talaren nu stått dernere, hade han säkerligen blifvit buren i triumf genom gatorna.

– Till krogen! Till krogen! hördes nu ett stormande rop, blandadt med andra röster, som föreslogo, att man först borde tukta förrädaren vid bollhuset, Sprengtporten, han som velat bortpiska de ofrälse stånden från riksdagen. Der blef gräl, och upploppets rasande böljor begynte att vända sig mot hvarandra.

Allt ännu stod Bertelsköld på balkongen, i sitt hjerta hånleende åt denna lättfärdiga pöbel, hvars blinda vrede han så väl förstod att omsvänga för sina ändamål. – Det går bra, sade han till sig sjelf. I morgon betyder mitt namn i Stockholm en frihetens försvarare, och på axlarne af detta dumma pack vill jag klifva så högt, att sjelfva majestätet skall darra ... Ändtligen! Der komma mina nya efterskickade aktörer i komedin! Mobben skall nu betala fiolerna för mina krossade rutor. Men jag tvår mina händer. Rår jag för, att dragonerna mörda friheten? Det är ju jag, som försvarat henne.

Det bud Bertelsköld i hemlighet skickat till öfverståthållaren hade icke förfelat sin verkan. Denne herre hörde till Mössornas parti, som under det starka missnöjet i hufvudstaden hvarje ögonblick fruktade att se riksdagen sprängas genom en revolution, och för honom behöfdes således ej mer än en vink att qväfva det hotande upploppet genast i lindan. Han hade derföre i största hast gifvit ordres åt en sqvadron af lifdragonerne att sitta till häst och till hvad pris som helst rensa gatorna.

Medan alltså den stojande folkmassan ännu fortfor att tvista, om man borde begifva sig till krogarna eller till bollhuset, sprängde sqvadronen från Norrmalmstorg åt venster och sedan åt höger inåt Drottninggatan, drifvande åt sidorna alla, som kommo uti dess väg. Ett anskri af harm och bestörtning gick framför ryttarne och meddelade sig snart åt massorna utanför hotellet, som oförmodadt sågo sig angripna af en fruktansvärd öfvermakt. De mest rasande satte sig till motvärn och upprefvo stenar från gatläggningen, men innan de ännu hunnit reda sig till ett ordnadt försvar, voro dragonerne öfver dem och höggo blindt in i de täta skarorna, först med flatsidan af sablarna, snart nog äfven med klingan. Allt motvärn var fåfängt. Till höger och venster stupade folk under hästarnes hofvar, svordomar blandades med jemmerrop, och efter några minuter hade sqvadronen ridit förbi, allt vidare drifvande framför sig flyende och skingrade skaror, som slutligen förlorade sig i de aflägsnare sidogatorna.

Bertelsköld hade dragit sig något tillbaka, men stod ännu i balkongdörren med en hemlig skadefröjd, sådan han icke på länge erfarit. Allt hade lyckats honom: han njöt i fullt mått af den hämd han hade tagit på alla sina fiender, af den fara han så skickligt afvändt ifrån sitt eget hufvud och af den folkgunst han så plötsligt tillegnat sig på bekostnad af denna föraktliga pöbel, hvilken helsat honom som sin försvarare, utan aning om att den strax derpå, genom hans föranstaltande, skulle ligga blödande och förtrampad under hästarnes hofvar. C’est tout accompli, det är allt färdigt! sade han till sig sjelf.

Men han bedrog sig. Allt var ännu ej färdigt. Något återstod.

Bland folkhopen utanför hotellet hade äfven en af markisinnan Egmonts trotjenare af nyfikenhet smugit sig in, för att se hvad den vettlösa hopen vidare ämnade företaga sig. Gömd i portgången midt emot, hade den trogne tjenaren med en gränslös förbittring varit en åhörare af de skymford, hvarmed grefven ifrån balkongen öfverhopat hans tillbedda herrskarinna, och han rufvade i sitt sinne på hämd. När då tumultet på gatan skingrats och Bertelsköld ännu stod qvar i balkongdörren, fattade mannen i portgången en sten och slungade den med en så infernalisk skicklighet, att stenen träffade grefven midt öfver venstra tinningen och fällde honom blödande ned vid dörren till balkongen.

De få ännu qvarblifne gästerne skyndade till. Grefve Bertelsköld lefde ännu, men utan hopp. Spindeln hade blifvit slagen i medelpunkten af sitt nät.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 opéra comique – (fra.) komisk opera.

2 Claquen – klacken, grupp personer som mot betalning applåderar vid föreställningar.

3 trymå – stor väggspegel.

4 bollhuset – Stora bollhuset på Slottsbacken användes som teater.

Fältskärns femtonde berättelse.

– Nej, kusin, nej, det går aldrig på rätt, sade gamla mormor, i det hon betänkligt skakade sitt vackra grå hufvud med den enkla, hvita hvardagsmössan, som Anne Charlotte sytt åt henne och som klädde henne så väl.

– Hvad går icke rätt? frågade fältskärn med småslug min och såg henne styft i ögonen.

– Att rymma som en toka från man och barn, när man dessutom har ett hushåll att sköta och vet att man lemnar allt åt pigorna vind för våg. Nej, jag tackar. Sådant kan man förlåta en barnunge, som ej tänker längre än näsan är lång, men icke en gammal menniska, som borde ha mera förstånd. Jag tänkte väl, att der skulle bli något på sned, när Ester Larsson gifte sig öfver sitt stånd, ty lika med lika sämjas bäst, och går ena foten i ullstrumpa, så skall man låta bli att sticka den andra i silke. Man skall låta högfärdstankarna fara. Jag vill minnas, att flickan talade rätt förståndigt, när grefven kom till Wasa för att fria, men se, det ringde henne alltjemt i öronen att få heta grefvinna. Hon var »en född prinsessa», säger kusin? Förlåt mig, det der är, min själ, bara löst prat. En hederlig köpmansdotter var hon, hvarken mer eller mindre, såvidt jag förstår, och jag tycker hon kunnat vara belåten med det, när hon hade sin anständiga utkomst. Men se, det dög intet för den fina damen, att stå i boden och väga smör, som annat hederligt folk; hon skulle allt ännu springa efter »dimmdrottningens strumpeband»1, och så kom hon i strumpfötterna till den förnäma slägten. Hvad hade hon der att göra?

– Mins intet mormor, att hon gaf grefven korgen och tog honom först efter långt betänkande, då hon såg att hela hans lycka berodde derpå? inföll Anne Charlotte varmt.

– Hans lycka? Så heter det alltid. Hvad var det för en stackare till grefve, som ej kunde sköta sig sjelf? Han sades ju vara en hygglig karl, fastän han var enkling, och bodde i slott och hade pengar som gräs. Alltid hade han fått någon fattig fröken. Nu gick det, som det går här i verlden, att de förnäma stjufbarnen rynkade näsan, och folket pratade allehanda dumheter. Men när det nu en gång var skedt, som ej mer kunde ändras, så tycker jag, att den nya grefvinnan bordt låta udda vara jemnt och ej låtsat bry sig om sneda miner. Jag frågar: när hon hade ett rent samvete, hvad blef hon sämre för det? Jag skulle ha sagt i hennes ställe, efter hon var så karlavulen: hör på, min kära Bernardus, eller hvad du må heta, jag råder dig att hafva respekt för din far!

– Men det sade hon ju! utropade lilla Lisa Gret, som hade fällt sina bittra tårar vid den sorgliga historien i början af förra berättelsen.

– Håll din lilla näbb, när gammalt folk talar! fortfor mormor förifrad2. – Så och så skulle jag ha sagt i grefvinnans ställe, och jag hade ej rådt herr Bernardus att knystra3, så spansk4 han var. Och derpå hade jag blifvit i mitt eget rättmätiga hus och hållit min egen ordentliga nyckelknippa och sett efter man och barn och lärt pigorna mores5. Men att flyga så der, midt i natten, från hus och hem som en tatterska6, för det man fått höra snäsor och otidigheter, det skall grefvinnan Ester ha svårt att försvara för Gud och menniskor. Var då menniskan rent af förryckt? Det säger jag kusin, att skickar ej kusin henne snart tillbaka, så har kusin på sitt samvete att hafva skilt man och hustru, mor och barn, och ställt det på sned, som alltid borde vara på rätt här i verlden. Det lönar visst mödan att skylla på öden och profetior, och ringar och annat fattigt skrock, när man icke aktar Guds och menniskors lagliga ordning. Si, så var det med den saken. Jag undrar hvad kusin har att invända deremot.

– Får jag nu säga min mening? frågade fältskärn saktmodigt.

– Var så god. Jag är nyfiken att höra kusin göra svart till hvitt.

– Jag har förut en gång sagt, att det kommer mycket an på af hvad virke menniskan är gjord. Är man af asp, så brytes man af; är man af vide, så kan man flätas till golfmatta; men är man af björk, så händer det, att man ger sin tuktomästare ris. Och jag tänker vi borde ha sett af hvad virke Ester Larsson var byggd. Nu kom hon, sannerligen icke af högfärd, in i den förnäma grefvefamiljen och fann der sin tids starkaste bördsfördomar redan så godt som fullvuxna i hennes stjufbarn. Hade hon kännt dem rätt, så hade hon ifrån början väpnat sig deremot och förbehållit sig ett eget bo, sedan stjufbarnen blifvit myndiga. Men hon trodde på kärlekens makt att omskapa verlden, och hon trodde rätt, blott något för tidigt, ty en ny sed behöfver generationer att gro. Hon gjorde hvad stora själar vanligen göra: hon tog inga försigtighetsmått, och så blef hon beroende af en fördom, hvilken var starkare än hon sjelf. Detta hade kunnat störa, men ej bryta hennes lycka, om hon blott ägt en man med nog kraft att för hennes skull trotsa fördomarna och stöda henne med en arm utaf jern. Men grefve Carl Victor Bertelsköld var lika svag, som god. Han delades i sin sjelfviska kärlek mellan en maka, som han tillbad, och en son, som han afgudade; han såg ej den djupa klyftan mellan dem båda; han såg ytan och mätte ej djupet; han förstod icke hvad hans maka led. Det är desagreabelt7, tänkte han, men det skall väl gifva sig; vi skola ej tillställa scener, som kompromettera oss.

– Var det också en man! inföll mormor. – Jag hade trott, att Carl Victor Bertelsköld var en bra karl, och nu beter han sig ju som en riktig stackare. Hade han ej kunnat säga åt sin Bertrandus, eller hvad han hette: här är jag, pojke, och här är din mor; du förstår! Min vilja är, att du visar din stjufmor all tillbörlig respekt, och dermed punkt.

– Och om han sagt det, återtog fältskärn, – hvad hade han dermed vunnit annat, än samma yttre sken, som han nu ville vinna med sin svaga undfallenhet? Men grefvinnan Ester var en af de djupa karakterer, som ej nöjas med skenet: hon ville hafva allvar och sanning. Derföre, när hon såg att hon misstagit sig om kärlekens makt att »bräcka murar», så föredrog hon ett medel, som var både ovanligt och öfverraskande, våldsamt och smärtsamt, men också ett sådant, som måste bräcka murarna, om det stod uti mensklig makt. Och vann hon ingenting annat, så vann hon åtminstone klarhet; så vann hon åtminstone det, att hon afhögg en boja, som annars långsamt dödat henne. Hon fattade genast hela sin ställning: här kunde hon icke blifva, utan att, sjelf förtrampad, ständigt stå som en skiljemur mellan far och barn, mellan syskon och syskon. Gick hon deremot bort, så hindrade ingenting mer den aristokratiska familjen att åter sammansmälta. Hennes man var svag, hennes egna barn voro unga; förlusten af henne skulle smärta, men icke tillintetgöra dem. Vågorna skulle slå tillsammans öfver hennes hufvud, men sjön skulle åter blifva lugn.

– Jag är så ond, så ond på Bernhard, att jag ville bita honom! utropade Anne Charlotte. – Stackars Paul!

– Stackars Vera! snyftade Lisa Gret.

– Nå, jag spår att deras mor kommer tillbaka, när hon betänker sig på saken; eller huru, kusin? frågade mormor.

– Huru skall jag veta det? nickade fältskärn. – Det ser knappt så ut.

– Ja, Bertrandus har fått en knäpp för sina tillställningar, men hvad Paul angår, återtog mormor, – så tyckes han vara en beskedlig yngling, fastän nog romanesk8. Att låta skjuta ihjäl sig för sin elaka bror, det var ett besynnerligt infall. Det måtte ha varit si och så med hans uppfostran, efter han en tid kom på så gudlösa tankar. Han måtte aldrig ha fått tillräckligt ris för katkesen. Och Larsson, den gamla snålingen, man skall få se, att han låter narra sig af den der tyska doktorn, som tyckes mig vara en gammal lurifax. Hur kan kusin inbilla folk, att en menniska kan vara hundrafyrti år gammal?

– Ja, sade fältskärn, – jag berättar blott hvad andra ha trott före mig. Det förhöll sig för hundra år sedan med lifselixiret och konsten att göra guld alldeles som med hexorna i Carl XI:s dagar. Just när det nya ljuset bröt in, trädde mörkret ett ögonblick svartare fram än någonsin. I Gustaf III:s tid bröto naturvetenskaperna som en ny morgonrodnad fram öfver verlden. Det var alldeles riktigt, att det gamla skrocket då skulle flamma upp. Det var den tiden, när menskorna knäböjde för Cagliostro9 mer än för Gud. Aldrig har alkemin haft ifrigare anhängare, än just när dess bättre dotter kemin blef buren till dopet af Scheele och Bergman10; och aldrig ha menniskorna mera jägtat efter ett lifselixir, än när Voltaire och Holbach11 lärde, att själen är en materie, som måste förgås med kroppen.

– Gufar skall berätta oss mera om kungen! inföll Jonathan, som icke förstod sig på alkemi och kemi. – Den som en gång fick se honom riktigt på nära håll!

– Åhja, så här såg han ut, sade fältskärn och lyftade pilten upp från öronen, medan Jonathan klängde sig fast vid hans armar ...

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 »dimmdrottningens strumpeband» – Se elfte berättelsen »Borgarekungen», kap. 9 »Dimdrottningens strumpeband» (s. 830–834).

2 förifrad – uppbragt.

3 knystra – knysta; användes i svenskan i Finland.

4 spansk – struntförnäm, hård.

5 mores – skick och fason.

6 tatterska – ursprungligen tatariska, använt nedsättande om kvinna av icke bofast befolkning, t.ex. romer.

7 desagreabelt – otrevligt.

8 nog romanesk – alltför mycket romanhjälte.

9 Cagliostro – Alessandro di Cagliostro (1743–1795), ökänd italiensk bedragare som uppträdde som undergörare, alkemist och trollkonstnär.

10 kemin […] Scheele och Bergman – Kemisterna Carl Wilhelm Scheele (1742–1786) och Torbern Bergman (1735–1784) samarbetade från 1770-talet och bidrog med sina upptäckter till vetenskapens snabba utveckling i slutet av århundradet.

11 Holbach – Den radikala upplysningsfilosofen Paul Henri Holbach (1723–1789) förnekade såväl Guds som själens existens.

Morgonljusning.

1. Mammons träldom.

Riksdagsmannen Jonas Bertila var längesedan utledsen vid riksdagen och den svenska hufvudstaden. Ju längre det led på våren, desto fundersammare gick han på lediga stunder, ty sådana hade han många – såg på den blå himlen och den frusna sjön, hörde lärkorna qvittra och tänkte på sitt goda hemman i Storkyro, huru rågbrodden nu månde se ut, när snön smultit, om drängarne haft förstånd att köra hvad som behöfdes på kornåkrarna, om hästarne vore mycket magra på våren, om korna och ungnöten blifvit ordentligt fodrade och om man redan begynnt att klippa fåren. Vid dessa tankar drog han en djup suck öfver allt onödigt bråk i verlden med Hattar och Mössor och var mycket frestad att önska den tid tillbaka, när bonden gick vid sin plog och borgaren vid sin skuta och presten med sin katkes och ridderskapet och adeln ritade stamträd och kunglig majestät och kronan styrde riket efter landets beskrifna1 lag. Så utledsen var han, och många tusen andra med honom, vid friheten, – eller rättare vid den tidens frihet – att han för sin del velat sälja hela statsförfattningen för ett lass uttröskade agnar, som åtminstone dugde till syrpa2 åt hästarne.

När han en vacker eftermiddag i April gick rufvande på dessa tankar framåt Roslagstull, utan att just hafva något mål för sin vandring, såg han en fyrhjulig bondvagn, förspänd med två hästar, mödosamt arbeta sig fram genom den bottenlösa dyn uti menföret på vägen. Detta gick, fot för fot, någorlunda, tilldess att vagnen kommit ett stycke in på stadens område, der gatorna voro belamrade med någonting, som skulle föreställa stenläggning, men som snarare kunde kallas vällofliga magistratens privilegierade stjelpningsanstalter, ty så öfver all beskrifning halsbrytande voro den tiden flertalet af Stockholms gator. Här hjelpte hvarken körarens konst eller hästarnes sömniga tågordning: vagnen lofverade3 så länge på måfå emellan berg och dalar, tilldess att en oförutsedd ryck af endera dragaren, som blef skrämd af en gosses flygande pappersdrake, slutligen påskyndade katastrofen och vagnen med en ovig kullerbytta utstjelpte sitt innehåll midt på gatan.

Jonas steg närmare, för att se, om någon möjligen blifvit skadad, och fann två gamle män, som med sina bylten och paltor hade kullrat4 ned i en ansenlig vattenputt5 och med någon svårighet kafvade sig upp på det torra igen. – Hvad i alla dagar, utropade han, – är det ej morbror Lars ifrån Wasa?

Och riktigt, framför honom stod en mager, hvithårig gubbe, som ej kunde vara någon annan, än den fordom så reslige och styfståtlige6 köpmannen Lars Larsson, fader till riksdagsmannen Thomas och broder till den andre riksdagsmannen Bertel Larsson, men som nu, sedan föga mer än ett år, hade krympt ihop till en besynnerlig, krokryggig sprättbågsgestalt7, under hvars vida, bruna skjälskinnsmössa8 ett par hvassa grå ögon förstulet och oroligt blickade kring sig. I stället att svara på frågan, skyndade denna lefvande mumie att plocka från gatan hvarjehanda vid stjelpningen utfallna föremål, såsom ett par kakor groft bröd, ett par förslitna skinnvantar och en trädflaska med surmjölk, medan han med ängslig omsorg öfvertygade sig, att en stor reskoffert på bottnen af vagnen ej lidit någon skada vid stjelpningen. Häri biträddes han icke af sin följeslagare, en man af underligt främmande utseende, som tycktes vara både till år och krafter betydligt yngre, men som med en uppsyn af likgiltigt förakt afbidade den stund, när han åter fick stiga i vagnen och fortsätta färden.

– Känner morbror icke mera igen mig? fortfor den unge riksdagsmannen. – Jag är Jonas Bertila och är glad att få visa morbror vägen till Thomas, ifall ej morbror hellre vill taga qvarter hos prosten Bertel.

– Känner icke, känner icke den onda verlden, svarade den krokige gubben. – Jag är en fattig man, en utfattig gammal man, som ej har råd att bo hos så höga herrar.

– Kör på! sade den andre resande till skjutskarlen, föga angelägen, tycktes det, att inlåta sig i några nya bekantskaper vid sitt inträde i Stockholm.

Vagnen satte sig åter i rörelse, men så långsamt, att Jonas utan svårighet kunde på något afstånd följa den. Skulle morbror ha blifvit kollrig på gamla dagar? tänkte han vid sig sjelf. Jag vill se åt hvar de taga in.

Vägen blef lång nog, ty vagnen stadnade icke förrän långt på Söder, men Jonas var ihärdig och tog märke på huset. Det var en sorts barberarestuga, hvars innehafvare dref åtskilliga med yrket beslägtade industrier9, såsom att slå åder, koppa för ryggvärk, rycka ut tänder, bota hästar för spatten10 och sälja essentia dulcis11 såsom ett universalmedel mot allt ondt både till kropp och själ.

Jonas hade god tid och företog en vandring åt Tegelviken. Efter en timma återvände han och gick in i barberarestugan, för att köpa essentia dulcis.

– Ni ha fått långväga resande? sade han, efter att hafva förberedt frågan med en rundlig betalning.

Barberaregesällen, som stod vid disken, nickade hemlighetsfullt.

– Är det icke en doktor?

Gesällen nickade.

– Jag ville gerna fråga honom om bot för värk i ryggen, fortfor Jonas, i det han ytterligare köpte, för säkerhets skull, en flaska af Hjärnes testamente12.

– Stig in, sade gesällen.

Jonas trädde in i ett lågt, bofälligt13 rum och hörde den gamle Larssons röst i kammaren innanför.

– Sex skilling om dagen för rum och mat! brummade den gamle. – Sex skilling? Är ni galen, menniska? Jag blir utfattig på ett sådant öfverflöd. Kära vänner, jag är en fattig man, som icke har råd att hålla mig någon uppassning. Bor här ej någon ung herre, som behöfver en skoputsare eller en klädesborstare? Jag skall betjena honom för billigt pris. Säg honom, att jag skall springa ärender för tre styfver stycket, fastän jag nöter sulor för fyra, men en stackars tiggare, som jag, får ej räkna så noga. Jag känner Stockholm, jag skall hvar morgon hemta avisorna åt honom och bära fram kärleksbiljetter för särskild drickspenning.

– Här bor ingen annan, än mästaren och hans gesäll, hördes pigan svara, till hvilken klagovisan var ställd.

– Nå, så säg då åt mästarn, att jag skall göra tjenst som dräng för mat och husrum. Jag är nöjd med ströming och bröd och en skopa vatten om dagen och har ej råd att slita lakan på sängen14. Jag skall såga mästarns ved och betjena hans kunder för särskild drickspenning. De unga herrarna, som låta raka sitt skägg, skola förbarma sig öfver en fattig stackare, som kastat allt hvad han har på landsvägen, för att kosta på sig den dyra resan till Stockholm.

– Nå, hvad har han der i den stora, tunga kistan? frågade pigan i näsvis ton.

– Jag? utropade gubben, märkbart förskräckt. – Hvad jag har? Ingenting, kära barn, ingenting. Hvad skulle jag hafva, annat än gamla kläder och böcker, som jag tänker sälja i Stockholm, för att skaffa mig det allra nödvändigaste?

– Jag trodde det var pengar, hördes pigan yttra i samma ton.

– Gud bevare mig, så syndigt hon talar! återtog den gamle i ömkelig ton. – Hvar skulle en sådan Lazarus, som jag,15 taga pengar ifrån? Kära vän, är hon en kristen menniska, så säg mig huru jag kan förtjena tolf skilling i veckan, så gör hon ett barmhertighetsverk, och jag skall prisa henne, så länge jag lefver. Pengar! Gud sig förbarme, så hon kan tala!

– Svär på det! gycklade pigan.

– Jag svär vid min själs salighet, ja, jag svär vid himmel och jord, kära vän, att der är ingenting annat än trasor och böcker i den gamla kofferten, återtog Larsson med hörbar ängslan. – Pengar! Jag svär, att jag ej äger mer än jag går och står uti, jag stackars eländige och utfattige man. Det fattigaste af Stockholms fattighjon är rikare än jag, kära vän!

– Nå, då måste jag väl tro honom, fnurrade16 pigan och slank ut genom dörren.

Jonas ryste och tvekade om han skulle gifva sig tillkänna. Så långt hade då girigheten fört denne gamle man, som hela sin lefnad igenom samlat skatter på skatter och säkerligen icke kommit till Stockholm i annat ärende, än att ytterligare föröka den mammon, som blifvit på en gång hans afgud och hans plågoris. Men innan Jonas ännu fattat sitt beslut, hörde han i det inre rummet rösten utaf en annan man, som hittills varit stum och i hvilken han trodde sig igenkänna sin morbrors reskamrat.

– Ni har svurit en mened, sade den andra rösten. – Ni har i kofferten aderton tusen riksdaler i myntadt och trettiotusen i omyntadt guld.

– Jag? Käre vän, låt oss ej tala derom, låt oss tala om vår affär, sade Larsson. – Vi ha kommit till Stockholm, för att skaffa oss ingredienser till vår stora, vår gudomliga konst. Vi borde ej försumma ett ögonblick. Hvar dag kostar oss minst tusen riksdaler, som vi kunde förtjena uppå att förvandla jern till guld. Tusen riksdaler, det är förskräckliga pengar! Vi bli utfattiga med att vänta en timma längre.

– Men nu har ni svurit mened, och vet ni hvad det betyder? återtog den andre.

– Nå nå, käre vän, det är ett sätt att tala; jag skall i morgon lägga en plåt17 i fattigbössan. Icke får vår Herre räkna så noga med en fattig stackare, som råkar försäga sig med en tillåtlig och ursäktlig nödlögn.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 beskrifna – skrivna; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 syrpa – sörpa, typ av foder.

3 lofverade – kryssade.

4 kullrat – rullat.

5 vattenputt – vattenpuss.

6 styfståtlige – ytterst ståtlige.

7 sprättbågsgestalt – pilbågsgestalt.

8 skjälskinnsmössa – sälskinnsmössa.

9 barberarestuga, […] med yrket beslägtade industrier – Barberare var förr verksamma också som fältskärer; industrier – näringar.

10 spatten – benämning på olika sjukdomar i hästs hasled.

11 essentia dulcis – (lat.) ett slags universalmedicin innehållande bl.a. guld; läkaren Christian Friedrich Richter skapade receptet ca 1700 (Hörmann, »Richter, Christian Friedrich» 1889, s. 452 f.).

12 Hjärnes testamente – elixir framställt av läkaren Christian Henric Hiärne (1709–1794), ansågs vara ett universalläkemedel.

13 bofälligt – förfallet.

14 slita lakan på sängen – använda lakan.

15 en sådan Lazarus, som jag, – Anspelar på den fattige och döende Lazarus i Luk. 16:19–31.

16 fnurrade – brummade, muttrade.

17 en plåt – ursprungligen plåtmynt värt två daler silver eller 16 skilling, senare också om sedlar av samma värde.

2. Konstellationen den 14 Januari 1318.

Den besynnerlige främling, hvilken på detta sätt talade till gamle Larsson liksom hans onda samvete, öppnade nu försigtigt dörren, för att se åt, om någon fanns i det yttre rummet. Men dörren gick utåt och skymde Jonas Bertila, som satt derinvid. Han förblef obemärkt och gaf sig icke tillkänna. Han fann sig alldeles icke generad att lyssna, han ansåg det för en skyldighet, så mycket mer som han nu påminde sig, att den främmande icke kunde vara någon annan, än guldmakarn och underdoktorn Martin Weis, som förliden sommar, på Larssons begäran, åtföljt den gamle mannen från Åbo till Wasa.

Hvad hade förmått doktor Weis att ett helt år begrafva sig och sin konst högt upp i en småstad i norden? Jonas hade väl hört ett rykte, att han plundrade och bedrog den gamle Larsson med sin föregifna konst att göra guld; men han erfor nu, att Larsson medförde en hel koffert, uppfylld med denna dyrbara metall. Var doktor Weis den skurk och bedragare, som mången föreställde sig, hvem skulle ha hindrat honom, som var både yngre, starkare och listigare, att under den långa resan kring Norrbotten mörda eller bestjäla den gamle gnidaren? Båda hade likväl hitkommit helbregda1 och, som det tycktes, i god sämja. Jonas var nyfiken att få en förklaring på denna gåta.

Han förstod snart, att doktor Weis med all sin försigtighet icke var allvetande. Undergöraren anade icke, att han bakom den tunna dörren hade en okänd åhörare, som icke förlorade ett ord af samtalet, med så låg röst det än fördes emellan de båda reskamraterne.

– Jag har nu tjenat er mer än ett halft år, sade doktorn. – Jag har gjort er till viljes och för er räkning förvandlat elfva lispund2 jern till guld. Det, som ni för med er i kofferten, är en ringa del utaf edra skatter, ty det mesta har ni gräft ned eller murat in i Wasa, och jag har icke frågat er hvar ...

– För Guds skull, stammade Larsson, – betänk hvad ni säger, om väggarne hade öron! Jag, fattige man, har ju ingenting, alldeles ingenting! Hvar skulle jag ha nedgräft så mycket penningar?

– Det är sannt, fortfor doktorn kallt, – ni är fattig, utfattig, ja fattigare med allt ert guld, än tiggaren, som i sitt armod ännu har hjerta att sjunga, när han ätit sig mätt. Ni är fattigare än det uslaste rotehjon3, som åtminstone kan sofva och glömma, men det kan ej ni. Ni är fattigare än hunden, som gläds åt ett ben på sophögen, ty hunden kan morra, när man slår honom, men ni smeker den hand, som kindpustar er4, för det att denna hand räcker er guld. Se, så eländig är ni, att om jag vore er värste fiende och hade velat stryka er ut ur menniskornas bok, så hade jag ej kunnat sänka er lägre i olyckans och förnedringens djup. Jag är icke er vän, ty vore jag det, skulle jag ej ha kastat guldstycke efter guldstycke i edert omättliga gap och derigenom gjort er ännu törstigare. Men jag är icke heller er fiende, ty hvarföre skulle jag hata en så ömklig varelse? Det är ju nog, att jag föraktar er. Vänskap och fiendskap betyda för mig mindre än intet: jag hvarken hatar eller älskar någon dödlig; min väg går högt öfver menniskornas hufvuden, och jag ser ned på dem, som vandrarn i skogen betraktar myrornas väg mellan furans affallna, vissnade barr. Likväl finns det något, som bundit mig vid en så usel slaf, som ni. Har det icke förundrat er, att jag aldrig begärt någon ersättning för min möda?

– Ersättning? utropade Larsson häpen. – Hvad skulle jag, fattige man, kunna bjuda er, annat än min tacksamhet, min beundran?

– Bryr jag mig om er tacksamhet och er beundran? Den dag ni icke mera behöfver mig, skall ni önska mig vara der pepparn vexer.

– Men ni tänker ju icke på att öfvergifva mig? Det är omöjligt, doktor; vi hafva ännu så mycket ogjordt! Sedan vi förskaffat oss nya ingredienser, skola vi göra berg af guld, icke sannt? Och ni skall hafva er billiga5 andel, doktor! Vi skola uppgöra kontrakt. Ni skall få tio procent, ty, ser ni, jag är förlagsman6, och ni är min kompagnon! Hvad säger ni derom, doktor? Är det icke en god affär? Tio procent, det är en vacker, en dryg sportel7, och kanhända ... kanhända, om ni är rätt flitig, skall ni få – elfva procent! tillade den gamle, med en djup suck öfver sin egen frikostighet.

– Och hvad skulle hindra mig att taga nittionio procent och lemna åt er hvad jernet är värdt? gäckade doktorn.

– Oh, det kan ni icke, bäste herr doktor! Ni kan icke på detta sätt preja8 en fattig, gammal man, som visat er så mycket förtroende. Men om ni ej går för mindre, så, – ni skall få tolf procent!

– Hör mig! Om ni ännu har en gnista sundt förnuft i er förtorkade hjerna, så borde ni förstå, att jag icke bryr mig om guld. Hvad hindrar mig att stenlägga Stockholms gator med denna metall, om det faller mig in? Ni äger något, som är för er numera utan betydelse, men som för mig är mera värdt, än allt det guld, som jorden innesluter. Det är detta jag nu begär till ersättning för min långa möda, och ni kan sjelf bestämma hvad ni ännu vill att jag skall göra för er.

– Hvad kan det vara? frågade den gamle, ängsligt nyfiken. – Är det min yngsta dotter Kathrina? Tag henne, doktor, tag henne! Hon skall bli er, om ni lofvar mig, låt se, – ännu elfva lispund. Det vill säga, elfva lispund i år och sedan lika mycket om året, eller hvad menar ni sjelf?

– Se på den ockrarn, han är i stånd att sälja sitt eget barn! Men lugna er, jag aktar qvinnor lika litet som guld. Kan jag ej i mina smältdeglar göra mig den fagraste qvinna, på hvilken solen skinat alltsedan vår moder Evas dagar? Men jag föraktar sådana leksaker. Jag begär något annat.

– Ni talade en gång om min själ, fortfor Larsson, darrande att förlora sin bundsförvandt. – Det är ett syndigt köp, doktor; men kanske ... kunde vi komma öfverens.

Doktorn skrattade. – Det tror jag nog, sade han. – Ni vore i stånd att sälja er själ för en falsk dukat9. Men om jag nu vore den onde sjelf, hvartill skulle det tjena att köpa en så usel vara, som i alla fall tillhör mig? Jag är icke den onde, jag är en menniska, liksom ni, eller rättare, mer än ni, som blott är det förtorkade skalet af en menniskovarelse. Jag vill vara uppriktig mot er, ty denna stund är afgörande. Förstår ni mig?

– Jag vill försöka ...

– Jag är helt enkelt en man, som gjort till sitt lifs uppgift att intränga uti naturens hemligheter, dock icke som nutidens lärde, hvilka peta i de små fenomenerna och äro blinda för de hemlighetsfulla makter, hvilka regera verldsalltet. Som ni vet, har jag lyckats i ett och annat, men mig fattas ännu ett medel att beherrska stjernornas inflytande. Jag har läst i mina cirklar, att en gång hvart femhundrade år inträffar en konjunktion af de tre mäktigaste planeterna, Mars, Jupiter och Saturnus, och en talisman, smidd under denna konstellation, är i stånd att genom deras förenade kraft beherrska alla de andra planeterna. Men denna konstellation varar blott 8 minuter, 14 sekunder, 49 terzer10, och icke en terz mer eller mindre får åtgå för smidandet. Denna svårighet, att vara så förberedd på det afgörande ögonblicket och så flinkt begagna det, har gjort, att endast en sådan talisman någonsin blifvit af menniskor sammansmidd, och detta måste hafva skett, när konstellationen sist inträffade, den 14 Januari 131811 klockan 3 och 28 minuter på eftermiddagen. Mina cirklar hafva sagt mig, att detta mäktiga utflöde af planeterna ännu finns till, och min stjernkompass har sagt mig, att det måste finnas någonstädes i norden. Detta är orsaken, hvarföre jag från Sicilien, der jag gjorde upptäckten, begaf mig till Finland ...

Här gjorde doktorn en paus och fortfor sedan:

– Jag kom till Åbo och sökte förgäfves den sällsynta klenoden. Folket ansåg mig för en trollkarl, de lärde ansågo mig för en qvacksalfvare. Hvad brydde jag mig derom? Jag sökte, men fann icke. Kompassen lät mig förstå, att den unge narren Bertelsköld stod i någon gemenskap med klenoden: jag utforskade honom, men fann mig bedragen. En dag blef min kompass förunderligt orolig; strax derpå stod han stilla. Då förstod jag, att hvad jag sökte fanns hos någon person i min närhet, och i samma stund inträdde ni. Men ni hade icke klenoden hos er, ni hade honom i Wasa. Se der orsaken, hvarför jag följt er och tjenat er, och belastat er med guld. Jag fordrar nu min belöning.

– Huru skulle jag, fattige man, kunna äga så mäktiga ting? hviskade Larsson.

– Tro ej, fortfor doktorn, – att jag glömt göra mig väl underrättad. En kungörelse i kyrkorna af grefve Bertelsköld ledde mig vidare på spåren, och jag vet nu allt. För tjugu år sedan lät ni stjäla en ring af en ung student i Åbo. Det är denna ring, som jag sökt genom halfva verlden. Det är denna ring, som smiddes den 14 Januari 1318 klockan 3 och 28 minuter på eftermiddagen under Mars’, Jupiters och Saturni förenade inflytande och hvars makt blifvit ytterligare förstärkt genom finsk trolldom och helgonens undergörande kraft. I tvåhundrade år bars han på fingret af en mariebild, men när bilderna förstördes, kom han i enskilda händer och har sedan varit än i Bertelsköldarnes, än i andras ägo, öfverallt med samma förvånande kraft, som likväl ingen ännu förstått att tillfyllest begagna. Alla dårar, som burit honom, hafva genom honom sökt endast sin egen lycka, och ni sjelf har begagnat honom till att hopa skatter på skatter, under det att hans makt öfver naturen är ännu sjufaldt större, än hans makt öfver menniskorna. Kort sagdt, denna ring måste ni afstå åt mig!

– Det kan jag icke, svarade Larsson med oväntad beslutsamhet. – Begär något annat!

– Ni kan icke? återtog doktorn skarpt. – Ni vet då icke, att denna ring går ohjelpligt förlorad genom en mened, och blott genom en mened. Hvarför, tror ni, har jag i åratal tåligt väntat uppå, att ni skulle förspilla er talismans kraft? Hvarför hade jag ej kunnat stjäla eller röfva honom ifrån er, såsom ni stulit och röfvat honom af en annan? För det att ni tagit er till vara. Men i dag har ni svurit falskt, och nu är min stund kommen. Nu måste ni gifva mig ringen. Förstår ni? Det måste ske.

– Aldrig! ropade Larsson.

– Hvad, eländige slaf, du vågar trottsa elementernas beherrskare! utbrast doktorn och fattade den gamle för bröstet.

– Hjelp! Hjelp! skrek Larsson med qväfd röst.

Jonas Bertila dröjde ej längre. Han sprängde dörren, rusade in och kastade sig öfver de båda brottande. Efter en häftig strid segrade slutligen den yngre och starkare mannen. Blek af raseri, måste doktorn släppa sitt tag och skyndade hotande bort.

– Kom, jag vill föra er till er son Thomas! sade Bertila, i det han upplyftade den nästan vanmäktige gamle, som knappt förmådde tala, men ändock hviskade: – min koffert! min koffert!

Jonas böjde sig ned och upptog från golfvet ett svagt glänsande föremål.

Det var konungens ring.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 helbregda – oskadade.

2 elfva lispund – drygt 90 kg.

3 rotehjon – medellös som underhölls av fattigrote, d.v.s. ett antal hushåll som hjonet cirkulerade mellan; SAOB har detta belägg av Topelius.

4 kindpustar er – örfilar upp er.

5 billiga – rättmätiga, skäliga.

6 förlagsman – person som ger en tillverkare ett förskott i kapital och material mot övertagande av dennes tillverkning.

7 sportel – här: lön, ersättning.

8 preja – pungslå, skinna.

9 dukat – mynt med hög guldhalt.

10 terzer – eller terser: sextiondelar av en sekund; SAOB har detta belägg av Topelius.

11 den 14 Januari 1318 – Topelius föddes på dagen 500 år senare, den 14 januari 1818, alltså vid tidpunkten för planeternas följande konjunktion.

3. I jägarehuset vid Brunnsviken.

Stockholms sköna lustgård, den så omsorgsfullt vårdade, så talrikt besökta, med villor och sommarpalatser smyckade Djurgården, var ännu vid första början af Gustaf III:s regering en ganska förvildad och oländig jagtmark, hvaraf endast sydvestra stranden, eller den såkallade Djurgårdsstaden med skeppsvarfvet, var bebyggd med små arrendetomter, tillhörande amiralitetet. I hela den öfriga vidsträckta parken såg man endast här och der ett litet rödmåladt trädhus, bebodt af jägeribetjeningen1 och skuggadt af ekars och lindars landtliga fägring.

En af dessa undanskymda boningar med utsigt mot Brunnsviken var belägen ungefär der nu slottet Rosendal med sin stora porfyrvas skådar ned öfver sandade gångar och cirklade blomsterrabatter. Här bodde en af parkens jagtbetjening med titel af hofjägare, vid namn Grenman, son till den gamle bokhållaren och trotjenaren i Larssonska huset i Wasa. Hofjägaren Grenman var en godsint och trofast man, som hans fader, och hade icke förgätit, att det var den gamle borgarkungen, som gjort hans lycka i tiden, genom att rekommendera honom i unga år till en plats i jägeristaten, der han sedan avancerat till sin nuvarande vigtiga befattning. Han var således hjerteligen glad att engång kunna återgälda någon del af sin tacksamhetsskuld, när man en vacker vårdag förde till hans boning en svårt sårad yngling vid namn Paul Bertelsköld.

Den unge gästen hade i början gjort honom mycket bekymmer, ty fältskärn gaf allt hopp förloradt, emedan kulan ej kunde uttagas. Men lyckligtvis fanns der en annan både ömmare och raskare person, som alldeles icke ville låta öfvertyga sig, att man vid nitton års ålder kan dö af en sådan småsak, som en kula, hvilken blott skadat en flik af högra lungan och blifvit qvarsittande invid ryggraden. Det var samma »Mora från Östanlid», som redan i bondgården vid Solna tagit vård om den sårade ynglingen och som nu, sedan fältskärn blifvit höfligt afskedad med en lämplig ersättning för sitt besvär och sin tystlåtenhet, ensam åtog sig ansvaret och omsorgen för den unge mannens återställande.

Hofjägmästaren2 märkte snart till sin fägnad, att hans patient ej kunnat råka i bättre händer. Mora från Östanlid var ingen nybörjarinna i konsten. Ingen praktiserande kirurg kunde skickligare än hon anlägga ett förband eller stilla en sårfeber, och alldeles ingen lärjunge af Eskulapius3 kunde mäta sig med henne i outtröttlig uppmärksamhet på den sårades minsta önskningar. Hon vakade första veckan dag och natt vid hans bädd, och först efter nionde dygnet, när faran var öfverstånden och blessyren raskt gick till läkning, unnade hon sig några ögonblicks hvila på en madrass vid sidan af hennes skyddsling.

Och med hvilken ömhet, med hvilken outsäglig tacksamhet hvilade icke ynglingens blickar då på Mora från Östanlid. De, som tro, att en ung mans kärlek aldrig med hela hjertat kan sluta sig till en äldre qvinna, de misstaga sig mycket. Det finns ingen kärlek mera innerlig, mera ren, än den, med hvilken Paul Bertelsköld lönade samma känsla hos sin hulda vårdarinna, och om någonsin på jorden glimmar en återglans af den kärlek, med hvilken himmelens englar älska hvarandra, så måste det vara en sådan obefläckad, försakande, allt förädlande kärlek emellan – mor och son.

Ty hvarföre skulle vi dölja hvad läsaren troligen länge anat? Hvem annan, än en mor, kunde med denna ömma, allt förutseende vaksamhet följa en oerfaren, svärmisk, uppbrusande ynglings steg? Hvem annan, än en förskjuten, förtrampad qvinna, kunde finna sin glädje och sin tröst uti ett sådant återseende? Hvem annan, än »Ester Larsson, fordom grefvinna Bertelsköld», kunde på detta sätt egna hela sin tillgifvenhet åt hennes ensam stående älskling, hennes hjertas barn, hennes Paul?

Det fanns ännu en annan qvinna, som irrade fridlös omkring att söka hans spår, men hennes kärlek var byggd af annat virke.

Der hade varit ett ögonblick i det ensliga jägarehuset, som grefvinnan Ester på engång fruktade och efterlängtade. Det var den stund, när Paul första gången skulle igenkänna sin mor.

I hela nio dygn hade hon underkastat sig den svåra försakelsen att, oigenkännelig i sin bonddrägt, omsorgsfullt dölja för honom sitt ansigte, af fruktan att glädjen och öfverraskningen kunde döda honom i hennes armar. Under dessa nio dagar hade han, utan aning om hvem hans vårdarinna var, emottagit läkemedlen af hennes darrande hand och med en tacksam känsla varit vittne till hennes ständiga omsorger. Han kände en oförklarlig tillgifvenhet för denna okända bondqvinna, som ständigt bar sin svarta duk så djupt neddragen öfver pannan och som på hans frågor aldrig hade ett annat svar, än en stum, välvillig nick. Men en dag, när hon satt på en pall vid hans bädd och trodde honom sofva, då hade hon, utmattad af ansträngning och vakande, lutat sitt hufvud mot sängkanten, hennes ögonlock hade mot hennes vilja fallit tillsamman, hon hade somnat, utan att hon sjelf visste deraf. Paul sof icke, han hade en stund betraktat henne tyst och förundrad. Derpå hade han sakta undanskjutit den svarta duken från hennes panna, för att en gång se, hvilken denna hemlighetsfulla qvinna var, som han hade att tacka för sitt lif, – och ju längre han betraktade dessa bleka, men sköna drag och de slutna ögonlocken med deras svarta silkeshår, desto högre hade der flödat likasom en varm våg kring hans hjerta, hans tårar hade begynnt som en bräddfull källa strömma ut ur deras fördolda djup, och han hade lagt sina båda armar omkring den okända, nu igenkända sofvande qvinnans hals. Då hade hon vaknat, då hade hennes tvenne mörka ögon, som Paul i sin barndom så högt beundrat och som, i hans tycke, icke hade sina likar i hela den vida verlden, – dessa två glänsande solar hade med ens gått ur molnet och betraktat honom med outsägelig kärlek – och då lågo mor och son, efter långa år af smärtor och skilsmessa, åter uti hvarandras armar. Sådana ögonblick äro oförgätliga: de tillhöra evigheten och kunna aldrig utplånas ur minnet, hvarken i detta lifvet eller uti det kommande.

Men då hade modren slutligen med mildt våld åter skjutit sin son ifrån sig och betäckt hans panna med sina kyssar och tvungit honom att söka hvila och lugn, och Paul hade åter insomnat med den lyckligaste känsla han någonsin erfarit. Hvad betydde nu mera hans korta, öfvergående kroppsliga smärta! Nu var allt åter godt, nu ägde han åter sin mor, nu var ej han ensam, nu var ej hon ensam i verlden, nu skulle han aldrig mera skiljas från henne, nu kunde han egna henne hela sitt lif, för att göra henne lycklig. Och Paul välsignade den kula, som gått så nära hans hjerta, men blott för att bereda det en så stor glädje; ja, han kände sig tacksam emot sin hårde bror, förutan hvars kärlekslösa handlingssätt han ej skulle hafva njutit sällheten af detta återseende.

Dagen derpå hade mor och son återvunnit nog lugn, för att öppna för hvarandra sitt hjerta och berätta hvarandra allt, som tilldragit sig under deras skilsmessa. Pauls berättelse var öppen och utan alla förbehåll; hans mor kunde ej vara lika uppriktig. Hon måste i sin berättelse skona en svag far och en hjertlös broder, – och hon gjorde det med en så fin granlagenhet4, att slutligen hela skulden för hennes sorger stadnade på tidens mäktiga fördomar och ståndsskilnader, hvilka den enskilde ännu förgäfves sökte att trotsa och nedbryta. – Vi äro dock alla blinda, svaga varelser, sade hon. – Hvarför skulle vi söka det fullkomliga på jorden? Den tid skall komma, min Paul, när ingen menniska födes bättre eller sämre än den andra och när ingen annan adel finnes, än en mans eller qvinnas eget menniskovärde. Men denna insigt bär ensam i sig ett helt nytt tidehvarf, och hvarföre skulle vi klaga, att icke den höga eken genast står fullvuxen, när vi se dess frö fatta fäste i jorden vid våra fötter? Ännu skola många tårar rinna och många suckar höjas till himlen, innan ståndsfördomarna smultit som vinterdrifvor i vårsolen. Låt oss med tålamod bida en bättre tid, och du, som är en man, arbeta, min Paul, arbeta trofast för mensklighetens rätt, så hör dig framtiden till!

– Ja, min mor, svarade Paul – jag har redan tänkt derpå. Jag har i Upsala gjort bekantskap med en ung student vid namn Thorild5. Om ni visste, huru ofta vi talat just om samma ämne och huru alla menniskor en dag skola blifva fria och jemnlika! ... Men ni har ännu ej berättat mig något om er flykt ifrån Falkby.

– Låt oss tala om något gladare – sade modren undvikande. – Blott det vill jag nu anförtro dig, att jag qvällen förut hade aftalat min flykt med enkan Flinta och hennes dotterson borta vid udden. Gossen rodde mig öfver sjön, och det öfriga skall jag en annan gång omtala.

– Ej sannt, min mor, nu, när ni har mig och när jag har er, skola vi båda återvända till Falkby, till Vera och till min far?

Grefvinnan Ester vände sig bort. Det var något, som hon ej ännu kunde yppa. Hon svarade endast:

– Tala ej så mycket, min Paul; det anstränger dig. När du blir frisk, skola vi rådgöra om bådas vår framtid.

Emellertid gick Pauls tillfrisknande från denna dag dubbelt snabbare. Kulan satt qvar, men skadorna i det inre voro nästan fullkomligt läkta, och han fick tillåtelse att vid fönstret betrakta träd och gräsmarker, som begynte grönska i vårsolen.

– Nu lemnar jag dig på några dagar, sade hans mor. – Vill du lofva mig att noga ihågkomma alla mina föreskrifter?

– Ja, min mor. Men hvart går du?

– Till en annan pligt, som du sedan får veta. Gud beskydde dig, mitt hjertas älskling! Farväl!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 jägeribetjeningen – av kronan (staten) anställd personal för »skogarnas vårdande, skadedjurs dödande» (Dalin, Ordbok öfver svenska språket 1850).

2 Hofjägmästaren – titel för hofjägarens (s. 1356, r. 26) chef.

3 Eskulapius – Asklepios, läkekonstens gud i grekisk mytologi, förr vanligen kallad Eskulapius på svenska.

4 granlagenhet – taktfullhet, hänsynsfullhet.

5 i Upsala […] student vid namn Thorild – Se kommentar till 1293, 26–27.

4. Vid randen af evigheten.

Om man nu, när parken var löflös, från ett vindsfönster i det lilla jägarehuset vid Brunnsviken noga gaf akt på den grå massan af torn och skorstenar, som borta i vester representerade Stockholm, kunde man möjligen urskilja taket af det höga hus vid Drottninggatan, der grefve Bernhard Bertelsköld låg illa sårad i hufvudet af den sten, som en okänd hand hade slungat mot honom för nära två veckor sedan vid det nattliga upploppet. Hvar dag hade Stockholms skickligaste läkare infunnit sig i hans förmak till konsultation; alla medel hade blifvit anlitade, och likväl syntes ingen förbättring. Venstra ögat ansågs förloradt och, hvad som var värre, kontusionen hade verkat så starkt på hjernan, att läkarne, ifall hans lif kunde räddas, ej trodde sig kunna förutse annat, än blödsinthet1 och en total förslappning af alla själsförmögenheter. Småningom drog sig den ena Eskulapen2 efter den andra tillbaka, och endast konungens lifmedikus kom ännu, på hög befallning, att dagligen efterfråga tillståndet, i det att han föreskref några af de medel läkarne gifva vid sådana tillfällen, när de förlorat allt hopp och endast hafva för afsigt att hålla patienten vid godt mod så länge som möjligt.

Grefve Bernhard hade några politiska vänner, som af höflighet kommo att visa honom sitt deltagande. Personliga vänner hade han inga, och när äfven hans syster, baronessan Clairfeld, vid denna tid måste lemna Stockholm, för att vid första öppet vatten öfverresa till sin man i Tyskland, återstod ingen enda, som visade honom ett verkligt deltagande. Kammartjenaren José, som härtills varit hans förtrogna redskap, kunde grefven icke mera fördraga, man var tvungen att visa spanjoren från huset, och de nya, i Stockholm antagne domestikerne3 blefvo nu den sårades enda omgifning och vårdare.

Grefve Bernhard led ofta så hårdt af kroppsliga smärtor, att han önskade sig döden; men mer än detta led han i lugnare ögonblick af den obeskrifligt tröstlösa känslan att vara ensam i verlden. Hvad hade han icke gifvit i sådana ögonblick, för att kunna köpa sig en enda verklig vän, en enda handtryckning af tillgifvenhet, ja ett enda deltagande ord, som kommit från hjertat; men detta hade han icke! Och då fick åter den mörka, förbittrade stoltheten makt öfver honom, han förbannade Gud och menniskor och lofvade sig sjelf att, om han åter blefve frisk, skulle han hämnas på hela detta kalla, hjertlösa slägte, som öfvergaf honom i hans olycka, – han skulle hetsa den ena emot den andra, han skulle sätta verlden i brand och på dess ruiner, trotsig och hånleende, se detta ömkliga, föraktliga slägte förgöra hvarandra.

En natt hade han, sömnlös och lidande, sönderslitit sig sjelf med dessa yrande, vilda febertankar. Han hade frågat läkaren om sitt tillstånd och fått ett undvikande svar, hvaraf han väl förstod, att hans dagar, kanhända timmar, nu voro räknade. Han hade således icke ens den trösten att kunna hämnas. Hans lysande bana skulle nu tvärt afbrytas, han skulle dö för en eländig lönnmördares hand, af ingen saknad, af ingen begråten, på sin höjd af en far, som skulle trösta sig med de öfverlefvande, och hvem skulle ärfva honom? Paul, som han hatade, – hvilken förödmjukelse! Hans stjufmor, som han afskydde, – hvilket hån! Hvarföre hade han icke gift sig, för att åtminstone efterlemna en son, som kunnat bestrida dessa förhatliga anförvandter deras rättigheter? Han var ju endast trettio år, han kunde ännu godtgöra denna försummelse, – men nej, han hade ju blott några timmar att lefva! Hvad, om han skulle begagna dessa timmar, för att låta viga sig på sjuksängen? Med hvem? Med hvem som helst. Hans enka skulle åtminstone göra Paul och hans stjufmor den förtreten, att med dem dela arfvet. Hvar skulle han i hast få fatt på en passande grefvinna? Hon måste vara af börd, det var klart, hon skulle kunna se ned på det ofrälse blodet, som inträngt i slägten; men hvem ville låna sig till redskap för hans hämd? Han tänkte hit och dit, men fann ingen passande.

Under dessa tankar smög sig, fram emot morgonen, en dvala af matthet öfver hans ögonlock. Han sof icke, han vakade icke, han igenkände ännu tydligt hvarje föremål i rummet och den legda4 gamla sköterskan, som skulle vaka öfver honom, men som nickade i en vrå af kammaren. Han låg i detta tillstånd af halft medvetande, när der faller ett flor öfver sinnenas verksamhet, utan att denna fullkomligt afstadnar.

Då såg han på den motstående väggens gröna tapet ett svagt blåhvitt sken, som tycktes vara en reflex af den matt flämtande lampan. Men om det var blott ett återsken, hvarföre tog det till, hvarföre blef det småningom klarare, och hvarför formade det sig allt tydligare till en menniskohamn? Grefve Bernhard kunde ej vända sina ögon derifrån. Han hade ej nog medvetande att reflektera deröfver; det förvånade honom icke, och likväl hade han vistats för länge inom ljuskretsen af den nya franska filosofin5, för att tro på spöken, eller just på någonting alls. Han betraktade, likgiltig, men oafvändt, det sällsamma fenomenet.

Om en stund hade skenet likasom flutit tillsamman i bilden af en blek, mild och sorgsen qvinna i drägten af ett längesedan förgånget tidehvarf. Hon sväfvade bort från väggen och närmade sig ljudlöst den sårades bädd. Hon lutade sig öfver honom och tycktes kyssa hans ombundna hufvud. Han förvånades likväl icke, han drog sig icke tillbaka; han kände likasom en ljuf blomdoft beröra hans brännande tinningar och sprida öfver dem en välgörande svalka.

Då förnam han likasom ord, men det var icke ljud, som hans öra uppfångade, det var snarare tankar, som ohörbara gingo in i hans egna tankar och dervid fingo ett uttryck, som liknade ord från menniskoläppar. – Bernhard Bertelsköld! sade den bleka, sorgsna och milda hamnen. – Jag är stammodren för din slägt. Hvarföre har du så djupt bedröfvat mig?

Grefve Bernhard svarade icke. Hvad skulle han svara?

– Vet, fortfor vålnaden, – att en förbannelse och en välsignelse hafva från början stridt om din slägts öde. Två af dina förfäder hafva gått förbannade, två hafva gått välsignade ifrån jorden. Den tredje, på hvilken förbannelsen tynger, är du, och i dag vid middagstimman har din tid varit dig förelagd. Men jag har omfattat vår Frälsares knän och bedt i Hans namn, att dig ännu måtte beskäras ett år på jorden till bättring. Vänd om, vänd om, vänd om från din syndiga väg! Se, den hand, som skall hela dig, är dig nära. Du äger ett år, att i himmelen och på jorden söka försoning, men går året förbi, utan att din själ är vänd från mörker till ljus, så skall mörkret hafva sitt rof, och den tredje förbannelsen skall gå i fullbordan öfver vår slägt ...

Vid dessa ord blef den bleka hamnen allt blekare och genomskinligare, konturerna af gestalten tycktes upplösa sig i luft, och snart syntes endast det förra, svaga, blåhvita skenet på den motstående väggen, tills äfven detta slutligen bleknade bort och endast den slocknande lampan kastade ett matt sken öfver det halfmörka rummet.

Grefve Bernhard kände huru två motsatta strömdrag framqvällde ur de fördolda källorna i hans inre. Medan det gamla hånlöjet ville smyga sig fram på hans läppar, smög sig någonting helt annat fram under hans ögonlock, och det liknade något, som aldrig varit synligt der sedan hans barndomsdagar: det liknade nästan en tår. Hade han varit vid klart medvetande, skulle han sagt till sig sjelf: det är af sjukdomens matthet. Nu hade han ej styrka att harmas deröfver, hans trötta ögon slötos, och han föll i en verklig slummer, som varade flera timmar.

När han vaknade, var det längesedan full dager, och läkaren stod vid hans bädd. Ett dunkelt minne af nattens syn tycktes föresväfva den sårade, och han frågade tvärt:

– Är det i dag middag klockan 12 jag skall dö?

– Oroa er ej med sådana tankar, bäste herr grefve! svarade läkaren, åter undvikande. – Vi skola försöka allt hvad konsten förmår.

– När er konst förmår så litet – utropade grefven bittert, – så vore det ärligare af er, doktor, att säga mig hela sanningen. Jag är en man och fruktar ej döden. Säg mig således rent ut, hur många timmar har jag att lefva?

– Om herr grefven nödvändigt vill veta det, svarade doktorn, – så måste jag bekänna, att inflammationen tar till. Om en timma skall ni falla i yrsel, för att ej mera komma till sans. Befaller ni en notarie, för att uppsätta er yttersta vilja, så bör det ske snart.

– Nåväl, eländige qvacksalfvare, som ni alla ären, återtog den sårade, – efter jag ännu har något att befalla, så befaller jag er, att på ögonblicket gå er väg. Jag behöfver er icke mer!

Läkaren skakade på hufvudet och hviskade åt sköterskan, i det han gick: – yrseln har redan begynt. Det är säkrast, att ni tillkallar en handfast karl, ty han blir svår att hålla.

Sköterskan gick, och grefven blef allena. – Gå, jag föraktar dig och hela din konst, ömklige storskrytare! ropade han efter den bortgående läkaren. – Jag är trettio år, och en usel sten ifrån gatan gör slut på mitt lif. Nåväl, jag kan förakta lifvet, såsom jag föraktar er alla! Jag är glad att engång sluta det eländiga narrspelet.

– Ni skall icke dö, ni skall lefva, hviskade en sakta röst, och bredvid honom stod en bondqvinna, med den svarta duken neddragen djupt öfver pannan.

– Hvem är ni? frågade grefven och ihågkom med detsamma sin nattliga syn.

– Man kallar mig Mora från Östanlid, och jag är kommen att göra er frisk.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 blödsinthet – förståndssvaghet; SAOB har detta belägg av Topelius.

2 Eskulapen – läkaren.

3 domestikerne – tjänarna.

4 legda – lejda.

5 den nya franska filosofin – upplysningen.

5. Den gamla och den nya menniskan.

Kunglig lifmedikus, som hela dagen förgäfves väntat notifikation om grefve Bertelskölds timade frånfälle, kunde morgonen derpå ej styra sin nyfikenhet, och gick till hotelet1. – När dog grefven? frågade han sköterskan uti yttre rummet.

– Serra tri2, svarade madamen med en knyck på nacken, – han har sofvit hela natten och begärde nyss en kopp buljong.

– Det är omöjligt, genmälde doktorn. – Enligt alla konstens reglor3, måste han ha kreverat4 sednast i natt.

– Det är just det jag har sagt, menade sköterskan. – Men så går det, när man föraktar kunglig majestäts medicin och ger sig i händerna på trollpackor.

– Aha. Står det så till? Då stryker han med innan qvällen.

– Nå, säg ej annat! När man kastar alla droppflaskor ut genom fönstret och kör barberaren med hans snäppare5 på dörren och omlindar ett sjukt hufvud med våta linnebindlar, hvad kan det blifva annat än döden?

– Hvad heter trollkäringen?

– De kalla henne Mora från Östanlid, och hon skall ha botat mycket folk, som doktorerne ej fått bugt på. Men någongång, tänker jag, skola de, som hon botat, sätta klippingen till6.

– Det är högst probabelt, återtog lifmedikus småleende och aflägsnade sig, i sitt sinne icke rätt nådig emot alla de många kloka gummor, som den tiden understodo sig att kurera eller dräpa folk utan läkares biträde.

Det såg dock ut, som om lifmedikus skulle få rätt, ty flera dagar sväfvade grefve Bernhard emellan lif och död. Mora från Östanlid hade en svår strid att utkämpa, vida svårare, än med Paul. Men till trots för fakultetens enhälliga dom, repade sig grefve Bernhard efterhand, febern minskades, inflammationen var häfd, tillochmed ögat gaf hopp, och endast en stor matthet återstod. Det, som icke rätt ville repa sig, var hans förra kurage7. Det hårda och stolta sinnet hade fått en svår knäck, den natten när han låg på sitt yttersta och såg, eller trodde sig se, den sällsamma synen. De underliga, ljudlösa orden »vänd om!» och »ett år!» hade qvarlemnat en genklang, som ej rätt ville förgå. Han harmades på sig sjelf för dessa barnsligheter, som ej lemnade honom någon ro. Men det halp icke, de lågo beständigt för honom.

– Mora, sade han otåligt en dag till den tysta, svartklädda bondqvinnan, som med så oaflåtlig omsorg vakat öfver honom natt och dag; – när tror ni, att jag blir frisk?

– Er kropp blir frisk på samma gång som er själ, svarade hon med låg röst.

– Hvad menar ni med det? Hvad fattas min själ?

– Guds nåd, som är själens helsa, svarade qvinnan allvarsamt.

Grefve Bernhard ville skratta, men det gick icke, han var för matt. Åter kom han ihåg det fruktansvärda »vänd om!» – och han teg. Der var något, som låg och grodde uti honom, djupt, djupt under ruinerna af hans förra stolta tillförsigt, men dernere var en hård, stenig jordmån, och fröet ville ej fatta rot.

– Lyckas ni göra mig frisk, Mora, sade han dagen derpå, – så skall jag göra er rik. Ni får sjelf bestämma er lön.

– Jag begär ingenting, var svaret.

– Så säga de alla, fortfor grefven, – men de taga ändå. Hvarifrån är ni hemma?

– Från Finland.

– Ni är af rätta sorten. Hör, Mora, der finns något i Finland, som fortare än ni kan göra mig frisk, och det är en gammal, fattig ring. Kan ni skaffa mig den, så ... låt se, ja då vill jag ... gifta mig med er!

Detta var en förflugen fortsättning af den sjukes förra idéer, som anslog honom, just för det att den var så bizarr. Men Mora från Östanlid frågade, utan tecken till någon förundran:

– Hvarföre ville ni det?

– Hvarföre? För det att det är på modet uti min slägt. Jag har en stjufmor, som skulle blifva glad att få er till sonhustru. Det är en gammal regel, att ondt skall med ondt fördrifvas: frostskada med snö, brännblåsor med hett jern och finska trollpackor med finska trollpackor. Krusa8 ej, för det att ni kanske har edra sjutti på nacken! Ju äldre, dess bättre. Det skall kurera min stjufmor.

– Hvarför hatar ni er stjufmor?

– Hvarför? För det att hon, ... men det angår er icke.

– Kanske beder hon för er i denna stund ...

– Dertill är hon mycket för ondsint och högmodig. Hon hatar mig mer, än jag hatar henne.

– Tror ni det? Kanske gör ni henne orätt?

– Nej, det finns ingen i verlden, som bryr sig om mig, – ingen mer än ni, Mora! Min syster har öfvergifvit mig, min bror afskyr mig, och min far ... Det faller mig någonting in. Ni är för gammal för mig, men skaffar ni mig ringen, så vill jag gifta er med min far. Han är ej så nogräknad, och jag är van vid stjufmödrar.

– Kom ihåg er själ! Sådana tankar äro som stenar uti en lastad båt, och med sådana ord blir ni aldrig frisk! förmanade vårdarinnan allvarligt, nästan strängt. Hon såg väl, att det hårda hjertat var långtifrån böjdt.

Åter försökte den sårade le, men han kunde icke.

– Mitt hufvud värker, klagade han.

Vårdarinnan gick ut att hämta kallt vatten. I yttre rummen mötte henne en ung bonde, som begärde att få tala vid grefven.

– Säg mig ert ärende, så vill jag framföra det, svarade Mora från Östanlid.

– Jag kan komma tillbaka en annan gång, menade bonden. – Det är något förloradt, som jag vill gifva grefven igen.

– Är det en ring? frågade bondqvinnan, med denna plötsliga ingifvelse, som var henne så egen.

– Ja, det är en ring, sade bonden förundrad.

– Så gif mig den! Grefven har nyss talat derom. Han längtar efter sin ring, han tänker dag och natt uppå den. Men den är honom icke nyttig.

Jonas Bertila skakade på hufvudet. – Jag känner er icke, sade han, – och det skall vara något underligt otyg med den gamla kopparbiten. Jag ger honom åt ingen annan, än grefven sjelf.

Vid dessa ord slog bondqvinnan tillbaka duken, som betäckte hennes panna och blottade ett ansigte af så mycken ädelhet och höghet i blicken, att Jonas ofrivilligt kände åt, om han glömt mössan på hufvudet.

– Ser jag ut att kunna bedraga? frågade hon.

– Förlåt, sade Jonas. – Här är ringen, och eftersom grefven satt ut en belöning af 500 daler för den, som skaffar honom skräpet tillbaka, så var så beskedlig och säg honom, att han skänker pengarna åt Storkyro sockens fattiga. Icke för det att vi just ha några fattiga i Storkyro – tillade bonden knipslugt, – men det kan vara så godt att ha pengarna, om vi skulle råka få ett missvextår eller par.

– Helsa din mor, Jonas! sade bondqvinnan, mottog ringen, betäckte sitt ansigte och försvann genom närmaste dörr.

Jonas stod der mäkta förbluffad. Har jag gjort dumt eller klokt? Hvar har jag sett det der ansigtet förr? tänkte han vid sig sjelf, med en dunkel hågkomst från barndomsdagar. Men det kan vara det samma. Jag är glad att vara af med det rama9 trolltyget. Alltsedan jag hittade det på barberarens golf, har maran ridit ranka hvarenda natt på mitt sängbräde.

Mora från Östanlid stod undertiden i rummet bredvid, betraktande ringen, som engång hade så mäktigt ingripit i hennes eget öde. Hon hade då varit böjd att välsigna dess makt, och likväl, – hvem vågade säga, att det icke varit bättre för henne, om denna ring ännu legat begrafven i sanden, aderton famnar djupt under hafsytan på Wasa redd?

Hon hade knappt sett och aldrig burit ringen. Nu höll hon honom mot dagen. Hvad han var underligt hopfogad! Hur sällsam var ej hans matta glans! Och dessa bokstäfver, dem hon så ofta hört omtalas, huru läsliga syntes de icke ännu på ringens insida!

Hon ryste, då hon ihågkom Neptunus Gast. Var der verkligen någon sanning uti den hemska makt, som man tillskref denna obetydliga kopparbit? Var det sannt, att han redan fört många menniskor till timligt och evigt förderf? Och var det sannt, att hvar och en, som bar honom, kunde med ens förvandla olyckans mörkaste natt till lyckans ljusaste dag, ja, att i samma ögonblick han kom i en annan hand, förbyttes genast ett menniskoöde?

En underlig frestelse rann henne uti hågen. Hade icke den sårade derinne lofvat henne helt nyss att, i utbyte mot denna ring, gifta henne med – hennes make? Om hon nu räckte honom den efterlängtade klenoden, då hade hon ju sin stjufsons eget samtycke att återvända med alla en makas rättigheter. Eller om hon behöll ringen, skulle ej dess beprisade makt innan kort föra henne till målet för hennes önskningar, till en återvunnen lycka, till försoning och frid? Hon kämpade ett ögonblick hårdt emot frestelsen. Nästa ögonblick ryste hon åter för de onda ingifvelser, hvilka tycktes nästan magnetiskt utströmma från denna demoniska ring.

Mora från Östanlid stod ännu fördjupad i dessa tankar, när hon hörde en röst bakom sig – den röst, som af alla stämmor på jorden trängde djupast till hennes hjerta. Det var hennes makes, det var grefve Carl Victor Bertelskölds röst.

– Hur är det med grefven? Lefver han än? frågade den darrande rösten.

– Han lefver, svarade bondqvinnan knappast hörbart och stödde sig emot fönsterbågen, för att icke sjunka till golfvet.

– Är han så återställd, att han utan fara kan återse sin far? frågade grefve Bertelsköld otåligt, utan att fästa någon uppmärksamhet vid den okända qvinnans rörelse.

Hon fick några sekunder att återvinna fattningen. – Ja, hviskade hon. – Med det vilkor, att ers nåd icke säger något, som upprör eller bedröfvar honom; ty han är ännu ganska svag.

– Det är bra; jag skall vara försigtig, svarade grefven och inträdde i kabinettet.

Hans okända maka följde honom med tysta steg. Der var en skärm för hörnet; ingen bemärkte henne. Hon hörde, hon såg allt, med sitt hjerta långt mer än med öga och öra. O, huru hade icke hennes ungdoms älskade åldrats på dessa tio månader, sedan de sist sågo hvarandra! Hvad hans hår hade blifvit grått! Hvad hans kind hade blifvit blek! Huru hans fordom stolta hållning nu blifvit lutande! Huru hans milda blå ögon glänste matta mot förr! Men hon älskade honom ändå, ja hon kände att hon älskade honom mera än någonsin förr, ty hon hade gjort honom sorg, hon, som dock hade svurit att vara hans lefnads glädje!

Återseendet mellan far och son var varmare, än deras osedda vittne vågade hoppas. Fadren glömde allt för glädjen att återfinna i lifvet sin förstfödde; sonen kände ett behof af kärlek, som han aldrig erfarit förr.

– Min far, sade Bernhard, – jag har djupt förolämpat er ...

– Vi skola tala derom, när du blir frisk, sade grefven. – Försynen har sändt oss dessa pröfningar, för att straffa och förbättra våra stora brister: din stolthet, min svaghet. Jag har skyndat till Stockholm, för att rädda allt, som är mig kärt i lifvet: min förlorade maka, mina båda söner och vår familjs heder. Jag kommer icke med min makt, utan med Guds makt, som jag känner inom mig. Det får icke mera vara mörker och hat omkring oss. Vi skola alla, alla tillbedja den Allsmäktiges nåd!

Grefve Carl Victor Bertelsköld var ädel och stolt i detta ögonblick. All den omanliga svaghet, som för en tid hade skuggat hans rättänkande, i grunden högsinta karakter, tycktes nu, när han var så nära att förlora allt hvad som fästade honom vid lifvet, vara med ens försvunnen. Han stod der manlig och högrest, fast besluten att kämpa emot sitt öde och rädda de sina.

Hvad han är vacker! hvad han är vacker! tänkte hans osedda, okända maka uti sin gömda vrå och var färdig att kasta sig i hans famn och kyssa, som förr, hans älskade grå lockar och hans höga, milda, af bekymren fårade panna.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 hotelet – hotel eller hotell: en förnäm persons residens, privatpalats.

2 Serra tri – bevars! förvrängning av vars herra tre, Vår Frälsares trä (korset).

3 reglor – parallellform till regler.

4 kreverat – dött.

5 snäppare – instrument för åderlåtning.

6 sätta klippingen till – sätta livet till; i svenskan i Finland förekommande uttryck.

7 kurage – oförsagdhet.

8 Krusa – tveka.

9 rama – onda, farliga.

6. Kampen om en menniskosjäl.

Den dagen, när Mora från Östanlid satt endast några steg från sin förlorade make, som ej anade hennes närvaro, och när det blott berodde af henne sjelf att kasta sig i hans öppna famn och blifva mottagen med glädjetårar, den dagen kom frestaren till henne så mäktig, som han sällan nalkas ett qvinnohjerta. De försåtliga tankarna återvände med en fördubblad styrka. Gå, sade frestaren; gif dig tillkänna, gör slut på din bittra sorg! Fruktar du ännu din stjufsons hat? Dåraktiga, äger du icke konungens ring? Vet du icke, att dig lyckas numera allt? Ingen önskan så djerf kan uppstiga i ditt hjerta, att han ej genast fullbordas, och dessutom, har du glömt, att Bernhard lofvat återskänka dig okänd åt din man, om du återger honom ringen?

Hvilken lockelse! Hvilken hård strid! Men den arma, förskjutna qvinnan gaf icke vika. Hon förstod, att hennes tid var icke kommen ännu. Ringen brände på hennes hand, och hon förstod, att han möjligen skulle hafva blifvit hennes skyddslings timliga räddning, men desto vissare hans eviga undergång. Hon satt orörlig och tyst och hörde de båda männen, far och son, samtala om henne.

– Jag vill gå till lifmedikus Dalberg1 och tacka honom för hans omsorg om dig, sade grefven.

– Gör det, min far, och tacka honom för hans utmärkta omsorg att förpassa mig till odödligheten, svarade Bernhard i sin gamla gäckande ton. – Men om min far vill tacka den, som qvarhållit mig på jorden, så tänk på någon belöning åt en finsk hexa, som varit min sköterska. Jag tycker icke om hexor, men Mora från Östanlid är ett sällsynt undantag, ty hon ensam har ansett mig värd att lefva, när alla ansågo mig värd att dö.

– Jag skall icke glömma att gifva henne en passande belöning, svarade grefven och steg upp för att gå, ty besöket fick ej blifva långt.

I det han gick, blef han varse Mora från Östanlid, som förgäfves dolde sig längst bakom skärmen.

– Är det ni, som vårdat min son? frågade han.

Hon nickade stum och med duken djupt öfver pannan.

– Jag tackar er, sade grefven. – Haf fortfarande vård om honom, och ni kan räkna på min erkänsla. Tag detta till en början som bevis deruppå!

Och vid det han tryckte ett guldmynt i hennes hand, kände han handen darra.

– Ni har vakat för mycket, ni behöfver taga er någon hvila, fortfor grefven med ett flyktigt deltagande och gick.

O, tänkte den qvarblifna vid sig sjelf, om han stått framför mig i den djupaste förklädnad och jag hade tryckt hans hand och kännt den darra i min, – jag skulle genast hafva igenkännt honom!

Efter denna dag förgingo flera. Grefve Bernhards krafter tilltogo, och tiden begynte att blifva honom lång.

– Skaffa mig en fransysk roman! sade han till sin vårdarinna i befallande ton.

Hon gick och återkom med en bok, men det var icke en fransysk roman, det var Thomas af Kempis2. Och hon satte sig att läsa högt ur boken.

– Hvad? sade den sårade uppbragt. – Vågar ni drifva gyckel med mig?

Men hon fortfor att läsa:

»Min Gud, se till mig, och var icke långt ifrån mig! Onda tankar äro i mig uppstigne, och stor förskräckelse plågar min själ. Huru skall jag dem oskadd öfvervinna?»3

»Jag vill gå framför dig, säger Herren, och förnedra de stora och herrliga på jorden. Jag vill öppna ditt fängelses portar och uppenbara dig fördolda ting.»

Grefve Bernhard öfverilade sig icke lätt, men nu betogs han utaf en häftig vrede. På nattduksbordet vid bädden låg en psalmbok med trädpermar och messingsknäppen. Han fattade boken och slungade den så våldsamt mot sin vårdarinna, att blodet strömmade ur hennes näsa och mun.

Hon vände sig bort, för att aftorka sitt ansigte, och fortfor derpå så lugnt, som om ingenting förefallit:

»Herre, gör med mig som du sagt hafver, och alla onda tankar skola fly för ditt ansigte. Se, jag är icke värd din tröst och den omsorg du hafver om mig. Jag hafver mycket syndat, och all min begärelse har stått till jordiska ting. Jag har förhäft mig högre än himmelen och måste förnedras till jordens djup. Allt hvad i mig är, det är synd och mörker, der icke din heliga ande gör mitt mörker ljust. Herre, misskunda dig öfver mig, och upplys ditt ansigte öfver mig! Näps4 vädren och stormarna! Säg till hafvet: var stilla! och till nordanvinden: blås icke! så varder det stilla lugnt.»

– Galna käring med sin eländiga munkpredikan! mumlade den sjuke och vände sig mot väggen, för att ej höra henne.

Men hon fortfor att läsa:

»Min son, säger Herren, försaka dig sjelf, så finner du Mig! – Herre, huru ofta skall jag försaka mig, och hvaruti skall jag försaka? – Alltid och allestädes, i det lilla och i det stora. Jag tager intet undan, utan i allt vill jag finna dig blott och bar. Huru kan du eljest vara min och jag din?»

»Jag hafver ofta sagt dig och säger det åter: öfvergif dig sjelf, försaka dig sjelf, så får du smaka mycken inre frid. Gif allt för allt; tag intet undan; fordra intet igen; håll dig till mig allena, så vill jag vara din. Och ditt hjerta skall blifva fritt, och mörker skall icke mera öfverväldiga dig.»

Efter en stund slog läsarinnan boken igen, ty den sjuke behöfde hvila. Men dagen derpå begynte hon åter.

Grefve Bernhards öfverilning hade blifvit ett mäktigt medel att påskynda förändringen i hans inre. Hade han icke, mot sin vana, så groft förhetsat sig, skulle han måhända icke fördragit så mycken envishet. Men nu blygdes han för sitt förhastande, och för att i någon mån godtgöra det, beslöt han att denna gång hafva tålamod. Efter denna läsning följde en annan och så åter en annan, dag efter dag. Mora från Östanlid lemnade honom icke en dag åt hans fordna tankar. Hans första afsmak för munkens predikan, som han kallade det, begynte småningom gifva med sig. Han erkände nu, att der fanns något godt, fastän »med en odräglig öfverdrift». Mot hans vilja öppnade sig för honom en helt ny verld af föreställningar och försakelser, hvarom han aldrig haft någon aning, och den obeskrifliga, aldrig förut erfarna känslan af Guds närvaro verkade förunderligt långt i afgrunderna af hans själ, än med en öfverväldigande ånger och förödmjukelse, än med en försmak af tröst, som liknade den välgörande svalkan af en ljuf sommarvind öfver hans brutna, fridlösa, oroliga samvete.

En dag kom den gamle grefven tillbaka, medan Mora från Östanlid, som vanligt, satt tyst bakom skärmen. – Jag har goda nyheter, sade grefven med ljusnad panna. – Paul lefver och är nästan återställd från sin blessyr. Han har skrifvit till mig, och jag har besökt honom i hans bostad hos en hofjägare vid namn Grenman. Så snart han får tillstånd att gå ut, vill han besöka dig, ifall han blir mottagen. Han har sjelf bedt derom.

– Han är välkommen. Der flyter dock ädelt blod i hans ådror, svarade Bernhard, rörd mot sin vilja.

– Ja, sade grefven allvarsamt, – der flyter ett ädlare blod, än mitt och ditt, och det är hans mors.

Bernhard teg. Det var den hårdaste af alla hårda nötter, som vexte bland törnena i hans själ.

– Min far, sade han till hälften undvikande, – jag vill påminna mig, att min stjufmor fordom brukade läsa högt för er. Hvilka böcker var det?

– Oftast bibeln. Stundom äfven Tessins bref till Gustaf III som prins5, eller andra lärorika verldsliga böcker. Men näst bibeln, läste hon helst Johan Arndt6 och Thomas af Kempis.

– Hvad tycker ni om Thomas af Kempis? Är han icke för sträng?

– Han fordrar endast hvad alla kristliga lärare fordra: hjertats fullkomliga försakelse och hängifvenhet åt Gud.

– Men det är ju omöjligt. Icke kan en menniska kasta ifrån sig hela sitt förra lif och börja, såsom ett barn, en ny tillvaro.

– Icke af egen kraft. Men för Gud är intet omöjligt. Hvarföre frågar du detta?

– För det att ... skratta blott icke, det är sjukdomen som gjort mig nervös. Den finska hexan, ni vet, hon läser ofta för mig ur den gamla munkens bok. Jag blir dervid så underlig, ja superstitiös7, uti hågen. Det förekommer mig stundom, som vore jag den störste missdådare jorden bär, och som hade okända makter skickat en engel från himmelen att leda mig på en bättre väg. Det måste vara af sjukdomen. Icke sannt, min far, det är ju ridikylt8, det der, af en f. d. filosof9 och ambassadör i Madrid?

– Om något är löjligt, svarade grefve Carl Victor Bertelsköld med värdigt allvar, – så är det vår tids anspråk att vilja nedrycka den allsmäktige Guden ifrån hans eviga thron och upplösa kristendomen i torra sedereglor. Våra fäder tänkte icke så. När jag var barn, brukade min mor ofta berätta för mig, huru min salig far, efter sin store konungs föredöme, aldrig drog ut under sina många fälttåg, utan att ständigt bära sin bibel med sig och dagligen läsa deri. Jag sjelf har tjent under prins Eugène10 och sett mången göra på samma sätt. Ännu aldrig har en adelsmans sköld blifvit fläckad af lefvande Guds ords kunskap, men väl ofta af motsatsen.

Grefve Bernhard teg, men det förborgade fröet i hans innersta började gro. När hans far bortgått, framkallade han Mora från Östanlid.

– Qvinna, sade han plötsligt, – jag vill se ditt ansigte.

Hon förskräcktes och steg tillbaka. – Det kan ni icke, nådige herre, svarade hon. – Ett löfte ...

– Hör mig, fortfor grefven. – Jag blygs att tillstå det, men jag är stundom susceptibel11 för inbillningar, lättrogen, vidskeplig, hur ni vill kalla det. Hvem är ni? Hvad vill ni mig? Jag känner er icke; ni ser ut att vara en fattig bondqvinna, men det är något hos er, som motsäger er drägt.

– Om ers nåd frågar mig mera, går jag min väg.

– Nej, stadna! Näst min mor, som jag knappast mins, är ni den enda qvinna i verlden jag någonsin högaktat. Ni är icke den ni säger er vara. Om det finns goda andar, som beskydda menniskorna, så måste ni vara min skyddsande. Aftäck ert ansigte; jag är icke värd att se ett väsen af högre ursprung, men det skulle göra mig godt. Jag skulle lära mig tro.

– Tro på Gud och icke på menniskor! Jag är ingen engel, jag är hvad jag synes, en fattig qvinna, full af svaghet och brist. Den dag ni med handling, och icke allenast med ord, bevisat att Guds nåd fått insteg uti ert hjerta, då, men icke förr, vill jag aftäcka mitt ansigte. Ni är nu utom all fara och kan umbära mig. Jag lemnar er derföre. Men om ni vill, skall jag stundom återkomma, för att läsa för er.

– Nej, lemna mig icke! Ni har bevisat mig den största välgerning en dödlig kan bevisa den andra. Ni har återgifvit mig kropp och själ.

– Farväl. Jag skall återkomma. – Det är tid att jag går, ty han anar redan för mycket, tänkte Mora från Östanlid, när hon gick.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lifmedikus Dalberg – Om Nils Dalberg (1736–1820) upplyser artikeln i Svenskt biografiskt lexikon att han »litade mycket på naturen och icke var någon vän av tidens missbruk av medikamenter och våldsamma kurer» (C. D. Josephson, »Nils Dalberg»).

2 Thomas af Kempis – Thomas a Kempis (1380–1471), tysk-nederländsk mystiker, andlig författare och företrädare av väckelserörelsen devotio moderna som betonade vikten av att efterlikna Jesu liv.

3 »Min Gud, se till mig, […] oskadd öfvervinna?» – Detta citat och de följande är förmodligen ur en översättning av De imitatione Christi (»Om Kristi efterföljelse»), en anonym uppbyggelseskrift från 1400-talet som tillskrivits Thomas a Kempis.

4 Näps – stilla, dämpa.

5 Tessins bref till Gustaf III som prins – Carl Gustaf Tessins brev med sedelärande fabler till kronprinsen utkom 1756 i en för allmänheten avsedd upplaga med titeln En gammal mans bref, til en ung prints; Topelius ägde den nya upplagan från 1785 med titeln En gammal mans utvalda bref til en ung prins (Museiverkets katalog över Topelius boksamling).

6 Johan Arndt – Johann Arndt (1555–1621), tysk luthersk författare till flera uppbyggelseskrifter som fick stor spridning under 1700- och 1800-talen.

7 superstitiös – full av vantro.

8 ridikylt – löjligt, löjeväckande.

9 filosof – här: anhängare av upplysningen, person obunden av fördomar.

10 prins Eugène – François Eugène (1663–1736), prins av Savojen-Carignan, österrikisk fältherre och statsman.

11 susceptibel – mottaglig.

7. Två qvinnors kärlek.

Paul Bertelsköld satt en afton vid fönstret i det lilla jägarehuset och såg med längtande blickar ut emot vårens första grönskande gräs. Det var snart två veckor, sedan hans mor lemnat honom. Hon hade dagligen skrifvit till honom och fått svar om hans helsa; men hon hade förbjudit honom att upptäcka1 hennes härvaro för hans far. Emellertid hade grefven tillfälligtvis träffat Grenman, som ej haft hjerta att dölja för honom sonens vistelseort. Paul återsåg sin far med tillgifvenhetens känslor uti sitt varma hjerta; det var icke hans fel, att halfva hemligheten var röjd. Han hade lydt sin mors önskan; för honom fanns intet på jorden så heligt, som hans moders bön.

Småningom förbättrades hans helsa, och han hade fått öppna sitt fönster, när middagssolen lyste varm på rutorna. Men nu var det qväll, luften var sval, och Paul hade likväl glömt att stänga sitt fönster. Han såg skuggorna af trädens stammar falla allt längre öfver den ännu späda, sammetslena gräsvallen, och solen sjönk i vester bakom de aflägsna, otydliga taken af Sveriges hufvudstad.

I dess ställe gick fullmånen upp och belyste den idylliska tafla, som utbredde sig framför Pauls fönster och om hvilken ännu icke Bellman sjungit, huru

Brunnsvikens bölja klar

I vattrade vågor sig drar.2

Paul betraktade den glittrande pelaren af månskimret på den nyss isfria viken. Det var så ensligt, så tyst, så sorgset och så ljuft, så glädtigt ändå. Det var en aning om vår, som spelade i flyktiga neckdansar3 öfver den blanka vattenspegeln. Hvem stafvade dessa runor, hvem läste dessa glimmande, silfverblinkande, ljudlösa ord?

Paul var en svärmare, som alltid läste någonting bakom tingens yta. Han tyckte sig stå naturens hjerta nära. Han förstod hennes tysta språk. Han var sorgsen, och han var glad, liksom månskenet i qvällen. Han läste i vågskimret hela sitt lif.

På engång förmörkades månpelaren uti sjön, och en lätt skugga tycktes glida deröfver. Skuggan försvann, och allt var åter som förr. Var det en båt på viken, eller var det Neckens dotter, som dök ett ögonblick upp uti vågskimret?

Snart derpå sågos tvenne gestalter likasom uppstiga ur sjön och närma sig jägarehuset. Än doldes de af träden, än skredo de åter fram i månskenet, och Paul såg, att det var två fruntimmer. Det var sannolikt de, som låtit ro sig i båt öfver viken.

När de kommo närmare, sade den ena till den andra: – det är här! – och den ena blef stående liksom på vakt, medan den andra gick framåt emot det öppna fönstret.

– Är det ni, grefve Bertelsköld? frågade en icke obekant stämma på fransyska, och rösten darrade märkbart. Det ovissa månskenet föll på markisinnan Egmonts intagande ansigte, och sjelfva den rodnad, som hastigt begjöt hennes kinder med purpur, syntes i denna belysning blek som en vålnads.

– Ni här, madame! utropade Paul, i hög grad bestört öfver denna oväntade syn.

– O hvad jag sökt er, hvad jag sökt er i fyra långa veckor! fortfor den lifliga fransyskan med låg röst. – Jag borde hata er, ja afsky er, otacksamma menniska, för det ni så länge lemnat mig utan en rad om ert lif eller er vistelseort! Men dertill är nu icke tid. Jag har en sak af större vigt att anförtro er, och det gläder mig att jag ej kommit för sent. Först i qväll har jag lyckats att utspana er tillflyktsort, och jag ville ej försumma en enda minut.

– Hvad ni är god, madame! svarade Paul med sitt lättrörda hjerta.

– Finns ej en plats, der vi kunna samtala utan vittnen? Dessa skuggor förskräcka mig, och jag fruktar att någon är gömd bakom trädens stammar! fortfor markisinnan, med en skygg blick på den halfdunkla parken.

– Om ni ville stiga in i mitt lilla rum, yttrade Paul, förlägen och rodnande, ty han var icke beredd på ett sådant besök.

– Ja, ja, visa mig ingången! hviskade den sköna fransyskan, med en gest af brådska och oro.

Paul visade henne trappan och emottog henne strax derpå i sin kammare.

– Hvad tänker ni om mig? sade markisinnan, i det att hon uttröttad sjönk ned på en simpel trädstol.

– Madame ...

– Ja, ni med edra styfva seder och er konvenans, hvad tänker ni om en person, som denna tid och på detta sätt intränger till er?

– Jag är tacksam derför, svarade Paul oskyldigt.

– O, jag ber er, förstå mig rätt! Var öfvertygad derom, att endast de mest vigtiga skäl kunnat förmå mig ... Men det är detsamma. Ni liknar icke andra hjertlöse män. Ni är den ende, till hvilken jag kan tala med fullt förtroende. Ert räddade lif är åter i fara, min herre!

– Åh, madame, min blessyr är läkt ...

– Förstå mig rätt. Jag har besoldat4 trettio af polisens bästa spejare, för att uppsöka er, och de ledde mig på villspår till Upsala. Jag reste dit ...

– För min skull!

– Jag ville se den ryktbare Linné. När jag kom tillbaka, fick jag veta, att en spansk kammartjenare hos er bror kände er vistelseort och låtit undfalla sig hotelser emot er. Jag lät vidare utforska honom, och för knappt en timma sedan erfor jag, att han hvarje natt beväpnad lurade i parken vid Brunnsviken, i afsigt att döda er. Intet ögonblick var att förlora. Jag utskickade folk, för att bevaka parken, och skyndade sjelf att underrätta er om faran. Det är er brors hat, som gått miste om ett offer och vill godtgöra sin försummelse.

– Nej, det är omöjligt. Min bror ligger farligare sårad än jag, och min far har sagt mig, att han förändrat tänkesätt.

– Er far kan ha misstagit sig, och en sårad fiende kan betjena sig af en frisk arm. Ni är intet ögonblick säker, och derföre måste ni genast följa mig härifrån.

– Förlåt mig, det kan jag icke.

– Hvarför icke?

– Det vore fegt att fly en kanske inbillad fara, och jag vill ej såra den ärlige jägaren, som gifvit mig en fristad hos sig.

Markisinnan stod upp, afkastade sin sammetskappa och satte sig vid fönstret, der månskenet föll på hennes bleka ansigte och återspeglades sällsamt i hennes små, bruna, glänsande ögon.

– Ni kan icke? upprepade hon. – Nåväl, då stadnar jag qvar hos er.

– Madame! ... stammade Paul bestört.

– Och ni tror, ni otacksamme, att jag än en gång skulle lemna er och förlora er, kanske för alltid! Anar ni då icke hvad jag lidit under dessa evighetslånga veckor, då jag ej visste, om ni var lefvande eller begrafven? Och ni tror, att jag än engång vill långsamt pinas till döds, för att den hederlige jägaren ej må bli ledsen på er, eller för att någon kunde förebrå er att ha flytt för en lönnmördare! O, min herre ... det är ett ganska vackert månsken i afton!

– Man skall sakna er ...

– Ni bor ej illa, ni har en rätt vacker utsigt. Superba popplar derborta. Jag ber er, inkommodera er ej5, jag kommer att trifvas rätt väl.

Paul kände något inom sig, som liknade en tredjedel vrede, en tredjedel bäfvan och resten förtjusning.

– Nej, sade han, – jag vore den otacksammaste varelse på jorden, om jag tilläte er att blottställa er så för min skull.

– Således följer ni mig?

– Nej, madame. Ert rykte ...

– Än sen? Bryr jag mig om mitt rykte? Hvad är ett rykte? Lögn. Men jag föraktar lögner, min herre. O, det är sköna saker, som man redan berättat om mig! Låt dem berätta en fabel till; det är mig likgiltigt. Ni följer mig icke, och jag lemnar er icke. Alltså förblir jag här på denna plats till i morgon bittida. Hvarom skola vi konversera? Hvad tycker ni t. ex. om Stockholm? Rätt mycket is, eller hur?

– Herminie! utropade Paul utom sig och fattade hennes hand.

– Det sägs, att ni ha ett slags sol om sommaren. Er måne är afskyvärdt melankolisk. Han gör oss alla bleka som spöken. Vore ej de der svarta lockarna, skulle ni se ut som en marmorstaty. Tillåter ni, skall jag ordna dem à l’antique6. Jag vill föreställa mig, att vi äro vålnader från förgångna sekler, som återkommit till jorden, för att besöka fordna favoritplatser. Hvilka voro vi förr, medan vi lefde på jorden? Jag var – låt se! Cecilia Wasa. Och ni, hvem var ni? Grefven af Hoya.7 O, det är skönt att vara död, när man har sällskap i grafven!

Paul kysste den fina, snöhvita handen. Månen sken på hans svarta hår, och man hörde popplarna derute susa för nattvinden.

– Det måste vara ljuft att älska efter döden, isynnerhet om man aldrig funnit kärlek i lifvet, hviskade den sköna fransyskan i drömmande vemod.

– Hvem skulle ej älska er, Herminie! Hvem skulle ej med glädje dö, för att göra er lycklig!

– Men lefva, Paul? Finns då ingen, ingen på vida jorden, som vill lefva för mig?

Och hon sjönk med det vackra, lockiga hufvudet mot hans bröst.

Då öppnades dörren sakta, och in trädde med tysta steg en qvinna i bonddrägt. Obemärkt gick hon fram till den knäböjande ynglingen, som tryckte till sina läppar markisinnan Egmonts venstra hand, hvilken hon ej drog tillbaka, medan den högra låg på hans skuldra och hennes glänsande blickar tycktes helt och hållet försjunkna i hans betraktande.

Ett moln for öfver månen, och det var nästan mörkt i rummet. Mora från Östanlid – ty det var hon – lade sakta sin hand på ynglingens hufvud och hviskade: – Paul!

Paul och markisinnan sprungo båda upp på en gång. Om ej skuggan fallit så dunkel, hade man kunnat se bådas kinder öfvergjutna af en glödande rodnad.

Men hos markisinnan följde intryck och ord så snabbt på hvarandra, som knallen efter blixten. I ögonblicket fick svartsjukans demon makt öfver henne, och hon sade med en dolkudd i hvarje ord:

– Hör ni icke, min herre, att er älskarinna nämnde ert namn? Jag förstår nu, hvarföre ni ej kan följa mig.

Rummet ljusnade. Mora från Östanlid hade blottat en blindlykta, som hon hållit dold, och tände en lampa.

– Markisinna Egmont, sade Paul, – jag har den äran att för er presentera min mor, grefvinnan Bertelsköld. Min mor, jag bönfaller om er vänskap för denna ädla, aktningsvärda dame, som hitkommit, för att beskydda mig mot ett befaradt försåt.

– Jag tackar er, madame, för er godhet emot min son! yttrade grefvinnan med lugn värdighet, räckande henne handen. – Edra farhågor voro grundade: kammartjenaren José har nyss blifvit häktad af ert folk ej långt härifrån. Ert besök har kanhända räddat Pauls lif, och det var vackert, det var ädelmodigt af er. Jag kan icke missförstå er, madame!

Markisinnan Egmont förstod att uppskatta den fina grannlagenheten8 i dessa ord. Hon tryckte sin förmenta rivals hand och yttrade med en förlägenhet, som klädde henne obeskrifligt: – Jag tackar er att ni förstått mig rätt, och på edra ord skulle jag ha igenkännt er utan presentation. Jag är mycket lycklig att ha gjort er bekantskap, madame, och när ni är här, har jag ej mer något skäl att darra för grefve Paul. Jag öfverlemnar omsorgen om hans väl åt den bästa hand, som äfven dertill har närmaste rätt. Farväl, min grefvinna; farväl, herr grefve! Au revoir9.

– Farväl, markisinna! – Jag kom i tid! tänkte Mora från Östanlid vid sig sjelf.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 upptäcka – avslöja.

2 Brunnsvikens bölja […] vågor sig drar. – Ur Fredmans Epistel nr 80 »Angående Ulla Winblads Lustresa til Första Torpet, utom Kattrumps Tullen», som sannolikt är författad 1789 eller 1790 (Bellman, Fredmans epistlar 2 1990, s. 338).

3 neckdansar – näckdanser, möjligen krusningar på vattnet tolkade som den dansande näckens spår.

4 besoldat – betalat.

5 inkommodera er ej – låt mig inte störa.

6 à l’antique – (fra.) enligt antikt mode, på antikt sätt.

7 Jag var […] Cecilia Wasa. Och ni, […] Grefven af Hoya. – Gustav Vasas dotter Cecilia (1540–1627) blev inblandad i en skandal när hon 1559 ertappades med sin svåger greve Johann av Ostfriesland (1538–1591). Johan av Hoya var också tysk greve, men var gift med Gustav Vasas syster Margareta och dog redan 1535. Förväxlingen är oväntad, eftersom Topelius tidigare antyder att Cecilia Vasa och greven av Ostfriesland hade äktenskapstycke, de var »jemnlika i börd, snille och skönhet» (föreläsning 21/3 1864, ZTS XV).

8 grannlagenheten – taktfullheten.

9 Au revoir – (fra.) på återseende.

8. Frestaren i ödemarken.1

Utanför hufvudingången till Stockholms Storkyrka stod en söndagsförmiddag en äldre man i lång brun rock och den bredskärmade hatten nedtryckt öfver pannan. Han hade stått der länge i samma ställning; klockorna ringde, orgeln och psalmerna ljödo högtidligt derinne, men detta tycktes vara den brune mannen fullkomligt likgiltigt. Han rörde sig icke från stället; han tycktes knappt märka de flera hundrade, som gingo förbi honom. Han betraktade endast kryckan af sin massiva käpp, och kyrkogångarne kastade på honom misstrogna blickar, i tanke att han ej var rätt klok.

Men i kryckan af hans käpp var en helt liten dosa infattad, och i denna dosa var en kompass, som mannen i bruna rocken uppmärksamt gaf akt på, hvar gång någon gick der förbi.

– I går pekade han nordost, och i dag visar han nästan rätt ned, men utan den minsta rörelse! mumlade mannen vid sig sjelf.

Gudstjensten närmade sig sitt slut, och folket begynte att strömma ut ur kyrkan. Plötsligt märktes en lätt darrning i nålen, men upphörde genast. En bonde gick förbi. Den brune mannen såg upp och sade: – Han har haft honom, men han har honom icke mer.

Emellertid blef bonden honom varse och vände sig om. Det var Jonas Bertila.

– God dag, doktor Weis! sade han. – Eller rättare, jag ger er god dag2. Vet ni, doktor, att min stackars morbror, den gamle Larsson, blef i går förd till dårhuset, och det är ni, som gjort honom galen. Jag råder er att göra honom klok igen, ty annars kan jag vittna något om er, som kunde innan qvällen bringa er i Rosenkammaren3.

– Jag skall göra er morbror så klok han kan blifva, om ni säger åt hvem ni gifvit hans ring, svarade doktorn.

– Hvilken ring?

– Den, som ni hittade i barberarestugan och sedan gaf bort.

– Jaså den? svarade Jonas med sin knipsluga min. – Den sålde jag för två styfver åt en kopparslagare vid Gråmunkegränd.

Doktorn skakade på hufvudet. – Ni har hört för mycket, sade han, – för att sälja en sådan klenod för två styfver. Säg mig åt hvem ni gifvit honom, och bestäm sjelf priset!

– Priset är ditt skägg, du inpiskade skurk! var svaret. – Derest du icke packar dig dina färde till qvällen, skall jag skaffa dig husrum på Hvita hästen*.

– Jag tackar er, sade doktorn kallt. – Vore jag hämdlysten, skulle jag kunna gifva er ett annat husrum. Men ni kan gå. Ni är ett kryp, som alla de andra.

Med dessa ord ställde sig den brune mannen åter vid kyrkdörren. Men knappt hade han kastat en blick på kompassen, innan man såg honom skifta färg, ty nålen var i den häftigaste rörelse.

– Hvilken? Hvilken? mumlade doktorn och tycktes vilja med ögonen sluka den utströmmande folkhopen.

Åtminstone fyrtio personer passerade på en gång förbi honom. Han följde denna folkskara, såg den dela sig vid närmaste gata och rådfrågade kompassen för hvarje steg. Nålen visade med oförminskad rörelse nedåt slottet, derefter åt Skeppsbron. Den brune mannen följde i samma riktning. Vid Skeppsbron lågo då, som ännu i våra dagar*, kullbåtar4 för deras beqvämlighet, som ville fara öfver strömmen till Kastellholmen, Ladugårdslandet eller Djurgården. Flera af båtarne blefvo nu upptagne af kyrkfolket. Den brune följde med.

I hans båt sutto, utom honom, två manliga och tre qvinliga passagerare. Båten lade till vid flera landningsplatser, och passagerarne smulades af5. Slutligen återstod endast en bondqvinna, och hon lät föra sig öfver till Djurgården. Men den brune, som observerat nålens riktning, hade stadnat med henne till sist och steg med henne på landningstrappan vid den nu så kallade Allmänna Gränd.

Qvinnan lemnade varfvet och båtmanstomterna till höger, gick förbi Hasselbacken, och tog af åt venster på en smal gångstig, som genom den öde, förvildade parken ledde direkt till Brunnsviken.

– Nordost, det är riktigt! sade den brune mannen vid sig sjelf och följde henne.

När de inkommit så långt mellan höjderna och de täta trädstammarna, att hvarje utsigt åt staden var försvunnen och ingen annan lefvande varelse syntes i närheten, än trastar och bofinkar i de halflöfvade topparna, påskyndade mannen sina steg och befann sig snart vid sidan af den vandrande qvinnan.

– Hvart gäller kosan? frågade han.

– Till mitt mål, svarade qvinnan, ej särdeles nöjd med det oförmodade sällskapet.

– Rätt svaradt, återtog den brunklädde. – Vi dödlige veta ej hvadan vi komma och hvart vi gå, men ett mål ha vi alla, – grafven. Är det dit ni går?

– Ja. Men ej för att stadna der.

– De finnas likväl, som påstå att atomen försvinner i det oändliga.

– De fara mycket vilse.

Hon förråder sig; hon är ingen bondqvinna. Godt, tänkte den brune vid sig sjelf och fortfor derefter högt:

– Vet ni, min vän, att ni är icke den, som ni synes vara. Ni talar ej som en bondqvinna.

– Hur skall jag tala?

– Ni är en person af börd och uppfostran. Ni går förklädd i hemliga värf.

– Tror ni?

– Jag är säker derpå. Er gång, er röst, ert tal, allt motsäger er drägt.

– Tänk hvad ni behagar.

– Det gör mig ondt, men jag tillhör hemliga polisen och är tvungen att arrestera er, om ni ej kan gifva mig ett öfvertygande bevis, att ni är stadd uti rätta ärender. Svär, att ni är en bondqvinna, och jag vill tro att jag misstagit mig.

Qvinnan betraktade honom ett ögonblick skrämd, men påskyndade sin gång och svarade icke.

Den brune såg sig omkring. Allt var tyst och öde i parken. Då grep han qvinnan i armen och yttrade hotande:

– Har ni så ondt samvete, att ni ej en gång kan svära på er oskuld, så måste ni följa mig till polisen. Man har der tjenliga medel att få sanningen fram. Hvad säger ni om ett par tumskrufvar till exempel? Men jag har medömkan med er. Svär blott, att ni är den, som er drägt utvisar, och icke förklädd, så vill jag låta er obehindrad fortsätta er väg.

– Jag är grefvinnan Bertelsköld och befaller er att släppa min arm! sade qvinnan, i det hon kastade sitt huckle tillbaka och betraktade honom oförfäradt med sina stora, mörka ögon.

Men den brunklädde kämpade här om sitt lifs högsta åtrå och var icke sinnad att släppa sitt säkra byte. – Det är således ni, sade han – som stått i avisorna och förlupit er man. Så mycket mera skäl har jag att föra er till polisen, derifrån ni troligen kommer att vandra direkt till spinnhuset6.

Qvinnan rodnade starkt, men teg. För denna skymf hade hon intet svar. O Bernhard, Bernhard! tänkte hon i sitt hjertas innersta.

– Ni inser således, fortfor den föregifne polismannen, – att det beror alldeles af mig, om alla Stockholms gatpojkar snart skola peka fingret åt er. Det gifves för er blott ett enda medel att undgå faran. Gif mig konungens ring, och ni är fri!

– Ni är ingen polis, ni är en röfvare! utropade qvinnan och försökte att rycka sig lös, men den brunkläddes hand höll henne qvar som i ett skrufstäd.

– Jag har kanske misstagit mig, sade han åter undfallande. – Har ni ej ringen, så behöfver ni endast svära derpå, och jag skall tro er.

– Ni vet väl, att jag bär den usla vidskepelsen hos mig, svarade qvinnan föraktligt, – annars skulle ni icke gång efter gång vilja locka den ifrån mig genom en mened. Men efter ni vet dess makt, så borde ni också veta, att alla edra hotelser äro vanmäktiga deremot. Ni skall hvarken kunna döda mig eller plundra mig; ni skall endast draga ofärd öfver er sjelf.

– Nåd! Nåd! utropade nu den brune mannen, i det han plötsligt släppte hennes arm och kastade sig på sina knän. – Ni har rätt, ni står under planeternas skydd, och jag kan ej röfva er skatt ifrån er, så länge ni ej sjelf förverkat besittningen derutaf. Men haf förbarmande med mig! Jag är en man, som utforskat alla naturens hemligheter, utom denna enda och största, som återstår mig. För att finna den, har jag genomsökt länder och haf, ja, uppoffrat hälften af mitt lif. Jag kan ej lefva utan denna klenod; dess blotta tillvaro omintetgör alla mina bemödanden, så länge jag ej är den, som äger och bär den. Gif mig derföre godvilligt ringen, och jag vill vara er slaf, er hund, jag vill öfverhopa er med lycka och guld, jag vill för er storma sjelfva himmelens portar.

– Om jag gåfve er ringen, sade bondqvinnan, – så skulle jag bryta mot första budet uti Guds lag7 och hafva er själ på mitt samvete. Men denna ring har redan anstiftat tillräckligt ondt i verlden. Derföre skall ingen mera bära honom, icke ens den, som han med arfsrätt tillhör. Jag vill uppbränna honom i eld, efter intet vatten förgör honom.

Vid dessa ord hade hon omedvetet lösgjort ringen ifrån sitt finger, och den brune mannen blef honom varse. Genast kastade han sig med raseri öfver henne, för att rycka klenoden till sig, och det skulle troligen ha lyckats honom, om hon icke i detsamma hade slungat det farliga smycket så långt hon förmådde ut i parken.

Den brune släppte henne strax och grep med brådska sin käpp, för att rådfråga kompassen och med dess tillhjelp leta sin skatt i det unga gräset. Denna rörelse missförstods af en man, som i detsamma närmade sig på gångstigen med hastiga steg. Han kastade sig på den brune, vred käppen ur hans hand och slog sönder dess krycka mot närmaste sten, så att skärfvorna af den lilla dosan kringströddes på marken.

Det var än engång Jonas Bertila.

– Ve, min stjernkompass! Allt är förloradt! suckade den brunklädde och sjönk tillintetgjord ned på tufvorna.

– Det var väl att jag gaf akt på den bofven vid Storkyrkan och såg honom följa er, sade Jonas till qvinnan. – Passpå, munsjör lurifax, tänkte jag vid mig sjelf, den der har ej godt i sinnet. Och så följde jag er i en annan båt, men den lade till vid varfvet, och sånär hade jag tappat er alldeles ur sigte, tills jag hörde er röst och såg den brune rackaren lyfta käppen. Vill ni, att jag skall daska duktigt om honom? Han kunde behöfva en bastu för morbrors skull och ett sqvättbad8 för er.

– Rör honom icke! Der ligger med honom någonting stort i stoftet, sade qvinnan allvarligt.

– Stort? Ja, om ni menar ett stort bofstreck, så har ni alldeles rätt. Hvad annat stort kan der ligga i gräset?

– Jo, sade qvinnan, – der ligger en hög, men bruten spillra af menniskoanden. Der ligger forskningen utan Gud!

Fotnoter till detta avsnitt

* Likasom Rosenkammaren, ett rum, der fångar pinades till bekännelse.

* I Fältskärns, icke i våra dagar. Sättarens anm.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Frestaren i ödemarken. – Topelius anspelar på Nya Testamentets berättelse om djävulen som frestade Jesus i öknen (Matt. 4, Mark. 1 och Luk. 4).

2 jag ger er god dag – jag struntar i er.

3 Rosenkammaren – tortyrkammare och fängelsehåla i Stockholm.

4 kullbåtar – rodd- och vevbåtar som sköttes av dalkullor och var allmänna transportmedel på Stockholms vattendrag från 1820- till 1860-talet; här anakronistiskt.

5 smulades af – (bildligt) steg av en och en eller i små grupper; SAOB har detta belägg av Topelius.

6 spinnhuset – straffanstalt för i synnerhet lösdrivande kvinnor.

7 första budet uti Guds lag – förbudet mot andra gudar.

8 en bastu […] och ett sqvättbad – en omgång stryk.

9. Första pröfningen.

– Si så der, nu börjar kära mor att bli fin, sade perukmakaren och hofsminkaren Cederberg till en bondqvinna, som infunnit sig för att anlita hans biträde. Cederberg hade lärt sin konst i Paris och varit anställd vid theatern i salig kungens tid. Ingen förstod heller bättre än han att omskapa folk, och under hans konstfärdiga hand hade den högresta, ännu blomstrande qvinnan med sitt svarta hår och sitt sköna uttrycksfulla ansigte blifvit förvandlad till en åttioårig Sibylla med tunnt, snöhvitt hår, fårad panna och infallna kinder.

– Nu skall gubben få stora ögon, när ni kommer för att spå honom i hand på hans namnsdag, – och känner han igen er vid eldsljus, så får ni kalla mig en konfektmålare. Men skyll icke mig, att jag målat er tretti år äldre, i stället för tretti år yngre. Med sådana ögon och sådana tänder hade ni likaså gerna kunnat omskapa er till en tjugu års tärna. Jag råder kära mor att räkna golftiljorna, när hon vill narra gubben, ty får kära far sigte på de der lanternorna i hufvudet på en åttiårig spåkäring, så skrattar han ut mig och hela min konst.

– Hvad skall det kosta? frågade qvinnan, i det hon med synbar motvilja såg sig i spegeln.

– Nio daler för målningen och nio i hyra för löshåret. Det är ett röfvarepris för tretti år till på nacken.

Den nya åttiåringen betalade, svepte sitt huckle öfver hufvudet och gick, men icke, som hofsminkaren trodde, till sin gubbe i Rospiggsqvarteren på Söder, utan åt norr till Drottninggatan. Der inträdde hon i ett stort hus under sitt antagna namn af Mora från Östanlid.

Det led emot aftonen, och grefve Bernhard Bertelsköld satt vid sitt skrifbord, betraktande ett papper som låg framför honom. Han var nu nästan återställd; äfven det sårade ögat kunde åter begagnas, och endast ett djupt ärr öfver venstra tinningen vanställde hans vackra panna. Men från hans läppar hade det fordna gäckande löjet alldeles försvunnit; han var blek och allvarsam; man såg, att han utkämpat hårda strider med de demoniska makterna i hans inre.

– Det var väl att ni kom, mora, sade han. – Jag behöfver styrka mig med min skyddsandes närvaro. Se här min ansökning, hvari jag begär afsked från alla mina befattningar vid hofvet och diplomatin.

– Har ni betänkt er väl? frågade den trogna vårdarinnan med låg röst.

– Jag har icke tänkt på annat nu i en veckas tid, svarade han. – Ni kan tro, att det sitter hårdt, när man skall rycka sig med roten lös ifrån hela sitt förflutna lif, för att börja ett nytt. Hundrade gånger har jag försökt att utgrunda en medelväg, der jag skulle på en gång tjena gamla och nya gudar. Men det går icke, mora, det går icke! Mina förra bekanta ha åter besökt mig och gycklat öfver mitt grubbel. Jag skulle icke i längden stå ut dermed, jag skulle blygas för dem och åter blifva densamma jag fordom var. Se, så svag har jag blifvit, mora, jag som trodde mig vara född till en jätte! Och derföre drager jag nu ett stort, svart streck öfver allt det förgångna, flyttar någonstädes på landet och egnar mig helt och hållet åt jordbruket. Gillar ni mitt beslut?

– Man skall kalla er en svärmare, en förryckt religionsgrubblare.

– Jag vet det. Men om jag icke aktar derpå, utan håller mig till Gud och mitt samvete, gör jag då rätt?

– Ni gör rätt deri.

– Det gläder mig, att ni är af samma tanke. Men vet ni, mora, jag har tunga bekymmer och mycket att godtgöra. Det politiska trasslet och markisinnan kan jag ställa till rätta. Med Paul är det icke heller så farligt; han är ung, han kan förlåta, och jag väntar honom till mig i afton. Men min stjufmor, ser ni, min stjufmor, hon kan aldrig förlåta mig.

– Anser ni henne för så hård och hämdlysten?

– Nej, men besinna hvad ondt jag gjort henne, huru dödligt jag förolämpat henne! Jag har drifvit henne bort från hem, make och barn; jag har skymfat henne mellan fyra ögon, skymfat henne i andras närvaro, skymfat henne inför hela Sverige i tidningarne. Hon vore ju mer än menniska, om hon kunde förlåta mig så blodiga oförrätter.

– Försök!

– Huru försöka? Hon finns ju icke. Ingen vet hvar hon är; åtminstone har jag ingen aning derom. Jag vill tillstå för er, mora, det fanns ögonblick, när jag inbillade mig, att ni kunde vara hon. Det är något i er röst och er vext, som påminner om min stjufmor. Men nästa ögonblick skrattade jag åt min dåraktiga inbillning. Nej, den högsta förlåtelse jag kan hoppas utaf min stjufmor, är att hon icke förbannar mig. Aldrig kan jag vänta, att hon skall kunna fördraga min åsyn, och derföre har jag ämnat köpa mig en egendom i Finland, för att lemna henne ostörd på Falkby. Hon skall känna sig tryggare, när der är ett haf emellan oss.

– Jag gillar ert uppsåt, men sättet bör ni lemna åt Gud och framtiden. Vill ni att jag skall läsa något för er?

– Gör det. Jag behöfver ljus, ty jag famlar i mycket mörker.

Och hon läste åter ur den tröstrika boken om det högsta goda, om frid och försonlighet, försakelse af sig sjelf och fullkomlig hängifvenhet åt Gud, hvarförutan ingen fast grund står att finna i denna verlden. Vid det att hon ännu läste, anmäldes grefvarne Bertelsköld, far och son.

– Se, sade mora från Östanlid, i det hon drog sig tillbaka bakom sin skärm, – nu nalkas er första pröfning. Kärleken klappar på er slutna dörr, och det beror på er att öppna eller stänga den.

Hon hade knappt uttalat dessa ord, innan Paul trädde in och gick med hastiga steg mot sin bror, likasom för att utan betänkande kasta sig i Bernhards armar. Men så starkt var intrycket af den bleka, magra gestalten vid skrifbordet och af den fruktan, den motvilja, Paul alltsedan barndomen kännt för sin äldre broder, att han stadnade orörlig och tvekande midt på golfvet.

Bernhard märkte det, stod upp och gick Paul några steg till mötes. Men äfven på honom verkade minnet af hans dödliga hat så våldsamt, att den redan framräckta handen sjönk och han stadnade tvekande och orörlig, likasom brodren, framför Paul.

Det var två stolta, strida strömmar, som skulle blanda sin forsande bölja; det var två brusande stormar, som skulle mötas att gå uti samma riktning. Ögonblicket var afgörande: ett förhastadt ord, en tvetydig min, och allt kunde vara förloradt. Ännu visste ingen med säkerhet, om de två skulle igenkänna hvarandra som bröder, eller vända sig från hvarandra som dödsfiender.

Då trädde den gamle grefven, deras far, till dem och sade allvarligt:

– Bernhard Bertelsköld, der står din bror Paul! Paul Bertelsköld, der står din bror Bernhard! Hvad Gud förenat skall menniskan icke åtskilja.

Mer behöfdes icke, för att smälta isen i brödernes hjertan; – den hade ju länge förut varit undergräfd af en varm sol, som belyst dem båda. Nu öppnade båda på samma gång sin famn, och i nästa sekund lågo de båda uti hvarandras armar.

Den tredje, som omslöt dem, var deras far. – Jag blygs ej att gråta, sade den grånade ädlingen, – när sjelfva himmelens englar måste gråta af glädje.

Den fjerde, – hon satt tyst, okänd och fördold, som en af dessa osynliga englar, hvilka bevittna den eviga kärlekens segrar på jorden, men hennes fröjd var den ödmjukaste och derföre den renaste utaf allas.

Hennes tid var icke kommen ännu.

– Och nu, sade Paul med hurtig min, i det han leende aftorkade perlor, klara som dagg, från de vackra, mörka ögonen, – nu skall allt blifva godt igen, nu skola vi dela med hvarandra all glädje och sorg i lifvet, och vårt nya förbund skall beseglas af ...

Han afbröt sig sjelf med en förlägen blick. Han visste ännu icke hvad han vågade tro om sin bror.

– Af vår mor! sade Bernhard raskt.

Det var första gången Paul hörde honom säga vår mor. – Jag tackar dig, sade han med en varm handtryckning.

– Och jag välsignar dig, min son, för den största seger en dödlig kan vinna: segern öfver sig sjelf.

– Min far, återtog Paul, ur stånd att längre dämma floden af sina känslor, – jag kan ännu icke säga er allt, men jag vet, att vår mor ej varit under sin frånvaro likgiltig för vårt väl, och jag hoppas att vår försoning skall återföra henne till oss.

– Det är också det hopp, som uppehållit mig under alla mina bekymmer, sade den gamle grefven, – och jag har inställt alla mina efterforskningar, för att låta hennes återkomst bero af hennes eget val.

– Om jag likväl gissat rätt! sade Bernhard eftersinnande. – Om min dåraktiga aning icke bedragit mig! Kanhända är återseendets glädje närmare än vi tro. Mora från Östanlid, jag har något att bedja er om!

Hon trädde darrande fram.

– Mins ni hvad ni lofvade mig? När jag med handling, och icke endast med ord, bevisade att jag icke är densamme som förr, då lofvade ni mig att blotta för mig min skyddsandes ansigte. Anser ni mig nu hafva uppfyllt det vilkor ni förelagt?

– Ni har börjat, hviskade hon.

– Då beror det på er att uppfylla ert löfte till mig.

Rummet var svagt belyst af den enda lampan på skrifbordet, ty Bernhards öga tålde ännu icke ett starkare ljus. Mora från Östanlid trädde fram uti halfdunklet och uppvecklade hucklet, som hon bar kring sitt hufvud. Paul darrade, ty han igenkände drägten; Bernhard bäfvade af samvetsförebråelser, och den gamle grefven betraktade uppträdet med stum förvåning.

Men när hucklet föll, sågo alla derunder gestalten af en åttioårig gumma med snöhvitt hår, fårad panna, vissnade kinder och nedslagna ögon.

Allas väntan var sviken, och det flyktiga hoppet förbytt i nedslagenhet. – Jag är en dåre, som kunde anse mig värdig att återse henne! utropade Bernhard Bertelsköld. – Men hvem ni ock är, okända, hemlighetsfulla varelse, min tacksamhet och min beundran tillhöra er för hela mitt lif!

Den åttioåriga svarade icke. Hon skyndade att åter dölja sitt ansigte och ilade ut med en törntagg i hjertat. – Hvad har jag gjort? suckade hon. – Min Gud, förlåt mig, ty det måste ha varit en synd; den fördolda rösten säger det tydligt inom mig. Du vet, min Gud, att jag gjort det i god afsigt, ty Bernhard står ännu tvekande vid portarna till ditt rike. Men jag har dock bedragit mina käraste ... o, det var ett förskräckligt ögonblick! Jag är icke född att bedraga ...

10. Konspiratören och handsekreteraren.

– Det går, ers majestät, det går! sade öfverste Jakob Magnus Sprengtporten en dag i medlet af1 Maj, när han på aftonen hade ett hemligt företräde hos konungen. – Min bror reser dessa dagar öfver till Finland, att förbereda affären, och något senare följer jag efter. Officerarne af Sveaborgs garnison äro till största delen Hattar, följaktligen missnöjde och beredde till hvilken förändring som helst. Jag tror mig genom dem kunna uppvigla garnisonen, och är saken i gång, så tror jag mig kunna ansvara äfven för lätta dragonerne i Borgå.

– Tror ni det vara så lätt att uppvigla finnarne? frågade konungen. – Jag har hört sägas, att den nationen är envis i allt, till och med i sin trohet.

– Just derföre, ers majestät. Om det finns en mera rojalistisk nation, än svenskarne sjelfva, så är det de finska björnarne der borta. Att vara regeringsformen otrogen, är nu för tiden detsamma som att vara konungen trogen. Och gäller det en liten intrig, finnas moyenger2 att få äfven det folket i rörelse. Det vet riksrådet Reuterholm bäst. Han har gjort ett mirakel, han har uppviglat mina beskedliga och sömniga rusthållare3 på Gammelbacka att tillställa en process emot mig4 inför ständerna, och detta har lyckats honom så väl, att jag är ruinerad, om ej ers majestät värdigas mottaga en mäktigare krona. Se der – tillade öfversten fint, – hvarföre jag måste vara rojalist af pur desperation, ifall jag ej vore det af öfvertygelse, och hvarföre ers majestät kan lita på mig som fästet på klingan.

– Och sedan är er mening ...

– Sedan är min mening att öfverföra de pålitliga trupperna på några fartyg af arméns flotta5, som ligger vid Sveaborg. En vacker afton landstiga finnarne vid Erstaviken här nära intill. Jag har mina utposter, fartygen signaleras, en mängd riksdagsmän och officerare, på hvilka man kan lita, skynda finnarne till mötes ...

– Men det vore ju att à tout prix6 kasta sig i finnarnes armar! Nej, min bäste baron, mina svenska trupper skulle anse detta som en brist på förtroende.

– Finnarne, ers majestät, äro enkom gjorde att brukas som kilar, hvilka man indrifver att spränga klossen, och sedan är det yxen, som fullbordar arbetet. Derföre bör man åt svenska trupperne reservera den egentliga coup de main7. Stockholms garnison är försigtigt prevenerad8 och marscherar om natten att möta finnarne.

– Men nätterna äro ljusa.

– Det förbannade ljuset, – jag ber om förlåtelse, – gör intet annat än konfusion. Men lyckligtvis finns ingen annan än Pechlin, som har ögon i hufvudet, och för honom skola vi hitta på någon utväg. De andra äro ej farlige, de draga nattmössan öfver öronen ända till näsan.

– Vidare!

– Sedan garnisonen gjort gemensam sak med finnarne, är bordet serveradt, och ers majestät inviteras underdånigst till taffeln. Det vill säga, att ers majestät har den nåden infinna sig vid landningsstället och harangera trupperna, för att sedan, i spetsen för dem, intåga i hufvudstaden. Här sätter sig ers majestät i spetsen för gardet. Rådet och Mössornas chefer arresteras, ständerna kallas genom härolder till rikssalen, och en ny regeringsform framlägges till deras stadfästelse. Det skall gå som en komedi. Slutet blir, som billigt är, ett giftermål mellan makten och kronan, och åskådarne applådera.

– Vet ni väl, min baron, att sådana komedier stundom sluta som sorgespel. Jag har som barn varit vittne9 dertill.

– Åh, ers majestät, det beror endast på att aktörerne ej komma af sig, och man skall sörja för en duglig sufflör. För resten är det icke min plan att sätta allt på ett kort. Man måste försäkra sig om någon af de södra fästningarne, t. ex. Kristianstad. För att undertrycka detta brottsliga uppror, sammandrager ers majestät en armé, och en konung i spetsen för en armé har en beundransvärd makt att öfvertyga folket om sina patriotiska tänkesätt.

Kung Gustafs stora blå ögon hvilade med ett eget uttryck af klok varsamhet10 på den djerfve ränksmidaren. Ännu hade han icke samtyckt till något, ännu hade han icke lagt sin krona och sitt rykte i en undersåtes händer.

– Jag vill tänka på ert förslag, sade han.

– Förlåt sire, medan trädgårdsmästaren sofver, vexer ogräset. Medan ers majestät tänker, finnas andra, som handla. Nu eller aldrig!

– Och hvem ansvarar för, att ni icke störtar riket i inbördes krig och drager olycka öfver er sjelf och mina trognaste anhängare?

– Hvem? Cæsars lycka och penningen, ers majestät. Jag behöfver mycket penningar.

– Nåväl, min baron, vill ni låna mig hundra dukater på mitt ärliga ansigte?

– Hundratusen, ers majestät, – om jag hade dem! Men i revolutioner, liksom i krig, är första vilkoret pengar, det andra pengar och det tredje återigen pengar. De måste anskaffas, om man ock måste mynta månsken. Har ej ers majestät någon sådan hexmästare? Jag har hört sägas, att fransmännen, likasom finnarne, kunna trolla.

– Voyons11. Jag vill försöka en besvärjelse.

– Ers majestät samtycker således?

– Till hvad då?

– Till mitt underdåniga förslag.

Kung Gustaf smålog. – Jag samtycker, sade han, – att icke följa edra rusthållares exempel och anställa en process emot er inför ständerna. I öfrigt kan ni vara försäkrad om min kungliga bevågenhet.

– Och fullmakt?

– Ja väl, att resa till Finland och uppköpa hästar för artilleriet.

– Jag tackar underdånigst och skall ställa mig ers majestäts nådiga vilja till efterrättelse.

Audiensen var slutad.

Han är ärelysten som modren och rädd som fadren, men jag skall skjuta honom framför mig som ur en kanon, tänkte Sprengtporten, när han gick.

Han är en svafveltråd som leder till krutdurken, men man måste se till, att ej allt springer i luften, tänkte konungen, när han afskedade sin djerfve och farlige undersåte.

Ringklockan rördes, och vakthafvande adjutanten infann sig.

– Kalla hit den unge mannen, som väntar på företräde.

Kort derpå inträdde Paul Bertelsköld, ännu blek af blessyren.

– Ert namn är Bertelsköld, son till grefven på Falkby?

– Ja, ers majestät.

– Student?

Paul bugade jakande.

– Hvad har ni studerat?

– Naturvetenskaper, historie och geografi12.

– Då har ni troligen ej vinlagt er om moderna språk?

– Något, ers majestät.

– Hvilka?

– Fransyska, tyska, engelska, italienska och ryska.

– En effet13, det är verkligen något. Hur har ni kommit på det infallet att studera ryska?

– Jag gjorde i Åbo bekantskap med en rysk desertör.

– Godt. Se här ett diplom på en rysk orden, som man tillskickat mig. Öfversätt det för mig.

Paul gjorde det, utan att stapla14.

– Det är bra, sade konungen småleende. – Man har sagt mig att ni har ovanliga kunskaper, och jag har ej kallat er hit för att undergå en examen. Är ni diskret?

– Om ers majestät täcks pröfva mig, vill jag ej vara mitt namn ovärdig.

– Ah, det finns många slags adelsmän. Er bror till exempel. Men kan ni bevara hemligheter, på hvilka ert hufvud beror, och mera än det?

– Jag kan gå i döden för hvad jag anser för rätt.

Konungen fixerade honom skarpt. – Och om ni icke anser något för rätt, hvad gör ni då?

– Jag afsäger mig ett förtroende, som jag ej kan motsvara.

– Huru? Ni är temmeligen positiv15, min unge herre!

– Jag kan ej dagtinga med mitt samvete, men jag kan ej heller svika min konungs eller någon annans förtroende.

– Vet ni, min vän, att man ej gör reflexioner i konungens tjenst. Man resonnerar icke, man lyder.

– Förlåt, ers majestät! Jag kan ej tjena på andra vilkor.

– Au diable16, hvad vill ni då jag skall göra med sådana tjenare? Gå er väg! Ni kan blifva scrodör17 vid riksdagen, ni som de andra, men i min tjenst duger ni ej.

Paul bugade och ville gå.

– Stadna! sade kungen med rynkade ögonbryn. – Ni kan ryska, och det torde kanhända komma till nytta. Vet ni, att man rekommenderat er till min handsekreterare efter Gyllengahm, som jag ej kan begagna?

– Jag vågade ej mera hoppas derpå.

– Nå, hvarför i himlens namn spiller ni då er lycka med att säga mig den ena sottisen18 efter den andra?

– Jag skall aldrig säga ers majestät annat än sanningen.

– Foi de gentilhomme19, sade den lätt blidkade konungen skrattande, – tänker ni blifva ett sådant underdjur vid mitt hof, så har jag verkligen lust att försöka hvartill ni duger. Men akta er, unge man, jag varnar er, för de andra messieurs et mesdames de la cour20. De komma i allra bästa fall att klösa ut edra ögon. Enfin21, ni infinner er i morgon klockan 10 hos grefve Scheffer för att få instruktioner, och sedan vilja vi hafva er uti nådig åtanke.

Paul trodde nu audiensen vara slutad och ville för andra gången aflägsna sig. Men konungen gaf honom tecken att dröja.

– Det faller mig någonting in, sade han. – Kan ni skrifva ert modersmål orthografiskt?

Paul försäkrade att han trodde sig kunna denna märkvärdiga konst, hvilken, som alla visste, icke var konungens starka sida.

– Nå, det är väl kråkfötter ni ritar på papperet, ni som alla unga magistrar? Skrif något; jag vill se er handstil.

Paul fattade pennan på konungens bord och skref med glänsande vacker handstil ett uttryck ur Henriaden22:

La verité seule est grande, la vertu seule est aimable*.

– Hm, sade kungen synbart belåten, – ni skall få börja er tjenst med ett ganska vigtigt förtroende. Ni skall få skrifva ut rolerna till Thetis och Pelée23.

Fotnoter till detta avsnitt

* Endast sanningen är stor, endast dygden är älskvärd.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 i medlet af – i mitten av.

2 moyenger – tillvägagångssätt.

3 rusthållare – hemmansägare med skyldighet att ställa häst och ryttare till förfogande för krigstjänst.

4 Reuterholm […] tillställa en process emot mig – Denna uppgift, liksom huvuddragen i Sprengtportens revolutionsplan nedan, efter dennes anteckningar utgivna av Geijer i Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade papper. Första delen 1843, s. 169–173; verket ingick i Topelius boksamling (Museiverkets förteckning).

5 arméns flotta – den av Augustin Ehrensvärd initierade skärgårdsflottan, som opererade tillsammans med landstridskrafterna vid Finska vikens kuster.

6 à tout prix – (fra.) här: helt och hållet.

7 coup de main – (fra.) kuppen.

8 prevenerad – varskodd.

9 sluta som sorgespel. […] som barn varit vittne – Anspelar på ett misslyckat försök att stärka kungamakten 1756, flera inblandade avrättades. Topelius föreläste om kuppförsöket i mars 1866, detta avsnitt ingick i Helsingfors Tidningar 9/4 1866.

10 varsamhet – vaksamhet, försiktighet.

11 Voyons – (fra.) Låt oss se.

12 geografi – följetongen (HT 9/4 1866) har filosofi och fjärde upplagan (1884) metafysik.

13 En effet – (fra.) sannerligen.

14 stapla – staka sig (finlandism).

15 positiv – säker.

16 Au diable – (fra.) uselt, här: det var illa.

17 scrodör – skrävlare; SAOB har detta belägg av Topelius.

18 sottisen – dumheten.

19 Foi de gentilhomme – (fra.) på min ära.

20 messieurs et mesdames de la cour – (fra.) herrarna och damerna vid hovet.

21 Enfin – (fra.) nåväl.

22 Henriaden – La Henriade (1728), Voltaires episka dikt med Henrik IV av Frankrike (Henrik av Navarra) som huvudperson.

23 Thetis och Pelée – Librettot till den första svenska operan författades enligt Gustav III:s plan av Johan Wellander efter Fontenelles libretto Thétis et Pelée (1689), hovkapellmästaren Francesco Uttini komponerade musiken. Kong. Svenska Operan invigdes med föreställningen av operan den 18 januari 1773.

11. En stor skådespelare.

En morgon, eller rättare en middag, ty klockan var nära tolf, satt konung Gustaf i sin morgonrock af blått siden vid skrifbordet, sysselsatt att ännu en gång genomläsa ett bref, som han uppsatt under den genomvakade natten. Ett par timmars orolig sömn på morgonen hade icke förmått återkalla färgen på hans kinder. Han var blek och betryckt; men hans unga makas mjuka hand hade ej tillåtelse att jemna fårorna på hans panna. Farorna hopade sig på alla håll; hvar finna en makt, nog stark att besvärja dem? Här hjelpte hvarken tron på ett öde eller Voltaires tänkespråk. Verkligheten trädde mot honom som ett hotande spöke: han visste, att hans fiender underhandlade om en allians med Ryssland och England, och denna allians skulle blifva grafven för alla hans stolta förhoppningar, kanhända för honom sjelf. Ögonblicket att handla var kommet, och dock var handlingen sjelf ett vågspel, som äfventyrade allt.

Det bref, som konungen mot sin vana så omsorgsfullt genomläste, innan det skulle afgå, var med chiffre i utanskriften adresseradt till konungen af Frankrike och innehöll i dunkla ord ett tillkännagifvande om en vigtig förändring, som snart måste inträffa i Sverige och för hvilken konungen utbad sig stödet af Frankrikes vänskap.

Efter en stunds tystnad hopvek konung Gustaf papperet, inlade det med ovanlig omsorg i ett yttre konvolut, förseglade det med egen hand och räckte det derpå åt sin handsekreterare, som vakat med honom natten igenom för korrespondensen.

– Till grefve Creutz i Paris, sade han.

Sekreteraren mottog konvolutet och skref utanskriften derpå.

– Har ni ihågkommit alla grefvens titlar? frågade konungen.

– Ja, ers majestät, svarade Paul Bertelsköld.

– Godt. Är kuriren i ordning?

– Han väntar i förrummet.

– Se till, att han på ögonblicket beger sig åstad, och utan att tala med någon.

– Det skall ske, ers majestät.

Konungen kastade sig uttröttad i en fåtölj, och hans annars så lifliga ansigte uttryckte en nedslagenhet, som gränsade till förtviflan. – En planka, en enda planka, på hvilken jag tryggt kan stiga! suckade han nästan ohörbart.

Man anmälde, att kanslipresidenten baron Düben, en af Mössornas chefer, anhöll om audiens.

– Min frisör! utropade konungen lifligt, ty han hade icke ännu gjort sin morgontoilett, och i deshabillé1 kunde kanslipresidenten omöjligen mottagas.

Frisören gjorde sin sak med skicklighet, kammartjenaren täflade med honom i nit, ett fint, nästan omärkligt smink anbragtes på de bleka kinderna, och innan kort trädde konungen med strålande ansigte ut i audiensrummet.

– Det är mig angenämt att se er, min bäste baron, sade han. – Jag hoppas ni befinner er väl och att våra aimabla2 grannar, deras majestäter af Ryssland och Danmark, tillåta oss sofva i lugn. Hvad tycker ni väl, att jag drömt om kejsarinnan i natt?

– Skulle ers majestät hysa några farhågor? frågade baron Düben oroligt. Han var utsänd af klokare folk, än han sjelf, att sondera konungens planer och söka utleta, om riksens majestät förehade något misstänkeligt emot friheten.

– Farhågor? Ah min baron, hvad tänker ni om mig? sade konungen lätt. – Jag är en gift man; tror ni mig i stånd att vara jaloux på grefve Orloff3? Nej, jag vill förtro er en sak, men som tillsvidare blir entre nous4. Hvad säger ni, om vi skulle skicka hennes majestät vår kungliga serafimerorden?

– Det vore ett sätt att göra sig en så mäktig granne förbunden, svarade kanslipresidenten, mycket lugnad.

– Bunden i kedjor, det är också min mening. Men det är en sak, som gjort mig ofantligt hufvudbry. Antag, att vi verkligen skicka serafimerkedjan åt ett fruntimmer, – något som är ovanligt, om också icke utan exempel, – så uppstår den frågan: huru skall hennes tsariska majestät bära vår orden? Skall hon bära den med eller utan ordensdrägt, hvad menar ni? Skall hon bära kedjan på bara halsen, eller öfver axlarna och korsetten? Vore det icke skäl att inhämta rådets mening om en så vigtig fråga? Ty att bära vår första orden med nonchalance, det vore att compromettera rikets värdighet.

– Ers majestät har fullkomligt rätt, det är en högst vigtig fråga, genmälde baron Düben mycket allvarsamt, men inom sig småleende öfver en konung, som var nog naiv att ligga och drömma om sådana saker, under det att man famlade efter hans krona.

– N’est ce pas?5 fortfor konungen, högst intresserad. – Vi måste göra oss noga underrättade om reglorna för strumpebandsorden och gyllene skinnet. Jag kan ej inse, hvarför ej kejsarinnan kunde accommodera6 sin toilett på ett convenabelt7 sätt, så att den liknar ordensdrägten, och vi kunde låta en carton8 medfölja som mönster med våra färger. Hennes majestät får då tillfälle att öfvertyga sig om vår smak.

Nå, Gud ske lof, den der är då icke farlig! tänkte kanslipresidenten och aflägsnade sig om en stund, sedan han, för syn skull, hemställt till konungens afgörande besättandet af några obetydliga tjenster vid diplomatiska korpsen9.

När han gått, gaf konungen befallning att icke insläppa någon. Han kastade sig, än mera utmattad, i fåtöljen, muskelspelet i hans ansigte förslappades, och han försjönk i ett dystert begrundande af sin olyckliga ställning.

– Det kan kosta blod, mycket blod! hviskade han, och hans ömsinta hjerta ryste för följderna.

– Men jag måste få företräde, jag har högst vigtiga saker att meddela! hördes en liflig fruntimmersstämma derute i antichambren10, och konungen igenkände markisinnan Egmonts röst.

– Markisinnan har företräde, sade konungen till den förläget inträdande kammartjenaren.

Och se, när den älskvärda fransyskan dansade in så lätt och kapriciöst, som hade hon varit hemma här, fann hon konungen, likasom presidenten funnit honom, strålande af ungdomens och behagets hela tjusning, med solsken öfver sin jemna panna och det lekande skämtet i sina stora vackra ögon.

– Ers majestät täcktes förlåta min djerfhet, yttrade markisinnan så obesväradt, som hade hon trampat en kadett på foten. – Jag kommer ej utan vigtiga skäl.

– Ett besök af er, madame, är redan i sig sjelf ett högst vigtigt skäl, svarade konungen med sitt förbindliga smålöje och likväl icke utan en synålsudd i repliken, ty han var ytterst ömtålig om sin kungliga värdighet. – Är det dessutom något, som beredt mig det nöjet att se er?

Markisinnan gjorde den allrasirligaste nigning enligt alla konstens reglor och svarade oförskräckt:

– Ingenting annat, än en krigsförklaring af Ryssland.

– Huru! utropade konungen, i det han hajade till mot sin vilja, ty luften var laddad med underliga ting, och damerna af den högsta aristokratin voro politikens yppersta barometrar den tiden.

– Af Ryssland, England, Frankrike ...

– Då är jag lugn.

– Kort sagdt, af hela Europa. Man är i högsta grad förbittrad på ers majestät. Man påstår, att ers majestät vill förvandla den ljusa våren till vinter, genom att draga sig undan verlden och blifva en ny eremit vid Chaussée d’Antin11. Åtta dagar utan en cour12 på hofvet; – verlden går under! Knappt en fattig parad och intet lustparti13 till Drottningholm eller Ulriksdal: – det vågar jag kalla en total solförmörkelse! Ministrarne knota, poeterne omlinda sin lyra med sorgflor, hela Sverige är i förtviflan. Hvad mitt kön angår, så har det äran att gå i spetsen för rebellerne vid den förestående revolutionen.

– Ert kön, madame, skall ej undgå sitt förtjenta straff, och ni sjelf skall göra början med att spela Calypso i nästa divertissement. Förutsatt likväl, att ni är belåten med den Telemach14 jag ämnat åt er.

– Hvem då, om jag vågar fråga?

– Min nye handsekreterare. Jag vill påminna mig, att ni rekommenderat honom med en eloquence15, som klädde er utomordentligt.

– Är ers majestät ej nöjd med min protegé? frågade markisinnan, i det hon med lekande hand utbredde sin med det utsöktaste perlemorarbete prydda solfjäder.

– Jag har något emot honom. Det är endast medelmåttor, som duga till maskiner.

– Så använd honom, der hans hjerta kan tjena ers majestät lika troget som hans hufvud.

– Jag är förtjust, att ni repeterar er rol med så mycken natur, så mycken talent. Ni kommer att blifva en oöfverträfflig Calypso. Men apropos des bottes16, fortfor konungen, plötsligt förändrande ton, – hvad skrifver man från Paris?

– Det går och det går icke, svarade markisinnan, sänkande rösten – Aiguillon är för oss.

– Jag var säker derpå.

– Rochefoucauld är med om saken. Alla Choiseuls fordna vänner arbeta med största ifver för ers majestät.

– Stackars Choiseul! Men det är ingen rekommendation för oss.

– La Brillière och hans anhang är tvärtemot.

– Diable!17 Jag kunde tro det.

– De la Marck och de Boufflers sätta allt i rörelse. Min tante är outtröttlig.

– Då andas jag åter. Er tante, madame, har i hela verlden blott en medtäflarinna, och det är ni sjelf.

– Ack, sire, min värsta nyhet kommer till sist. Du Barry18 är köpt af engelska ministern.

– Hvad säger ni! Du Barry? Gode himmel, då är ju allt förloradt! Du Barry förmår mer än konungen sjelf.

– Så är det, ers majestät. Hon har redan hunnit glömma det der magnifika halsbandet af juveler, som ni skänkte hennes knähund. Man måste bjuda henne mer än England, och dertill förslå icke berg af guld.

– Ni har rätt, sade konung Gustaf dystert, – det har gått så långt, att jag måste krypa för en qvinna, som jag föraktar.

– Aldrig, ers majestät! genmälde markisinnan med högburet hufvud. – Engång har ni gjort det, sire, och ni ser nu hvad ni vunnit derpå. Men vore jag i ert ställe, skulle jag förr gå under, än för andra gången nedlåta mig till en ... låghet.

En paus uppstod, och konungen försjönk åter i en nedslagenhet, som han icke mera brydde sig om att dölja. Då sade markisinnan uti den förra glada tonen:

– Tror ers majestät verkligen, att jag hitkommit blott för att säga ers majestät så obehagliga saker? Nej, förlåt, min underdåniga mening var att fråga, om ers majestät täcks förunna mig den nåden att se ers majestät på en liten dejeuner dinatoire19, som jag låtit arrangera vid Brunnsviken. Väderleken är förtjusande, och ers majestät skall endast finna trogna vänner.

– Må göra, sade kung Gustaf, och molnen på hans panna försvunno åter för en kort stund, som dimmor för solskenet.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 deshabillé – morgondräkt.

2 aimabla – ämabla, älskvärda.

3 jaloux på grefve Orloff – svartsjuk på kejsarinnan Katarinas älskare Grigorij Orlov.

4 entre nous – (fra.) oss emellan.

5 N’est ce pas? – (fra.) Inte sant?

6 accommodera – här: ordna, anpassa.

7 convenabelt – lämpligt.

8 carton – kartong: målning eller teckning på styvt papper.

9 korpsen – kåren.

10 antichambren – anmälningsrummet, väntrummet.

11 en ny eremit vid Chaussée d’Antin – Troligen en anakronistisk och inte helt träffsäker anspelning på L’Hermite de la Chaussée-d’Antin, ou Observations sur les mœurs et les usages parisiens au commencement du XIXe siècle (1812–1814), eremiten är det författarnamn skriftställaren Victor-Joseph Étienne (Etienne de Jouy) använder här för de satiriska sedeskildringarna som tidigare hade tryckts i Gazette de France. Chaussée d’Antin hade blivit ett fashionabelt bostadsområde på 1700-talet.

12 cour – högtidlig mottagning.

13 lustparti – lusttur med flera deltagare.

14 Calypso […] Telemach – I Odysséen förälskar sig nymfen Kalypso i den skeppsbrutne Odysseus och kvarhåller honom på sin ö i sju år. Telemachos är son till Odysseus och Penelope.

15 eloquence – elokvens: vältalighet.

16 apropos des bottes – (fra.) utan någon som helst anledning.

17 Diable! – (fra.) Tusan!

18 Aiguillon […] Du Barry – Franska statsmän och påverkare: hertigarna av Choiseul, Vrillière (namnet fel återgivet i alla textvittnen) och Aiguillon var i tur och ordning utrikesministrar, grevinnorna De la Marck och de Boufflers korresponderade med Gustav III och madame du Barry var Ludvig XV:s mätress.

19 dejeuner dinatoire – (fra., déjeuner dinatoire) frukostmiddag (lunch).

12. En fest i Djurgården.

Det lilla jägarehuset vid Brunnsviken var oigenkänneligt. Dess gamla väggar syntes knappast för idel löf och blommor; ur fönsterna fladdrade små blågula flaggor af siden; trappan liknade en rosenberså. Och likväl var här endast reserven för ett möjligt regn: den plats, som markisinnan Egmont valt för sin landtliga dejeuner dinatoire, var belägen längre inåt parken och presenterade en täck, grön äng mellan löfrika kullar med utsigt åt viken.

Här hade man dukat för trettio personer; större var icke sällskapet, men desto utsöktare voro anrättningarne. Markisinnan kände sin kunglige gäst: han lefde som fjäriln af honung och blomdoft; han åt litet och fort, men älskade sötsaker; drack lika litet och kunde likväl tillbringa timmar vid bordet. Den gröfre njutningen aktade han ringa; det fina vettet, det glada behaget, det lekande skämtet, qvicka karlar, älskvärda fruntimmer, smak i anordningen, omsorg i toiletterna, det nya, det uppfinningsrika, det sinnrika, det öfverraskande; gladlynta, bjerta färger och ett smicker, så ytterst fint, att det knappast märktes annorlunda, än som en doft af oranger, ditförd af vinden, – se der hvad Gustaf III älskade och hvad hans fyndiga värdinna här sökt bereda honom.

Hon hade slösat kungligt. Hon hade tömt alla Stockholms orangerier på rosor och narcisser, och när de togo slut, hade hon tömt alla modehandlerskors förråder af konstgjorda blommor. Men så fanns också icke en ek, icke en lind, icke en poppel, så långt ögat nådde, som icke var öfversållad af blommor i topp och krona. Sjelfva lärkträden och granarna, som här och der sågos blanda sin mörkare färgton med de ljusare löfpartierna, funno sig med förundran smyckade som julgranar i guirlander af rosor och guldpappersnät. Det var något komiskt att se de hundrade små sångfåglarna, som svärmade kring öfverallt, med förundran och nyfikenhet hoppa i de så ovant utstyrda träden från gren till gren och, pickande med sina näbbar, undersöka hvartill alla dessa förvånande grannlåter egentligen månde duga.

Man skulle vara fransyska, för att kläda naturen i konstgjorda blommor. Men det tänkte icke markisinnan uppå. Det var någonting nytt och såg bra ut.

Hon hade äfven dragit försorg om en liten fårahjord. Det var sex snöhvita lamm, ledda i röda sidenband af små flickor, som skulle föreställa herdinnor. Betjeningen vid bordet var kostymerad till fauner, satyrer, bachanter1 och skogsnymfer. Två morianer beskuggade bordet med en bred solskärm. En täck2 peruvianska stod beredd att i hvarje ögonblick hvifta svalka med en stor solfjäder, föreställande en paradisfågel. En liten blåögd najad3 öste limonad ur en improviserad källa vid roten utaf en gammal ek. En liten faun blåste flöjt. Det halfrunda bordet var dukadt i form af ett G, och den romerska trean, som borde följa derefter, representerades af tre små aflånga bord bakom hvarandra med tre kuverter hvardera: det första för konungen, prinsessan Sofia Albertina och grefvinnan De la Gardie; det andra för värdinnan, prins Fredrik och grefve Scheffer; det tredje för gunstlingen baron Sinclair, grefvinnan Levenhaupt och fröken Fersen. Prins Carl var frånvarande vid flottan uti Carlskrona.

Ett herrligt solsken och en ljum vårvind, som kom alla blomsterkransade toppar att gunga och alla fanor att fladdra, fullbordade taflan. Gustaf III hade väderlycka, likasom alla stora eller större svenska konungar.

Middagen var nu slutad under den gladaste stämning och under ett sprittande skämt, som gick ända till hofetikettens yttersta rand, men icke en hårsmån deröfver, ty konungen tålde intet raljeri med sin värdighet. Han kallade sig »den första medborgaren bland ett fritt folk»4, men om den andre medborgaren i riket vände den förste ryggen, var det förbi med all kunglig bevågenhet.

Efter måltiden bjöd konungen markisinnan armen, och man företog en promenad i parken. På en höjd med fri utsigt hade markisinnan varit nog förtänksam att låta anbringa hvilosoffor.

– Ser ni, sade konungen, – det lilla torpet der borta på andra sidan viken? Jag tror ej att det skall fördunkla Versailles eller Trianon5, men kom tillbaka om tio år, så skall ni få se hvad jag gjort af mitt Haga!

– Säg lika så gerna ett sekel, sire, ty lefver jag i tio år, så lefver jag bestämdt uti hundra, och 1872 skall jag ha den nåden att anhålla om ers majestäts arm, för att beundra ers majestäts påbörjade anläggningar.

– Ni ger mig god tid, madame, sade konungen leende, – och enda faran är, att ni 1872 kan få se ruiner i stället för lustslott. Men hvad tycker ni om Djurgården?

– Alldeles som om Sverige, svarade markisinnan. – En herrlig ödemark, ett kaos, der tusen behag endast vänta sin skapare. Denna park är ett konungarike, hvars thron stått ledig, tilldess att ers majestät behagade födas.

– Och i dag, menar ni, gör jag min Eriksgata. Det är derföre mina gröna undersåter klädt sig i baltoilett.

– Och ers majestäts bevingade undersåter uppstämma tedeum6.

– Jag lofvar er, madame, att Djurgården ej längre skall förblifva en ödemark, om det också vore blott att taga revange för er jemförelse. Gif mig fria händer, och edra spådomar skola blifva en sanning. Men – och här sänkte konungen rösten – Du Barry, Du Barry är icke af er mening!

– Jag har också aldrig varit af hennes, svarade markisinnan med en intagande spotskhet.

– Utan Frankrike är jag förlorad!

– Och utan ständer är ers majestät räddad! Men apropos af ständerna, behagar ers majestät skänka ett ögonblicks uppmärksamhet åt en del af sitt trogna folk, som jag ser närma sig der vid bersån?

Konungens blickar följde den anvisade riktningen, och man såg fyra sällsamt utstyrda par närma sig den lilla slätten nedanför kullen, der de uppställde sig bakom hvarandra till enklek7. Det första af paren presenterade sig som Don Quixote med hans Dulcinea8, det andra föreställde en kardinal och en abbedissa, det tredje en profryttare9 och en bryggarmadam, det fjerde en vestgöta-knalle10 och en finsk spåkäring. Allesamman buro mössor af den befängdaste form.

– Men jag ser icke till någon enkling, anmärkte konungen, som ganska väl förstod meningen11.

– Här är han, ers majestät!

Och fram hoppade en lättfotad ungherre, kostymerad som allmänna opinionen, hvilket man kunde märka på vindflöjeln i hans nätta, svarta sammetsbarett. Denne herre ställde sig framför de fyra paren och ropade: sista paret ut!

Strax togo vestgöthen och hans finska sig före att springa af alla krafter åtskils, i mening att åter upphinna hvarandra, men de trafvade så klumpigt, att de båda snart blefvo fångna och leddes, bundna i blomsterkedjor, framför konungen, der de böjde knä. Detta var väl icke alldeles efter lekens reglor, men det upptogs med nådigt välbehag.

Efter dem följde, på samma uppmaning, profryttarn och bryggarmadamen. De lunkade något längre, men delade samma öde. Icke bättre gick det heller kardinalen och abbedissan, ehuru de tycktes protestera med all den värdighet, som deras embete fordrade.

– Sista paret ut! ropade allmänna opinionen, och Don Quixote med sin Dulcinea togo till fötter. De sprungo förtvifladt, de gjorde alla tänkbara krumbugter öfver tufvor och impedimenter12, men det halp13 icke, opinionen var snabbare, de blefvo upphunna, fångna och, likasom sina företrädare, förda bundne till konungens fötter.

Markisinnan skrattade som ett ystert barn, och alla de öfrige höllo näsdukarna för munnen, för att icke förgå sig med en opassande munterhet. Men det var icke så farligt. Hans majestät behagade allernådigst upplåta sin mun och skratta med.

– Här, sire, yttrade opinionen, – för jag till ers majestäts fötter några rebeller, som kommit för att anropa den tålmodigaste och nådigaste konung om tillgift för deras många snedsprång och utbedja sig att inför eders majestät få nedlägga deras underdåniga tribut.

– Allons14, sade konungen. – Hvad hafva mina allratrognaste rebeller att bjuda mig?

Vestgöthen presenterade en liten tunna, fylld med hasselnötter; profryttarn fyllde en bricka champagne; kardinalen presenterade en ost, och Don Quixote frambar med mycken högtidlighet en praktfull krona af kandisocker.

– Jag tackar er, sade konungen, i det han bröt ett stycke af kronan och förde det till sina läppar. – Och till belöning för eder undergifvenhet återskänker jag eder friheten.

Ett allmänt jubel följde dessa betydelsefulla ord, och alla tyckte, att leken var lika sinnrik, som den var djerf.

– Nå, har ni icke något att spå mig, älskvärda sibylla? frågade konungen spågumman.

– Ers majestät skall hitta något, svarade sibyllan, som var ingen annan, än en af hofvets tre gracer15, Ulla Fersen.

– Hvad då?

– Ett förtrampadt hjerta, svarade hon, med en fin och ädel allusion på den öfvergifna drottning Sofia Magdalena, hos hvilken hon var tjenstgörande hoffröken.

Konungen svarade icke. Han satte sig i gräset bredvid markisinnan Egmont.

– Jag är ej girig, hviskade han, – men jag vore tacksam, om edra féer nu kunde skänka mig ett Peru till disposition16.

– Tror ers majestät på konsten att göra guld?

– Ack ja, på theatern, madame!

– Jag menar i verkligheten. Här skall ha funnits en guldmakare i Stockholm helt nyligen. Jag har hört trovärdiga personer försäkra, att han förvandlat jernstänger till äkta metall åt en riksdagsman vid namn Larsson.

– Hvar finns den karlen? frågade kung Gustaf, som trodde på allehanda, utom på det, som presterne sade honom.

– Hans namn är doktor Weis, och han befinner sig för närvarande i guldmakarnes rätta fädernesland, – på Danviken17.

– Jag kunde tro det, svarade konungen och försjönk i en ovanlig tankspriddhet.

Markisinnan lutade sig sjelfsvåldigt ned i det mjuka gräset och sönderplockade bladen af en oskyldig hvitsippa. Vid det hon nedböjde ett grässtrå, fann hon en liten, sällsamt formad ring utaf koppar.

Hennes lifliga fantasi var genast färdig med en ny idé. – Jag har den nåden att gratulera ers majestät, sade hon.

– Till hvad då?

– Att vara förlofvad med Djurgården.

– Qu’est ce que c’est?18

– Se här en ring, som placerat sig vid ers majestäts fötter och som alltid skall påminna ers majestät om sitt löfte – före 1872.

Konungen smålog och betraktade den till utseendet obetydliga ringen.

– Jag skall behålla honom som ett minne af er, madame, och af er älskvärda gästfrihet.

– Och af ständernas krona, skämtade markisinnan. – Men, sire, jag har lärt att tvifla på alla mäns löften, till och med uppå ert. Tillåt mig derföre att gömma er förlofningsring i denna medaljong, som kanske får den nåden att gömmas bland riksklenodierna.

– Säg hellre på mitt hjerta! skrattade kung Gustaf och gömde ringen.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 bachanter – backanter: kvinnor i vinguden Backus följe.

2 täck – vacker.

3 najad – vattennymf; i den grekiska mytologin kvinnliga väsen för inlandsvatten, särskilt källor.

4 »den första medborgaren bland ett fritt folk» – Ur Gustav III:s tal till ständerna vid riksdagens öppnande den 25 juni 1771.

5 Trianon – eg. Grand Trianon, lustslott i anslutning till Versailles.

6 tedeum – lovsång.

7 enklek – sista paret ut, en form av tafatt.

8 Don Quixote med hans Dulcinea – I Cervantes Den snillrike riddaren Don Quijote de la Mancha (orig. 1605, 1615) uppvaktar titelfiguren bondflickan Dulcinea i tron att hon är en förnäm adelsdam.

9 profryttare – handelsresande.

10 vestgöta-knalle – här: man från Sjuhäradsbygden i Västergötland.

11 fyra sällsamt utstyrda par […] förstod meningen – De fyra paren representerar de fyra stånden: adel, präster, borgare och bönder. Under riksdagen 1771–1772 hade mösspartiet majoritet i de tre ofrälse stånden.

12 impedimenter – hinder.

13 halp – hjälpte.

14 Allons – (fra.) låt oss börja.

15 hofvets tre gracer – De vackra systrarna Ulla von Fersen, gift Höpken och Augusta von Fersen, gift Löwenhielm, och deras kusin Lovisa Sparre, gift Meijerfeldt.

16 ett Peru till disposition – Anspelar på silvergruvorna i Peru.

17 Danviken – Danviks hospital, ett sjukhus i Stockholm med särskild inrättning för vård av mentalt sjuka.

18 Qu’est ce que c’est? – (fra.) Vad skall det betyda?

13. De vises konung bland dårar.

På Danviken tycktes allt uppochnedvändt. Der skurades och sopades för brinnkära lifvet. De arme dårarne föstes ut på gården, för att man ändtligen måtte rengöra deras ohyggliga stall, der de lefvat som boskap i spiltorna, och de betraktade med slöa, slocknade ögon den herrliga vårsolen. Härtills hade styrelsen föga bekymrat sig om denna de lefvandes graf, ehuru der tillika var ett hospital för vanliga sjuka; allt var förfallet, vanvårdadt, afskyvärdt uselt, men nu skulle allt i hast putsas upp: nu skulle grafven få utseende af en menniskoboning, stallet en skymt af ett barmhertighetsverk. Och fördenskull vädrades alla spiltor, enris ströddes på alla golf, dårarne skurades rena och kläddes som menniskor. Icke för det att man ansåg dem förtjente af en sådan omtanke; – nyare tiders menskliga omsorg om dessa olycklige var då något okändt, – utan för det att ett bud hade slagit ned som en åskvigg bland hospitalets sorglöse vårdare: konungen, konungen sjelf, ville besöka Danviken i dag klockan tre på eftermiddagen.

Tiden var knapp att godtgöra årslång försummelse. Man gjorde hvad man förmådde, och så inbröt den fruktade timma, när majestätets vagnar rullade in på den stenlagda gården.

Konungen, åtföljd af sina adjutanter, sina läkare och sin handsekreterare, besåg inrättningen med mycken uppmärksamhet och yttrade skarpt sitt ogillande af dess förfallna skick, som inga skurningar och intet enris kunnat dölja för hans skarpsynthet. Föreståndaren fick en skrapa, och befallning gafs att ofördröjligen inkomma med ett förslag om inrättningens försättande i ett mera ändamålsenligt skick.

Derefter gjorde hans majestät en rund genom dårarnes celler och lät för sig beskrifva de märkvärdigaste bland dem. Der voro öfvergifna qvinnor, som i vansinne mördat sina barn; ruinerade spelare, som höllo faraobank1 med spånor och kiselstenar; afsigkomne riksdagsmän, som erbjödo sig att mot en daler skaffa hans majestät pluralitet vid landtmarskalksvalet. En sade sig vara Luther, en annan påfven, den tredje Antikrist, den fjerde Stora Mogul2. En slagtare inbillade sig vara Fredrik II af Preussen; en gymnasist sade sig vara Carl XII; en gammal hofdam koketterade med sin solfjäder och lät förstå att hon vore Pompadour3; en stackars kryddkrämerska, som läst romaner, förklarade sig vara Alarik och Göthilda4; en skäggig sjöman hade fått i sitt hufvud att han var drottning Elisabeth af England; en bortblandad magister bad konungen förhjelpa honom till hans thron, emedan han vore pretendenten Stuart. Bland dessa ruiner af menskliga passioner och förvillelser fanns äfven en gammal goddagspilt5 vid namn Calle Sager, som sade sig vänta befordran, på den grund att han hade tur hos fruntimmer och spelade flöjt6.

– Finns här en person vid namn doktor Weis? frågade konungen.

Föreståndaren hostade och förklarade, att besagde person var inspärrad uti ett särskildt rum, tillika med en annan dåre, emedan han ansågs farlig.

– Hvarför anses han farlig?

– Han säges vara en grym trollkarl, och det står icke rätt till med hans kristendom, svarade föreståndaren.

– För mig till honom! befallte konungen. – Ni, mina herrar, torde stadna här under tiden.

– Tillåter ers majestät att jag följer med, emedan jag känner karlen? frågade Paul Bertelsköld.

– Må göra. Allons7.

I en aflägsen flygel af hospitalet var ett större rum med jerngallrade fönster och fördeladt genom ett plank uti tvenne hälfter. I hvardera hälften bodde en dåre, och båda kunde genom planket samtala med hvarandra. Medan likväl dåren till venster, en lång, gammal, snöhvit gubbe, satt fri, fastän hopkrumpen, i sin vrå, hade invånaren till höger, som tycktes vara betydligt yngre, svåra8 kedjor och jernblack9 om händer och fötter.

Konungen och hans följeslagare stadnade en stund obemärkte vid den öppnade dörren och hörde de båda dårarne samtala med hvarandra.

Den snöhvite dåren höll ett vedträd i famnen och undersökte det med mycken noggrannhet. – Det är rent guld, sade han, – fint guld om 24 karater, men hvad kan det väga? Ni får lof att göra mig några klimpar ännu, doktor Weis. Jag har ju sagt er, att ni skall få en hederlig vedergällning. Ni skall få min dotter och dotterdotter och barn och barnabarn, om ni vill, men ser ni, min själ kan jag ej sälja för en spottstyfver, förstår ni? Hvad bjuder ni för min själ?

– Vill ni låta mig vara i fred, gamle narr, eller störtar jag taket öfver er! mumlade den andre dåren förbittrad, i det han låg framstupa på golfvet och urgröpte med sina naglar trianglar och cirklar i den hårda golfplankan.

– Ni skall få sexton procent netto, fortfor den andre envist. – Jag är en fattig man, jag har knappast mitt dagliga bröd. Vet ni ej någon barmhertig menniska, som vill skänka mig fyra öre till ett stop svagdricka? Men ser ni, vi måste förtjena, vi måste arbeta, vi måste skaffa oss mera guld. Ack du allraskönaste guldklimp, fortfor han, vaggande och smekande vedträdet i sin famn, – ack du allrararaste lilla, fina guldklimp, huru vackert du blänker! Si, jag har ju i hela verlden ingenting annat än dig, lilla guldsmula! Hvad du har blifvit lätt, du som förr var så tung! Och bortom verlden finns heller ingenting annat, än blanka dukater10 i himmelen. Si, derför vill jag också gå till himmelen, kära guld! Förlän oss en salig ändalykt, amen.

– Om ni icke vore så alldeles virrig i hufvudet af ert förbannade guld, inföll nu olyckskamraten, – så skulle jag säga er något, Larsson! De skurkarne ha slagit mig i kedjor, för det att jag är verldens beherrskare, och om jag hade min högra arm fri, skulle jag upprycka Skandinaviens fjällar från roten och kasta dem som småsten i Ishafvet. Men ni är fri, Larsson, och ni kan göra mig den tjensten, ni vet. Gå till Djurgården, och sök der i gräset, sök natt och dag, sök i hundra år, och ni skall ej ha gjort det för intet. Sök densamma ringen, som ni bar på er förr, den der med R R R uppå insidan, och han är af koppar, ni vet, och allt guld i verlden är ett intet mot honom. Men akta er att behålla honom, ty då förvandlar jag er till slagg! Hämta honom åt mig, så skall jag göra er berg af guld, oceaner af smält guld, Larsson! Ty ser ni, jag har mistat min stjernkompass, som alltid pekade ut hvar han fanns, och det är ju för hans skull jag kommit till denna fördömda nord. Stjernorna, ser ni, regera universum, men klenoden, som ligger i gräset på Djurgården, regerar stjernorna, och de dårar, som härtills ägt honom, ha icke förstått det. Men nu kommer jag, som ensam i hela verlden förstår att begagna en så oerhörd makt, och så röfvar man den ifrån mig; är det icke himmelsskriande, säg?

– Jag skall strax gå, om ni ger mig på förhand fem lispund11 äkta och oförfalskade guldstänger! genmälde Larsson med en listig blinkning.

– Se här har ni dem, svarade doktorn och räknade med en vigtig min, så godt kedjorna tilläto honom, fem nya vedträd, som stodo vid muren.

De båda dårarne sökte öfverlista hvarandra, båda för att åtkomma sin själs hemliga åtrå, den enda lysande punkten i deras förfärliga mörker.

Konungen trädde nu fram och gaf befallning att lösa fången i högra rummet ifrån hans kedjor. Detta skedde, men tycktes ej göra synnerligt intryck.

– Ni är nu fri, sade konungen, – och om ni är den, som ni föregifver er vara, skall ni snart lemna detta hus. Svara mig: kan ni bevisa, att ni verkligen förvandlar jern till guld?

– Det angår er icke, svarade doktorn snäsigt.

– Vet ni hvem jag är?

– Ni är en af de vanliga narrarne, som gapa munnen ur led efter en hand full stoft.

– Jag bryr mig icke om guld för dess egen skull, men jag vill göra någonting godt dermed, sade konungen, förlägen inför en dåre.

– Vin, flickor, tärningar ..., hvad behagas? Sådant har ni ju utom12 min tillhjelp. Makt, ära, landvinningar ..., smakar det efter mer? Gå hem och lägg er, fattige kung! Det som skall komma, det kommer, medan ni sofver. Mins, att konungars konung har sagt er det!

– Ni känner mig?

Doktorn smålog föraktligt.

– Nåväl, sade konungen, som ville göra ännu ett försök, – om ni kan förvandla jern till guld, vill jag erkänna, att ni är mäktigare än jag. Och jag begär ej en sådan tjenst för intet.

Dåren hånlog. – Hvad skulle ni, lilla obetydliga snömajestät, kunna bjuda de vises konung, som är spärrad ibland dårar?

– Ni önskar att återbekomma en ring?

Dårens bruna ögon blixtrade.

– Ni skall få honom, när ni fyllt min skattkammare.

Åter hånlog de vises konung, spärrad bland dårar.

Konungen framtog medaljongen, som hängde vid en silkessnodd på hans bröst, och visade ringen.

– Tag er till vara, sire! utropade Paul Bertelsköld. Men det var för sent. Effekten var ögonblicklig. Dåren kastade sig öfver den häpne monarken, grep honom med en tigers vildhet om halsen, och hade icke Paul, som bevakade alla hans rörelser, snabbt kastat sig emellan och frånryckt vilddjuret dess offer, så hade det varit slut med Gustaf III:s regering, utan att all Sveriges makt förmått hindra det.

– Ma foi13, sade konungen med ett lugn, som motsades af hans bleka kinder, – de vises konung är icke blid mot oss andra ovise monarker. – Kom, Bertelsköld; jag har hört nog.

Dörren stängdes, och konungen aflägsnade sig. Han hade nog af guldmakare-konsten.

Dåren blef qvar. Men hans mörka inre hade råkat i ett förfärligt uppror. Han sprang som en rasande mot murar och dörrar. Han klättrade med en otrolig vighet uppför släta väggen till det högt placerade lilla förgallrade fönstret och slog sitt hufvud emot dess jerngaller. Han ropade öfverljudt, att han ville begrafva hela jorden i grus, om man ej återgaf honom den klenod, som beherrskade stjernorna och efter behag förändrade, uppehöll eller sammanstörtade hela verldsbyggnaden.

Först senare på qvällen hörde väktarne larmet tystna och vågade sig in, för att åter pålägga den rasande dåren hans kedjor. De funno honom orörlig utsträckt på golfvet. De vises konung var död ibland dårar.

Hopkrumpen i sitt hörn, satt den gamle Larsson och betraktade sin olyckskamrat med häpna14 blickar. En gnista af förstånd tycktes skimra igenom hans vansinnes natt. Dunkla hågkomster från fordna tider, när bibeln dagligen lästes uti hans faders hus, tycktes finna en väg till hans läppar, och han mumlade sakta för sig sjelf:

»Tag vishet till dig, ty hon är bättre än guld, och hafva förstånd är ädlare än silfver.»15

»Men denna verldens vishet är en galenskap inför Gud. Eftersom skrifvet är: Han griper de vise i deras klokhet.»16

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 faraobank – ett hasardspel med kort.

2 Stora Mogul – stormogul: muslimsk härskare i Indien på 1500–1700-talet.

3 Pompadour – Jeanne Antoinette Poisson (1721–1764), från 1745 markisinna de Pompadour, mätress till Ludvig XV av Frankrike.

4 Alarik och Göthilda – Adalriks och Giöthildas äfwentyr (1742–1744), roman av Jacob Mörk och Anders Törngren.

5 goddagspilt – person som ägnar sig åt vällevnad.

6 Calle Sager, […] spelade flöjt – Jfr elfte berättelsen, t.ex. kap. 24 »Försåtliga planer», s. 893, r. 27–29.

7 Må göra. Allons – Det icke-idiomatiska »må göra» ska tänkas på franska: si fait eller motsvarande med betydelsen ja, javisst; Allons – (fra.) låt oss gå.

8 svåra – tunga.

9 jernblack – med urholkningar försedd tudelad kloss som smiddes eller låstes fast vid fångens armar eller ben.

10 dukater – mynt med hög guldhalt.

11 fem lispund – drygt 40 kg.

12 utom – utan.

13 Ma foi – (fra.) minnsann.

14 häpna – förskräckta.

15 »Tag vishet till dig, […] ädlare än silfver.» – Ords. 16:16.

16 »Men denna verldens vishet […] i deras klokhet.» – 1 Kor. 3:19.

14. Andra pröfningen*.

– Hvar håller grefve Bertelsköld till, som ej synts här så länge? frågade någon en afton i »Svenska Botten».

– Han är sjuk – sade en.

– Han är galen, sade en annan.

– Han har blifvit from, inföll en tredje, – och det kan komma på ett ut.

– Jag har hört sägas, att han blifvit katholik, menade en femte. – En förklädd nunna har omvändt honom.

– Tusan! Det låter höra sig. Hon är förmodligen ung och vacker? Det kallar jag ett ganska förståndigt skäl att ändra sin religion.

– Ifall man råkar ha någon sådan. Ha vi icke en förordning mot lyx och öfverflöd?

– Hahaha, säg det der åt biskoparne.

– Biskoparne äro af samma tanke.

– Gratulerar. Det vore icke så oäfvet att söka ett pastorat, när man fått nog af riksdagsgrälet. Jag skulle minsann predika för bönderne.

– Det vore kostligt1. Jag undrar hvilken text du skulle välja.

– Upplysningen, det förstås. Jag skulle berätta dem, att bibeln är en gammal utsliten prestlögn, att katkesen är uppfunnen för att slå dumma pojkar i skallen, att kyrkan är gjord för en förmiddagslur, och att den såkallade religionen är ganska nyttig, dels som kapson2 för istadigt folk och dels som en enkom inrättad fårklippningsmaskin*.

– Nej, hör den kättarn! ropade flera röster. – Håller han ut så der, så blir han med tiden allraminst kardinal.

– Men hvad återstår, sedan man bortsopat det gamla skräpet?

– Friheten, upplysningen, filosofin och – moralen.

– Skönt. Huru många dukater vann du i går på birribi3 af din nästa?

– Bara sextio, svarade den tillfrågade lugnt.

– Och huru många flickor ha för din skull hoppat uti Norrström?

– Jag har glömt att räkna dem.

– Nej, gode herrar, kardinal är för litet; han måste bli påfve! sorlade högljudt det muntra sällskapet.

Midt under detta gyckel trädde Bernhard Bertelsköld in och frågade efter öfverste Sprengtporten. Han var blek, allvarsam och bar ett ärr öfver venstra ögat. Af det fordna hånlöjet på hans läppar syntes intet spår.

Sorlet förstummades. Det var någonting hos den nykomne, som band alla tungor. Han hade aldrig varit älskad af sina bekanta på klubben, men desto mera fruktad för sin spetsiga tunga och sitt olidliga hånlöje. Der fanns således en stark lust att förödmjuka honom, så mycket mer, som han misstänktes att hafva genskjutit klubben på politiska smygvägar.

En enda bröt tystnaden, och det var samme unge kornett4, som man velat utnämna till påfve och som var begåfvad med en utomordentlig svårighet att hålla sin mun.

– Nej, se här kommer Bertelsköld, utropade han, – just enkom för att slita en högst invecklad fråga. Några påstå, att nunnan, som omvändt grefven till katholska läran, var fin under ögonen som en spansk månskensqväll, men andra påstå, att hon varit bjuden till brudtärna, när Ludvig XIV gifte sig med madame Maintenon för en sjutti eller åtti år tillbaka.

Bertelsköld teg. Han var långt ifrån klar inom sig. Han förekom sig sjelf som en leopard med afhuggna klor.

– Jag ber om ursäkt, ifall vi misstagit oss, fortfor kornetten gäckande. – Det finns andra, som påstå, att grefven har blifvit muhamedan. Allah är stor och Muhamed är hans profet.

– Är baron Sprengtporten i klubben? frågade Bertelsköld.

– Vi vänta honom hvart ögonblick, och emellertid kan grefven fördrifva tiden med att berätta oss sin omvändelse, svarade en annan af sällskapet, som började finna skämtet roligt. – Kan grefven första hufvudstycket utantill?

– Nej, var så god och messa någonting för oss; det skulle vara högst uppbyggligt! inföll en annan.

– Eller predika för oss om de saducéers surdeg5! föreslog en tredje, som ville lysa med sin bibelkunskap. – Vi äro alla saducéer; vi tro ej på köttets uppståndelse under annan form, än en biffstek, som vänder om från sin graf.

– Och vi ha just roat oss afsätta Vår Herre. Gubben är gammal, och urverket behöfver reparation. Vet ej grefven af någon annan urmakare?

– Tror grefven på sancta Brigitta?

– Tror grefven på fan?

– Naturligtvis. On revient toujours à ses premiers amours.6 Grefven och fan äro gamla bröder.

– Fi donc7, mina herrar, här luktar svafvel. Finns här ingen sirap? Grefve Bertelsköld dånar!

Grefve Bernhard dånade icke, men han såg ut att kunna göra det. Han var mycket blek. Det var hans förgångna lif, som nu vände sig mot honom hvasst som törntaggar. Det var hans första yttre strid mot den verld han förnekat, och nu gällde det att välja sin fana.

– Mina herrar, sade grefve Bernhard, i det han med våldsam ansträngning undertryckte sin kokande vrede, – jag skall icke predika för er, men om I tillåten, skall jag berätta er ett litet reseäfventyr ifrån Spanien.

– Gör det, gör det! Berätta oss något intressant kärleksäfventyr! gycklade åhörarne.

– Jag reste en gång, berättade Bertelsköld, – genom de torra bergstepperna i Nya Castilien och La Mancha från Toledo till Villafranca i Andalusien. Landet saknade ej sina pittoreska behag, och mulåsnedrifvaren, som var min vägvisare, upphörde ej att beprisa sin hembygd som det skönaste land under solen. Ofta, när jag såg de höga bergtopparna förgyllas af aftonrodnaden eller vägen slingra sig bredvid förfärande bråddjup, var jag färdig att instämma i samma loftal. Men åter när jag såg detta land så öde och ofruktbart, och när jag ej fann en enda uppfriskande källa att släcka min törst i den brännande solhettan, endast grumligt vatten eller hetsande vin, då längtade jag derifrån, fastän jag ville öfvertyga mig, att ingenting borde vara behagligare, än en resa i dessa bergstrakter. Slutligen nedstego vi ifrån bergen och nalkades Andalusiens herrliga slätter, genomströmmade af otaliga vattensprång, mellan hvilka den klara Guadalquivir majestätisk och lugn flöt sin stilla bana till hafvet. Huru helt annat var icke detta land, än de brännande ödemarker, från hvilka jag kom! Luften var så ren, himlen så blå, fåglarna sjöngo, och fälten doftade utaf helsa. Det förekom mig, som om frid och välsignelse hvilade, likt en himmelsk förklaring, öfver denna sköna nejd; men min vägvisare var af annan tanke. Han fann Andalusien platt och tråkigt, han längtade tillbaka till ödemarkerna och deras grumliga källor och begabbade mig som en dåre, när jag ej ville vända med honom tillbaka. Hvad synes er, mina herrar? Hvilken af oss hade rätt?

Åhörarne tego.

– Jag tror icke, fortfor Bertelsköld, – att mången af er skulle ha varit af annan mening än jag. Och likväl, när I sen en vandrare träda ut från denna verldens torra öknar, från den outsläckliga törsten och de nattliga bråddjupen, till de sköna, lefvande vattukällorna i Guds rike, då sägen I som mulåsnedrifvaren: hvilken dåre! Jag vill icke tvista med eder härom. Men om I känden det rike, som I förakten, då skulle kanske mången bland eder följa den evige vägvisaren och förvånas öfver sin blindhet, att så länge hafva sett lifvets ljus och likväl stadnat i skuggan.

– Amen, sade den unge kornetten med gäckande högtidlighet.

– Men min bäste Bertelsköld, sade en af de äldre och allvarsammare i sällskapet, – tror ni då verkligen, att en sådan barnsaga, som kristendomen, skall bestå inför förnuftet i upplysningens århundrade? Om tjugu år finns ingen kristendom mer.

– Om tjugu år*, sade Bertelsköld, – skall det kanske heta, som en gång förut, när verldshistorien vändes på sina hakar: »nu är eder stund och mörkrets makt.»9 Men när stunden är öfver, skall den eviga sanningen åter frambryta, klarare än någonsin förr, och hundra, ja tusen år härefter skall kristendomen segrande utgå till alla delar af jorden, medan »upplysningens århundrade» qvarstår i tideböckerna10 som ett försvinnande moment i mensklighetens utveckling.

– Topp!11 sade kornetten. – Jag pretenderar ej att lefva så länge, men finns någon annan kristendom qvar efter tjugu år, än möjligen prestkragen, så bjuder jag herrarne på en korg champagne.

– Jag antager anbudet, i fall jag dåmera kan dricka champagne, svarade Bertelsköld leende.

Det flyktiga löjet fann endast ett svagt eko. Det glada sällskapet uti »Svenska Botten» var synbart förstämdt, och i detsamma inträdde baron Sprengtporten.

– Herr baron, sade grefve Bernhard, – jag har i er présence12 skymfat markisinnan Egmont, och ni har begärt upprättelse af mig. Jag förklarar i dessa herrars närvaro, att jag haft orätt, och frågar, om ni anser mig dermed hafva uppfyllt hederns fordringar?

– Fullkomligt, herr grefve! svarade Sprengtporten öfverraskad. – Och jag tillägger lika offentligt, att jag ogillat ert handlingssätt, men icke betviflat ert mod.

– Jag tackar er, sade grefven med en skymt af den fordne hofmannen. – Och då herrarne här troligen ej äro intresserade af att fortsätta vårt förra samtalsämne, anser jag ändamålet med mitt besök vara vunnet och önskar herrarne godnatt.

– Det var f–n hvad herrarne se högtidliga ut, sade Sprengtporten, när hans motståndare gått.

– Det kommer deraf att vi suttit i kyrkan och fått oss en ordentlig dusch, sade kornetten.

– En riktig botpredikan, inföll en annan.

– Han är förryckt, sade en tredje.

– Nej, berätta nu någon mustig ungkarlshistoria, annars drunkna vi alla i sirapen! hördes en fjerde utropa.

– Tålamod, sade chefen. – Vi ha vigtigare saker att rådpläga om. Tiden nalkas.

– Ändtligen! sorlade flera röster, och snart blef hvarje synligt spår af Bernhard Bertelsköld och hans omvändelse begrafvet i politikens brinnande ugn.

Fotnoter till detta avsnitt

* Ihågkommande gamla mormors missnöje öfver trettonde berättelsen, hade fältskärn här funnit en passande anledning att bortskicka de små, för att sprita näfver åt honom dernere, hvarföre de voro frånvarande under detta kapitel.

* Här anmärkte Fältskärn: Det är ett stort misstag, att anse religionsföraktet hafva inkommit i Sverige under Gustaf III. Det inträngde under hela den föregående frihetstiden, isynnerhet mot slutet, genom tidens öppna remnor från Frankrike, och utsädet var sådt långt förut, innan det gick i ax under Gustaf III och mognade under franska revolutionen till skörd.

* 17928. Fältskärns anm.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 kostligt – dråpligt, lustigt.

2 kapson – något som hejdar, fjättrar eller håller tillbaka (eg. stark grimma för dressyr av häst); SAOB har detta belägg av Topelius.

3 birribi – ett italienskt, rulettliknande hasardspel.

4 kornett – lägsta officersgraden vid kavalleriet, motsvarar fänrik.

5 de saducéers surdeg – Se Matt. 16:5–12 där Jesus varnar lärjungarna för saddukéernas lära; saddukéer: judiskt parti (i ca 200 år f.Kr och e.Kr) som enbart godkände Mose lag och förnekade uppståndelsen.

6 On revient toujours à ses premiers amours. – (fra.) Gammal kärlek rostar aldrig.

7 Fi donc – (fra.) fy.

8 1792 – Årtalet erinrar om mordet på Gustav III i mars, det revolutionära Frankrikes krigsförklaring mot kejsaren i april, terrorvågen genom Frankrike (septembermorden) och avsättningen av Ludvig XVI i september.

9 »nu är eder stund och mörkrets makt.» – Jfr Luk. 22:53.

10 tideböckerna – krönikorna.

11 Topp! – Må gå!

12 présence – (fra.) närvaro.

15. Den 18 Augusti.

Sommaraftonens sol hade helt nyss sjunkit i Mälarens gömda fjärdar bakom Riddarholmen, när vaxljusen redan begynte tändas i Stockholms kungliga slott. Der var stor cour1; grädden af svenska aristokratin, diplomatiska korpsen och några de mest ansedda riksdagsmän af alla partier voro »befallde» till slottet.

De vackra, praktfulla salarna glänste af ljus; – kungligheten skulle i prakten finna en ersättning för makten. Allt var lyx, artighet, ceremoni, och likväl kändes ej etikettens bojor tunga för andra än dem, som vid dem voro ovana. Solskenet på hofvets ansigten var så oafbrutet, som i Peru, der det aldrig regnar annat än guld. Hit nådde ingen klagan ifrån allt Sveriges rike, intet nödrop från hungrande landsmän, intet oljud från riksdagens stora ordfabrik, ingen hotelse från de öfverallt i staden församlade klubbarne. Det var lugn i riket, lugn på hofvet, lugn i allas uppsyn; djupaste lugn.

Men hvarföre trängdes man så nyfiket kring den unge konungen, när han klockan 9 på aftonen visade sig, nådigare småleende än någonsin förr? Hvarföre betraktades han öfverallt med förstulna, spejande blickar? Hvad ville man läsa i de tvenne slutna böckerna, de tvenne stora, blå brandenburgska2 ögonen, som beherrskade, tjusade och gäckade alla? Man sökte der läsa Sveriges morgondag, men han var oläslig, som vågskimret på den blanka sjön.

Det var ett sällsamt lugn. Det såg ut, som hade alla stojande krafter dykat ned under qvällens lugna yta, för att osedda brottas uti det tysta djupet. Alla visste att någonting skulle hända; många visste till och med hvad. Och likväl låtsade ingen ana det minsta.

Man repeterade Thetis och Pelée3. Det var den första svenska opera; alla voro förtjusta, eller syntes åtminstone vara det; konungen mest. Han korrigerade felen; han berömde sångarne, framförallt sångerskorna. Han applåderade styckets vackraste ställen; han bläddrade i notböckerna, likasom för att åter läsa de smekande melodierna.

– Och de säga, att han tänker på en revolution, den der! hviskade öfverståthållaren Ruth.

– Hvem vet? hviskade Kalling tillbaka. – Vi hade ändå gjort klokast att häkta honom.

– Honom! Vet ni hvad han gjorde, när jag i förmiddags hade audiens? Medan han talade med mig om händelserna i Christianstad4, ritade han ett broderimönster åt fröken Posse.

– Men vi ha säkra underrättelser ...

– Inbilla mig det! Tro hvad ni vill om anhanget, men han sjelf är rädd. Besinna, det vore ju en riksolycka att afbryta repetitionerna till den nya operan! ... Se, nu sätter han sig till spelbordet med friherrinnan Pechlin! Har hon en gnista af sin mans geni, så skall hon titta honom i korten ...

Paul Bertelsköld stod icke långt derifrån. Han var blek af ansträngning, ty han hade skrifvit långt in på nätterna, skrifvit roler, men denna gång ej af det vanliga slaget. Hans blickar följde markisinnan Egmont. Aldrig hade hon varit så älskvärd, så strålande skön. Allt bländades och tjusades, der hon gick fram. Sjelfva afunden glömde sin slipade dolk, och man hviskade till hvarandra, att sådan hade Gustaf III:s drottning bordt vara: – ett motstycke till honom sjelf: öfverlägsen, qvick, glad, behagfull och värdig i hvarje rörelse!

Paul kände sig på en gång lycklig och djupt förödmjukad. Var det icke denna samma förtjuserska, som en gång i qvällens ensliga månsken hade så svärmande lutat sitt hufvud emot hans skuldra i Djurgårdens gömda fristad? Men den af alla beundrade, den leende och dock så stolta fransyskan bevärdigade honom ej mer med en enda blick.

Då kände han ett papper tryckas uti sin hand. Han vände sig om, men budbäraren var försvunnen.

Det lilla parfumerade bladet brände i handen. Paul smög sig till ett fönster och läste på fransyska: »Man väntar er i gula förmaket.»

Det måste vara hon! tänkte han vid sig sjelf, och hans hjerta begynte att våldsamt klappa. Få sekunder derefter stod han obemärkt i det anvisade rummet.

Men i stället för markisinnan fann han en äldre militär, vårdslöst utsträckt i soffan. Denna person var en af dem, som man måste tre gånger betrakta. Vid första anblicken såg han enfaldig ut; vid den andra gladlynt flegmatisk; vid den tredje listig. Det var konungens och Hattarnes farligaste, slugaste och mest oförsonlige motståndare, general Pechlin.

– Sätt er, unge man, jag har något att säga er, sade generalen med en krigares rättframhet och en förmans ton, som ej väntar en motsägelse.

Paul förblef stående.

– Som ni behagar då, sade generalen likgiltigt. – Jag känner er far, min unge herre. Vi ha varit politiske motståndare, men jag respekterar hans tänkesätt, och han menar för väl med fosterlandet, för att vilja se sin son på schavotten5.

– Hvad menar ers excellens dermed? frågade Paul, mera förvånad än skrämd.

– Jag menar, fortfor generalen, – att vi snart torde få upplefva ett nytt anno femtiosex. Ni kan ej minnas det året, unge man, ni gick då i kolt, men jag vill berätta er dess historia i få ord. Konungen ville göra sig enväldig, men friheten var en för hård nöt att knäcka; det misslyckades, och alla hans närmaste handtlangare fingo bestiga schavotten.

– Jag förstår ej ers excellens.

– Ställ er ej enfaldig; ni förstår ganska väl. Kort sagdt, ni är konungens handsekreterare och invigd i hemligheten. Följaktligen pliktar ni med ert hufvud, när katastrofen väl är förbi, i morgon eller i öfvermorgon.

– Ers excellens ...

– Bah, låt oss lägga af fraserna. Jag vet allt, och det gör mig ondt om er far. Jag har derföre beslutat rädda er, medan det ännu är tid. Vill ni behålla ert hufvud, ja eller nej?

– Om det kan ske med heder, vill jag gerna behålla det, svarade Paul leende.

– Hedern och friheten äro oskiljaktiga. Hör derföre hvad jag nu som en vän vill anförtro er. Man säger, att ni skall vara en fantast, men jag talar till er som till en förståndig yngling. Om ni icke, innan morgonen gryr, har lemnat mig hela revolutionsplanen, som jag vet att ni kan förskaffa mig, så är ni utan räddning förlorad.

Paul teg. Han kände blodet stiga till sina kinder, men han hade inga ord för sin ytterliga förvåning.

Generalen missförstod hans tystnad. – Märk väl, sade han, – att jag fordrar detta af er i fäderneslandets och frihetens namn. Se der mitt skäl, som äfven bör vara ert. Men er belöning skall icke derföre blifva mindre. Ni har i ersättning för er tjenst att välja en majorsgrad vid gardet eller motsvarande på den civila banan, och i hvardera fallet 40 000 daler till ekipering. Jag tror det förslår.

– 40 000 daler! Åt mig?

– Hvad nu? Så ung, och redan inkommen i konsten att preja! Jag kan öka summan till 50 000, men ej en daler deröfver. Är ni galen, herre? Det är ju guld nog att köpa ett helt riksstånd. Och dessutom, fortfor han, rättande sig, – är här ej fråga om det, utan tout bonnement om att sauvera6 fäderneslandet. Är jag förstådd?

– Fullkomligt. Jag skall strax ha den äran att ...

– Hvad? Bär ni kanhända planen hos er?

– Jag skall strax ha den äran att rapportera till hans majestät ers excellens’ generösa anbud.

– Hör på, min vän, sade generalen kallt, – är ni klok eller galen?

– Jag ämnade just fråga ers excellens detsamma.

– Jaså. Uppriktighet mot uppriktighet. Ni vill således hellre bli hufvudlös, än major? Ni vill hellre störta, än rädda fäderneslandet?

– Ers excellens kan vända sig till dem, som äro nog fala7 och nog fega, att sälja sig åt den mestbjudande. Jag vågar tro, att det är män af heder, och icke falska förrädare, som skola rädda fäderneslandet.

– Kors så uppbyggligt! Men mitt välmenta förslag kan ju stadna oss emellan?

– Jag inser ej hvarför jag skulle vara förbunden dertill.

– Nå, så anse alltsammans blott för ett skämt. Adjö, min herre. Jag önskar er mycken lycka, när vi träffas härnäst på packartorget8.

Paul bugade kallt och vände stolt honom ryggen.

Men öfver general Pechlins sluga drag flög, när han gick, ett smädeligt löje. – Just sådan jag väntade honom! sade han till sig sjelf. – Jag tycker om folk, som kör hufvudet uti väggen; de spara oss mycket besvär. Alla operor gå i qväll efter noter. Konungen får nu veta att vi icke ha revolutionsplanen, som redan i tre timmar varit i min ficka. Han skall derigenom insöfvas i säkerhet och uppskjuta allt till i öfvermorgon. Under tiden hinna våra pålitliga regementen fram till Stockholm; monseigneur9 spatserar uti civil arrest, och republiken är färdig. C’est à merveille!10 Dessa åsnor förtjena knappt att man leder dem uti betslet.

Paul blandade sig åter i trängseln, med föresats att begagna första tillfälle att varna konungen. Men hans majestät satt ännu så sorglös vid spelbordet, som hade han ingen annan krona i sigte, än hjerterkungs. Markisinnan spelade med ett par diplomater och general Horn.

I detsamma tappade hon ett kort. Paul flög dit för att upptaga det. Vid det han böjde sig ned, kände han en ljum andedrägt vid sitt öra och hörde en hviskning, så sakta som löfvens sus i sommarqvällen:

– Gif akt, när jag slutar spelet!

– Ah, monsieur le comte11, yttrade markisinnan högt, – jag tackar er. Det är första gången jag sett er buga så djupt.

– Ungdomen gör sin reverence12 för skönhetens thron, inföll den artige grefve Horn.

– Det finns så många rebeller, yttrade den sköna fransyskan vårdslöst. – Men hvilka kort har ni gifvit mig! Idel bönder och borgare! Det är ju afskyvärdt. En kung, en dame och en knekt, men för resten hackor!

Paul drog sig tillbaka och observerade stum från en fönsterniche det lätta sorlet, de fladdrande toiletterna, smålöjet på alla ansigten, konungens lifliga gester och glada infall, Pechlins godtrogna, enfaldiga min derborta och markisinnan Egmonts sorglösa koketteri. Sof icke hela detta rike på rosor?13

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 cour – högtidlig mottagning vid hovet.

2 brandenburgska – Anspelar på furstehuset Brandenburg, kungens mödernesläkt.

3 Thetis och Pelée – Se kommentar till 1390, 9.

4 händelserna i Christianstad – Statskuppen inleddes i Kristianstad den 12 augusti med att överjägmästaren Johan Christopher Toll tog kontroll över garnisonen och staden. Denna nyhet nådde Stockholm och rådet den 17 augusti.

5 schavotten – ställningen där brottslingar utställdes till allmänt beskådande eller livdömda avrättades.

6 tout bonnement om att sauvera – (fra.) helt enkelt om att rädda.

7 fala – mutbara.

8 packartorget – torget där varor besiktigades och packades före införing i stad eller utskeppning; här bildligt, om torg som offentliga platser för politiska manifestationer och för bestraffningar.

9 monseigneur – Med monseigneur (fra.) tilltalas kungliga personer.

10 C’est à merveille! – (fra.) Det här är bra!

11 monsieur le comte – (fra.) herr greve.

12 reverence – reverens, vördnadsbetygelse.

13 Sof […] detta rike på rosor? – sova på rosor: fly verkligheten, jfr »När man sofver på rosor», Läsning för barn 2 (1866); meningen saknas i följetongen.

16. Tomten med röda mössan.

Paul Bertelsköld stod tyst och drömmande vid sitt fönster, när ett friskt löje nådde hans lyssnande öra. Det var markisinnan Egmont, som uppstod från spelbordet och skämtade öfver den rulle dukater hon vunnit af engelske ambassadören. – Medgif, milord, sade hon, – att det är väl använda penningar! I morgon skall jag köpa halfva riksdagen med ert guld, milord, och uppsätta pretendenten Stuart på Englands thron1.

– Jag fruktar, att ers nåd gör bet i spelet2, svarade den styfve engelsmannen, som ej tyckte om skämtet.

– Hvem vet? Jag har aldrig haft lycka i kärlek; följaktligen har jag tur i spel. Apropos af hasardspel, ni har ett dåligt minne, gref Horn. Jag påminner mig bestämdt, att hans majestät, som tycker om variation, ibland skrifver sitt kungliga namn med f och ibland med v. Men se der ha vi en, som kan slita vår tvist! Hvad säger ni derom, min bäste grefve?

Vid dessa ord närmade hon sig Paul.

– Hans majestät skrifver sitt svenska namn Gustaf och sitt fransyska namn Gustave, svarade Paul, med en reflex af solskenet från markisinnans läppar.

– Sade jag icke det? Ni måste berätta mig, om det är sannt, att hans majestät har en esprit familier3, en förskräckeligt ful tomte i röd mössa, som sitter grensle öfver hans stol och dikterar för honom hans poetiska inspirationer ... Er arm, om ni tillåter!

Och den vackra markisinnan fattade på sitt ogenerade sätt den unge handsekreterarens arm, i det hon fortfor att gyckla öfver konungens tomte.

Men efterhand hade de utan uppseende kommit ur trängseln och befunno sig allena uti ett sidorum, der aktriserna i Thetis och Pelée en stund förut hade ombytt kostymer. Då sjönk markisinnan ned på närmaste stol och utbrast i tårar, – så häftigt, ohejdadt, oförställdt, som en skolflicka gråter öfver en död kanariefågel.

– Men hvad fattas er, madame? frågade Paul, förvirrad af detta alldeles oväntade utbrott.

– Ingenting; bry er icke om mig! svarade hon. – Jag gråter blott öfver detta usla lif och öfver mig sjelf. Om ni visste hvad jag erfarit sedan tjugufyra timmar, – ah, ni skulle gråta med mig, så karl ni är, och det skulle kläda er, Bertelsköld! Ni har ett hjerta, ni! Men jag vill ej göra er någon sorg, och derföre skola vi vara glada. Se nu på mig; – är det bra så der? Är jag ej glad igen?

Och hon log så vemodigt, log så förtjusande, medan tårarne ännu perlade under hennes ögonlock, att detta löje, långt mer än den ovana sorgen, lockade daggen fram ur ynglingens ögon.

– Anförtro åt mig det som oroar er! bad han. – Jag förmår ej mycket, men hela mitt lif tillhör er.

– Nej, sade hon, – icke nu, icke allt. I morgon skall ni kanhända få veta mer. Och om oförutsedda händelser skulle inträffa ... om vi ej mer skulle återse hvarandra ... så vill jag ej, att ni skall tänka illa om mig. Ni vet, att vi stå på branten af en revolution?

– Jag vet det, madame.

– Allt kan lyckas, allt kan misslyckas. Och för att lyckas, har kung Gustaf behöft tid och penningar. Jag har förskaffat honom båda delarna. Fråga mig icke huru. Nöj er med den försäkran, att konungen skulle arresteras i dag af rådet, men det är uppskjutet till i öfvermorgon, när trupperna anlända, och detta uppskof kan rädda allt. Hvad penningarna angår, var han ännu i dag middag fattigare än Carl Stuart, men sedan tre timmar har han tillräckligt. O detta folk, detta folk, som i sitt armod en dag var det ridderligaste, det stoltaste i Europa, det köpes och säljes nu som en annan handelsvara! Men hvad angår det mig? Jag är fransyska, jag. Jag har tjenat Gustaf III, för det att han är en högsint kung och för det att jag engång trodde mig älska honom ... Ni behöfver ej se så der mörkt på mig, Bertelsköld! Jag skulle ej säga er det, om jag behöfde rodna för er. Jag har älskat honom, som man älskar en lysande meteor, och min beundran har längesedan öfverlefvat drömmen om min kärlek. Kort sagdt, han måste sauveras. Kunde jag annat? Måste jag icke för honom uppoffra allt?

– Ja, madame. Allt, utom hedern.

Markisinnan sprang upp. Hon darrade utaf vrede.

– Och hvad ger er rättighet, min herre, att genomborra mig med förgiftade pilar? Gode himmel, när har jag fallit så djupt, att den förste, för hvilken jag öppnar mitt hjerta, vågar påminna mig om min heder! Vet ni, min herre, hvarför jag blef förvisad från franska hofvet, – ja, förvisad genom ett artigt handbref från hertigen af Noailles! Det känner man icke här, emedan jag ej har nedlåtit mig att skryta dermed. Jag blef förvisad, för det att jag vid en cour på hofvet, när alla krökte sig till golfvet för grefvinnan Du Barry, var den enda, som hade mod att vända henne ryggen.

– Ni missförstår mig, madame. Jag är ur stånd att förolämpa er med den gömdaste tanke uti min själ. Jag sade blott hvad jag alla dagar har sagt till mig sjelf.

– Jag vill tro er, min herre; jag skulle icke tro någon annan. I hvilken förskräcklig tid lefva vi icke! Hvar är mannens ära? Hvar är qvinnans sjelfkänsla? Den ena köps med en titel, den andra med ett kungligt smålöje, och båda äro fala för guld. Vet ni, Bertelsköld, jag är trött vid all denna uselhet. Jag har sett nog deraf. Jag vill gå bort till det toma intet; det skall blifva skönt att förgås. Våra filosofer säga ju, att det finns ingenting bortom grafven; är det ej så? Jag vill minnas, att också ni gör anspråk på ett slags filosofi?

Paul häpnade. Han hade ej sedan en tid kommit att tänka derpå. Han hade blott hört sin mor läsa högt ur bibeln, när han låg sårad i det lilla jägarehuset. Nu blef det honom plötsligt klart, att han hade framför sig en afgrund af förfärande tomhet. Hvad skulle han svara? Tidsandans mörka tvifvel satt der framför honom i den skönaste hamn, väpnad med hela behagets tjusning, med hela den första kärlekens förförande trollmakt och framkastade lätt, i förbigående, en fråga på lif och död, om tid och evighet. En rysning darrade genom det innersta af hans själ; han hade velat svara: ja, ja, det finns ingenting bortom grafven! ... Men han förmådde det icke, han bäfvade för den tanken, att detta hulda väsende skulle för evigt förgås!

– Nej, sade han, emot sin vilja, – det kan icke vara så. Det måste dock finnas en Gud och ett lif efter detta.

– Tror ni? Det är möjligt, ty filosoferne äro ej bättre än alla de andra. Jag skulle önska det vore så. I denna verlden finns ingen frid. Jag är tjugufyra år gammal, jag har skrattat mer än mången annan åt lifvet, men tro mig, jag har aldrig varit lycklig. Jag blef uppfostrad i ett kloster och kastades derifrån, ännu ett barn, i armarna på en gammal roué4, som jag hatade, tilldess att jag lärde förakta honom. Två år derefter dog markisen, jag var enka och skyndade att återtaga mitt fädernenamn5. Men dessa två år hade varit nog att förgifta min tro på lifvet. Jag beslöt att skratta åt allt, och jag höll ord. Min flyktiga beundran fäste sig vid den snillrike, älskvärde svenske kronprinsen, när han var i Paris, men mitt hjerta förblef tomt och kyligt som hans. Och jag var likväl skapad, också jag, att älska, som blott en qvinna kan älska. Också jag kände stundom en längtan att gifva mitt lif för en annan. Men jag förstod icke mig sjelf. Jag reste af lust för ombyte och af nyfikenhet att se ett sagolikt land, som icke liknade vårt. Jag trodde icke, att jag bland dessa frostiga isar en dag skulle finna er!

– Madame ...

– O, min herre, fortfor den sköna fransyskan vemodigt, – ni behöfver icke svara mig, att ni har medlidande med en stackars olycklig qvinna, som trott sig vara stark och likväl är nog svag, att anförtro er hvad hon kanske hade bordt sluta för evigt inom sitt hjerta. Vi förstå hvarandra, och jag vet icke hvad som numera skulle hindra mig att säga er allt. Jag har älskat er, Paul, från första stunden jag såg er, och ni är min första, min enda kärlek. Jag vet ej, om jag bör förbanna eller välsigna den stund jag såg er; jag vet endast det, att hela min själ är er egendom!

– Herminie ...

– Håll, säg ej mer! Det finns heliga känslor, som såras till döds af ett enda ord. Tror ni, att jag skulle sagt er hvad jag nu sagt, för att tigga om er genkärlek? O, om ni trodde det, skulle det smärta mig mer, än om ni förklarade mig ert dödliga hat! Nej, min vän, – låt mig kalla er så, det är ett svalt ord, det skall kanske lugna oss båda; – jag säger er detta, emedan vi troligen skola skiljas för alltid. Om ni med edra nitton år kunde glömma att jag är fem år äldre än ni, så är jag för stolt, att en dag vilja se mig utträngd af en yngre medtäflerska, och jag älskar er för mycket, för att vilja se er bedragen på den flyktiga känsla ni tror er hysa för mig. Nej, min vän, det som nu ger mig mod, är vissheten att vi aldrig skola tillhöra hvarandra. Säg icke mer, fråga icke mer! Säg mig blott att, ifall detta möte skulle vara vårt sista, ni någon gång vill tänka med vänskap på en qvinna, som icke är så kokett, så lättsinnig och kanhända så ovärdig er aktning, som hon synes för verlden ...

– Och om ni hundra gånger förkrossar mig med dessa dunkla ord om en skilsmessa, som jag icke förstår, så skall det ej hindra mig att säga er, Herminie, att jag älskar er, att jag andas endast för er och att ni skall tillhöra mig, om jag än måste strida mot en hel verld och mot er sjelf, för att engång äga er! utbrast Paul med hela hänförelsen af sina nitton år och sitt glödande hjerta. – Och ni tror, att jag skulle afstå er just i det ögonblick, när jag för första gången fått skåda klart i er själ och för första gången förstår, att ni är den ädlaste, högsintaste qvinna jag någonsin kännt, – utom en! Ja, Herminie, ja, madame, ni skall få en rival, men ej en sådan ni sade nyss, utan en som skall välsigna vår kärlek och mot hvars hjerta ni skall kunna luta er trygg som ett barn. Det är min mor, Herminie; hon skall förstå er, hon tänker som ni, och hvem i den vida verlden skall då vara rikare än jag, som äger tvenne sådana hjertan!

Paul hade fattat hennes hand och tryckte den till sina läppar. Då visade sig en kammartjenare i dörren och anmälde, kanske icke ovan vid sådana scener, med styf ceremoni, att soupern6 var serverad.

Paul märkte honom icke. Han kände en het tår droppa ned på sin hand.

Men markisinnan stod upp. – Farväl! sade hon med bruten röst. – I morgon vid denna tid är vårt öde afgjordt.

Derpå fattade hon hans arm och inträdde åter bland gästerne, med den dansande gången, det lätta, flyktiga löjet på sina vackra läppar och det förtjusande koketteri, som hela hofvet beundrade. – Nu vet jag allt, ers majestät! skämtade hon. – Nu känner jag den fula tomten med den röda mössan, som rider på ers majestäts stol, när ni skrifver, sire, och som hviskar åt er de beundransvärda saker, hvarmed ni förtjusar verlden. Jag vore mycket nyfiken att veta hvad han i natt har att säga er.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 uppsätta pretendenten Stuart på Englands thron – Karl Edvard Stuart, »Bonnie Prince Charlie» (1720–1788), brittisk tronpretendent som 1746 misslyckades med att insätta fadern Jakob Edvard Stuart på tronen och därefter förde ett kringflackande liv. Resningen 1745–1746 är den historiska bakgrunden till Scotts Waverley (1814).

2 gör bet i spelet – förlorar spelet.

3 esprit familier – (fra.) tjänande ande.

4 roué – libertin, utlevad man.

5 skyndade att återtaga mitt fädernenamn – Motsäger textstället s. 1304, r. 6–7 där den historiska grevinnan Egmont sägs vara niece till markisinnans man.

6 soupern – stavningsvariant av supén.

17. Den 19 Augusti.

Konungen hade användt en del af natten på brefskrifning och derefter visiterat vakterna. Han hade nu återvändt och satt tankfull, sömnlös, uti kabinettet.

– Huru mycket är klockan?

– Half tre på morgonen.

– Dagas det redan?

– Ej ännu, ers majestät.

– Lägg er i yttre rummet, Bertelsköld. Ni har vakat mycket, och den dag, som gryr, kan pröfva våra krafter.

– Jag tackar ers majestät, jag är ej sömnig.

– Sof, min vän, sof! Medan åkermannen sofver, mognar fältet till skörd. Ni lofvar ju, att säkert besörja mitt bref till hertigen af Södermanland1 och till grefve Vergennes?

– De skola expedieras2 vid daggryningen.

– Godt. Ni är trogen och pålitlig, Bertelsköld. Jag trodde ni var en raisonneur3, som de andra.

– En hund är också trogen, ers majestät. Jag tjenar ej min konung för enväldet, utan för friheten.

– Det är bra. Jag skall ej glömma er, om jag lefver till aftonen. Faller jag, så lemna åt hertigen min blodiga skjorta.

– Det skall ske.

– Ni tror då, att jag skall falla?

– Jag tror, att ers majestät skall segra.

– Bed Gud derom. Baron Pechlin bedrog er, när han ville köpa revolutionsplanen. Han hade den hos sig, likasom han kände mitt bref till konungen af Frankrike. Egmont hade rätt: Du Barry har förrådt oss.

– Vågar jag fråga ers majestät, hvarifrån markisinnan Egmont anskaffat penningar?

– Markisinnan? Hvad vet ni derom?

– Jag vet endast, att hon utverkat uppskof med rådets planer och anskaffat penningar på ett sätt, som för henne sjelf måste innebära en fara.

– Min Gud, och det har ni ej sagt mig förut! Hon har ej nämnt ett ord derom. Jag förstår nu allt.

– Jag besvär ers majestät att vaka öfver hennes lif och säkerhet. Hon är omsnärjd af kabaler4 och afund. Hon har engång förut varit nära att falla ett offer för dem. Ett sauve garde5 vid hennes hôtel vore kanske ej öfverflödigt.

– Jag skall ge Taube ordres derom. Men hvilken fara kan hota henne? Besynnerligt! ... Huru mycket är klockan?

– Tre.

– Det är tid att sofva. Ni afbidar6 vidare ordres.

Konungen kastade sig oafklädd på en soffa, och Paul aflägsnade sig. I yttre rummet nickade vakthafvande adjutanten i en fåtölj. En gammal kammartjenare betraktade melankoliskt spännena på sina skor. En lampa i taket flämtade som uti ett sjukrum. Ett rike var sjukt.

Paul ställde sig vid ett fönster. Framför honom låg den svenska hufvudstaden, ännu höljd uti nattens dunkel, och endast långt i det fjerran öster syntes en svag strimma i skyn öfver hafvet förkunna den gryende dag, som skulle afgöra Sveriges och dess konungars öde för en mansålder framåt.

Allt var tyst. Stockholm sof, Sverige sof, Finland sof. Den långa aftonen var förliden, visaren på frihetstidens urtafla pekade på midnatt, och morgonen af Gustaf III:s tidehvarf dagades vid horizonten.

Efter tjugu minuter ringde konungen, och Paul kallades in.

– Hvad tror ni om markisinnans ring?

– Jag anser den hafva sitt värde af gifvarinnan, svarade Paul, som häri var en fullkomlig fritänkare7 och icke anade huru nära klenoden rörde hans egen slägt.

– Ni hörde likväl, att den förryckte guldmakaren tillskref ringen öfvernaturliga egenskaper.

– Ja. Hvarför skulle han annars varit förryckt?

– Det gifs likväl saker, som vi ej kunna förklara. Men ... sätt er till skrifbordet! yttrade konungen efter något betänkande.

Paul lydde, i förmodan att det gällde någon vigtig ordre rörande revolutionen. Konungen dikterade: »Min bäste baron! Jag gjorde i onsdags den reflexion, att vårt gamla bollhus är den miserablaste theater i Europa och i denna egenskap endast kan öfverträffas af dess innevånare, Stenborgs svenska theatertrupp. Det är skada på en vacker konst och ett vackert språk. I händelse jag skulle falla genom någon oförutsedd händelse, så testamenterar jag åt er min idé att uppföra en ny theater vid Norrmalmstorg, der jag äfven ämnat placera en staty af konung Gustaf Adolf. Min mening är, att svenska theatern icke kan uttränga den fransyska under annan form än i operan, som, förenande i sig theaterns, musikens, målarekonstens och plastikens alla resourcer, försonar örat äfven med hårdare språk än vårt. Bland föremål, värdiga en upphöjd smak, recommenderar jag för vår scen Birger Jarl och Gustaf Wasa. Detta, ifall vi ej mer få tillfälle att konferera härom. I annat fall vill jag, med ert bistånd, draga försorg om att Sverige ej länge skall sakna ett tempel för sånggudinnorna.

Eder väl affectionerade8»

Konungen underskref »Gustaf.» – Han hade tid att tänka på allt. I det ögonblick kronan vacklade på hans hufvud och farorna närmade sig med hvarje pendelslag, hade han sömnlös tänkt på de svenska sånggudinnorna.

– Till hvem skall jag adressera brefvet? frågade Paul.

– Till baron Ehrensvärd9 ... Huru mycket är klockan?

– Tre qvart på fyra.

– Säg till, att man väcker mig klockan sju.

Paul gick. Lampan brann allt mattare i förrummet, och den tidiga sommarmorgonen begynte gry öfver Waldemars udde på Djurgården i nordost. Uttröttad af nattvak, sjönk ynglingen ned på en stol, med hufvudet lutadt mot fönsterkarmen, och somnade mot sin vilja så tungt, att han icke vaknade, förrän solen redan stod högt på himmelen.

Bestört sprang han upp. Klockan var redan åtta, frisören var kommen, och kammartjenaren var sysselsatt att kläda konungen. Gustaf III bar på denna märkvärdiga dag svarta silkesstrumpor och skor med aflånga silfverspännen, svarta benkläder, en enkel blå rock med förgyllda knappar, vanlig officersvärja, opudradt, bundet hår och trekantig hatt utan plym.

Efter att hafva gjort en promenad till häst, lemnade konungen sina rum klockan före 10. Hans annars lugna och klara blick var fördunklad af tårar. Men Gustaf III var vacker i detta ögonblick, när han, spelande om sin krona, gick att rädda sitt rike från Polens öde10.

Han begaf sig till rådkammaren, och det var riksens råd, som började revolutionen genom den trotsiga fordran, att konungen skulle uppläsa det bref, som han natten förut hade mottagit från hertig Carl. Han vägrade, och en liflig ordvexling uppstod. Några de häftigaste bland riksråden ville genast försäkra sig om hans person11 och fråntaga honom värjan. De hade ju redan låtit iordningställa de rum, der han skulle hållas fängslig på Kastenhof.

Riksrådet grefve Kalling, som af rådet var beklädd med oinskränkt myndighet uti Stockholms stad, ville hindra konungen att lemna rådkammaren. Darrande af vrede, såsom man aldrig sett honom förr, slet Gustaf III sig lös, kastade sig på sin väntande häst och red till artillerigården, der han mönstrade trupperna. »Svenska Botten» och många andra officerare hade redan samlat sig kring hans person, och i spetsen för denna skara af tillgifne, begaf sig konungen till fots tillbaka till slottet. Från denna stund rullade händelserna utför en sluttande bana, och opinionernas medvind vexte till storm.

Paul Bertelsköld hade på morgonen varit upptagen af konungens ordres och fick först klockan 11 på förmiddagen ledighet att gå ut. Han skyndade till markisinnan Egmonts hotel vid Drottninggatan, men det var icke lätt, den dagen, att bana sig väg. Hela Stockholm var i rörelse, och alla de största gatorna fyllda af folkhopar. Ett rykte hade gått som ett åskväder öfver staden, att något var på färde, icke mot rikets, utan mot konungens säkerhet.

När Paul öfver Norrmalms – numera Gustaf Adolfs – torg12 ville vika åt venster, för att sedan åt höger inkomma på Drottninggatan, spärrades vägen af flera hundrade sjömän, gesäller och jernbärare13, som villrådige skockat sig kring en ovanligt storvext och groflemmad karl, klädd i en luggsliten blå vadmalsjacka, taljade14 becksömsstöflar och ett slags studentmössa på sned öfver örat. Denna figur, hälften herre, hälften dräng, och för resten af ett godmodigt, jovialiskt utseende, hade onödigt nog – ty han var i alla fall ett hufvud högre än alla andra – klifvit upp på en bodtrappa och höll derifrån en sorts tal, hvars välkända brytning genast röjde en finne från Åbotrakten. Skada blott, att de längre bort stående kunde af talet uppfatta blott spridda ljud, ty åhörarne sorlade och skreko i kapp med talaren.

– Hvad säger han derborta? frågade Paul, som ej slapp fram15 och till sin förvåning igenkände sin gamle, hederlige Eudoxius Lejonfäll, Leo benämnd, f. d. theologie studerande vid Åbo akademi.

– Han gormar något om att det läker16 i skeppsrummet, skutan kränger och finnarne brassa klyfvarbommen, svarade den tillfrågade, en matros från flottan med en ofantlig tuggbuss17 vid hvardera kindbenet.

– Vi lära allt få en styf bris och gjorde klokast att vända rodret och hissa kunglig flagg, återtog Paul i samma ton. Han kände ganska väl Sprengtportens hemliga beskickning till Finland, i afsigt att börja revolutionen i Borgå och Sveaborg.

– Nej, så, hjerta i min talg18, vi segla i finnarnes kölvatten! svor matrosen, förnärmad uti sin svenska ambition.

– Lefve friheten! Åt fanders med finnkole19! skreko flera röster.

– Ned med den grofva lurken derborta på trappan! I rosenkammarn, att klappa smöret ur honom! ropade andra.

Det såg betänkeligt ut för vännen Leo och, hvad som värre var, för konungens sak.

– Finns här ingen student? hördes den misslyckade talarens grofva basun i larmet, ty han begynte komma i trångmål för sina farliga nyheter. Men om der ock fanns en student i hopen, teg han visligen, ty församlingen bestod just af sådant folk, som Upsala studenter hvar afton brukade slåss med på gatorna.

Paul makade sig närmare och lyckades obemärkt komma till trappan just i rätta stunden, när redan ett dussin armar sträckte sig efter den finska jättens luggslitna vadmalskrage och denne slog omkring sig med van arm och orubbeligt lugn, men med ringa utsigt att segra mot öfvermakten.

Med ett hopp var Paul vid hans sida och stötte tillbaka de djerfvaste angriparne, i det han med hög röst ropade: lefve konungen!

– Kas perkele!20 Är du här? ropade Leo förtjust. – Vik opp ärmarna, och låt oss klappa dem bruna och blå, så många de äro. Lefve konungen!

Men i stället vände sig Paul till den uppretade folkhopen och höjde åter sin röst så högt han förmådde:

– Hvar redlig svensk, som i dag ropar: lefve friheten! skall också ropa: lefve konungen! De vilja fängsla vår kung, men det skall icke ske, så länge ett ärligt svenskt hjerta slår. Och derför ropar jag än engång: lefve konungen!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 hertigen af Södermanland – Gustav III utnämnde brodern Karl till hertig av Södermanland först efter statsvälvningen, som belöning för visad lojalitet.

2 expedieras – avsändas.

3 raisonneur – stavningsvariant av resonör, här: person som kompromissar med sitt samvete.

4 kabaler – ränker.

5 sauve garde – (fra., sauvegarde) skyddsvakt.

6 afbidar – inväntar.

7 en fullkomlig fritänkare – här: helt utan fördomar (och förutfattade meningar).

8 väl affectionerade – välbevågne, välsinnade.

9 baron Ehrensvärd – Gustaf Johan Ehrensvärd (1746–1783) var kungens kammarherre, hade deltagit i resan till Paris och blev i juli 1772 direktör över »K. M:ts spektakler» (Bengt Hildebrand & Pierre de la Blanchetai, »Gustaf Johan Ehrensvärd», Svenskt biografiskt lexikon).

10 Polens öde – Polen uppdelades successivt mellan Preussen, Ryssland och Österrike 1772, 1793 och 1795. Se kommentar till 1254, 10–11.

11 försäkra sig om hans person – gripa honom.

12 Norrmalms − numera Gustaf Adolfs − torg – Torget, med ryttarstaty av kungen, uppkallades efter Gustav II Adolf 1805.

13 jernbärare – arbetare anställda vid en järnvåg för vägning och transport av järn.

14 taljade – smorda med talg.

15 slapp fram – kom fram (finlandism).

16 läker – läcker.

17 tuggbuss – bit tuggtobak.

18 hjerta i min talg – kraftuttryck.

19 finnkole – nedsättande benämning på finländare.

20 Kas perkele! – (fi.) Se på fan!

18. Midtunder jubelropen.

Paul Bertelskölds korta tal gjorde synbarligen bättre verkan, än den föregående talarens. Hopen sorlade som förut, men meningarne voro delade.

– Han ljuger, den adelsvalpen! skrek en spenslig skräddargesäll och höjde hotande sin fruktansvärda arm.

– Hacka honom till sylta! ropade en hjeltemodig korfmakare.

– Lefve friheten! skrek en alnshög1 sockerbagarlärling.

– Men si, kungen skola de låta bli att kölhala, mumlade matrosen med de två tuggbussarna.

– Han är en bra kung, han står på folkets sida mot herrarne, menade jernbärarne.

– Derföre tänka herrarne skära halsen af honom, inföll en barberare, som aldrig rakade andra än rojalister.

– Vet hut, och slå ej puder2 i ögonen på folk! skrek en hårfrisör af motpartiet.

Folkopinionen vacklade hit och dit, då konungamakten åter fick en farlig fiende i en af mösspartiets mest slipade och förfarne handtlangare, samme Hallberg, som lät bruka sig till att värfva bönder vid riksdagen. Han klef upp på en annan trappa och höll ett tal på sitt sätt.

– Si, nog är kungen bra, sade han, – för den som vill vara en hund och ta smörj, men jag är en enfaldig3 bonde och tycker att svenskarne kunna så gerna vara fria, som lyda pisken. Jag förstår mig ej på hvad riksens råd har för sig, men det glunkas här i staden, att kungen tänker sälja Finland åt ryssen, och när herrn blir enväldig, tänker han sälja åt holländarn all handel med tobak och åt engelsman all handel med salt och skrifva ut två riksdaler koppskatt4 på alla arbetare, som det skall brukas hos turkarne; för si, herrn behöfver pengar. Och fastän jag är bara en fattig bonde, så menar jag, att rådet och riksens ständer fått nys om saken och tänka korta af snärten på pisken.

– Lefve friheten! skreko mössornas anhängare allt hvad de förmådde och begynte här och der dela ut pengar till en skål för ständerna.

Paul och hans vän blefvo fullkomligt öfverröstade och kunde tacka sin lycka, att man glömde bort dem i oväsendet. Det såg illa ut med konungens sak.

Då hördes plötsligt från trakten af Jakobs kyrka det med hurrarop blandade sorlet af en annan, än större folkmassa, och snart såg man konungen, omgifven af flera hundrade officerare och en tallös svärm af alla åldrar och stånd, komma gående från mönstringen vid artillerigården5. Han var varm af gåendet, hans stora ögon blickade kring med mod och tillförsigt, och han helsade oupphörligt åt alla sidor. Så oemotståndligt var intrycket af hans personlighet, att allt konstgjordt groll i ögonblicket smälte bort som drifvor i vårsolen. Vid hvarje gathörn tillvexte jublet, ökades folkhopen. Alla fönster voro uppfyllde med hufvud vid hufvud, sjelfva taken buro åskådare; blommor kastades från fönsterna. Det var ett triumftåg, så mycket mera hänförande, som det var alldeles oväntadt och alldeles oförberedt.

Som en allt uppslukande svallvåg utgjöt sig denna folkmassa nu öfver Norrmalmstorg, ryckande alla med sig framåt slottet. Men enthusiasmen smittar. Samme handtverkare, matroser, jernbärare, som nyss förut hade varit färdige att stena den som ropade lefve konungen, sågos nu, bortförde af strömmen, instämma i samma rop. Dagens vindflöjel var inom få ögonblick alldeles omsvängd och pekade nu på full medvind för konungamakten.

– Se, sade kung Gustaf till sina följeslagare, – det blåser nordanväder!

Nordanvädret ansågs i alla tider för ett gynnsamt tecken, och nordan blåste, när Gustaf Wasa fordom började befrielsekriget i Dalarne.

Paul Bertelsköld kunde ej motstå den allmänna hänförelsen. Han uppskjöt sitt besök hos markisinnan, fattade sin vän under armen och följde folkströmmen. Men utom konungen och hans officerare, insläpptes af vakten endast några få personligen kände, och bland dem var Paul, som drog med sig Leo.

De stadnade på borggården, medan konungen i rapportsalen6 höll det korta, ljungande tal till officerarne och underbefälet, hvarigenom revolutionen först proklamerades och hvari han högtidligen afsvor enväldet på samma gång som han fordrade en damm emot anarkien. Alla, utom baron Cederström, svuro honom trohet.7 Deras hurrarop hördes ned på borggården.

– Hvad skall det betyda? frågade Leo.

– Det betyder, att vi fått en konung i stället för en namnstämpel, svarade Paul.

– Men hvarför titta de gamla herrarne derborta så oroligt ut genom fönstret?

– Det är riksens råd, som öfverlägger i rådkammaren, om det ej varit klokast att arrestera konungen för två timmar sedan. Gif akt på herrarnes förlägna miner! De tycka ej om hurraropen derinne. Makten är så frestande; de ha så länge varit sjelfve allrådande, att de ej utan innerlig hjertängslan åter se sig degraderade till undersåter, såsom vi andra. Jag förmodar, att de redan hafva vakt framför dörren.

Så var det. Rådet, som velat arrestera konungen, var nu sjelf bevakadt och inspärradt. För att de afsatte småkungarne åtminstone ej skulle lida lekamlig nöd, serverades deras middag på stället, men »aptiten var icke synnerlig», säger härom ett samtida ögonvittne8.

Det dröjde ej länge, innan konungen åter visade sig med sin talrika svit, steg till häst och red med blottad värja kring staden, öfverallt följd i hälarna af den jublande folkmassan. Han hade knutit en hvit näsduk kring armen, och snart sågos flera tusende dylika fältbindlar. Man trängdes omkring honom, man kysste hans kläder; man gret och hurrade på engång. Alla trupper svuro honom trohet, kedjor utspändes framför slottsportarna, och kanoner framkördes. – Man kunde ju ej veta, att de voro oladdade, ty artilleristerne stodo bredvid dem med brinnande luntor.

En makt fanns ännu, som hade kunnat försöka motstånd, och det var ständernas hemliga utskott, som så länge representerat den högsta, suveränaste folkviljan. Men desse herrar förlorade, likasom rådet, alla koncepter9, och när de en stund hade skrikit om hvarandra, utan att komma till något beslut, läste10 sekreteraren gravitetiskt in protokollerna i skåpet, förklarande att hans befattning nu vore slutad.

Medan på detta sätt revolutionen utbredde sig kring hela staden och Stockholm böljade som ett oroligt haf, skyndade Paul Bertelsköld med klappande hjerta till markisinnan Egmonts hotel. Han fann en vakt vid porten, stående lugn med gevär på axeln. Intet anfall hade skett, ingen fara var att förmärka. Något lugnare, ilade Paul uppför den hemliga trappan.

Dörren var stängd. Han klappade på. Ingen öppnade.

Han skyndade åter ned och sprang uppför stora trappan. Här var dörren oreglad. Paul kunde ej påminna sig, att detta händt någonsin förr. Men i dag var allt förklarligt. Alla domestiker, äfven Babette, voro ute på gatorna.

Med hastiga steg gick Paul genom den glada, praktfulla, öde salongen, derifrån in genom stora förmaket, sedan igenom två eller tre inre rum, lika öde som salen, tilldess att han, tyst och med återhållen andedrägt, öppnade dörren till markisinnans innersta kabinett.

Hvilken syn! Den vackra fransyskan låg der, klädd i sin hvita morgondrägt, men sjelf nästan ännu hvitare, utsträckt på en liten hvilsoffa, beklädd med ljusblått siden. Hon tycktes sofva, men hennes bröst höjde sig icke; det rika, bruna håret föll, till hälften upplöst, öfver den halfblottade skuldran. En hårnål af diamanter, som fäste hennes morgonhufva, skimrade mot dagen; en hvit ros var fästad vid barmen. Ögonen voro slutna, läpparna slutna. Uttrycket i hennes ansigte var strängt och allvarligt; – den leende, liffulla gestalten, som nyss tycktes lefva endast för nöjet och glädjen, var nu en staty af marmor med evighetens allvar utbredt öfver sitt sköna anlete.

Paul stadnade ett ögonblick, sjelf en bild af den stela marmorn. I nästa ögonblick kastade han sig på knä bredvid den sofvande och kysste hennes hand. Handen var ännu varm. Han kysste hennes panna, hennes läppar: äfven de voro varma. Men hon andades icke mer. Hon var död.

Detta kunde han icke fatta. Hans tankar stodo stilla. Tiden tycktes honom ha stannat uti sitt lopp, och allt syntes honom som en dröm. Han gret icke. Han rasade icke. Han gjorde intet försök att återkalla henne till lifvet. Han satt der stum, orörlig, tanklös, ständigt betraktande denna sköna staty med det höga allvaret öfver den hvita pannan och de slutna ögonlocken.

Bredvid soffan stod ett litet bord af mahogny, inlagdt med perlemor. På detta bord låg ett bref. När Pauls ögon mekaniskt föllo derpå, blef han varse sitt namn i utanskriften.

Han bröt papperet, utan att veta hvad han gjorde, och läste, utan att veta hvad han läste, följande ord på fransyska:

Min högt älskade! Vi kunna icke tillhöra hvarandra; hvarföre skulle jag lefva? Vredgas icke på mig, att jag går ifrån lifvet på samma gång som från dig! Mitt lif har varit till ingen nytta; jag vill åtminstone att min död skall medföra någon välsignelse. Vet således, att jag förskaffat konungen af Sverige den tid och de penningar, förutan hvilka han ej kunnat rädda sitt rike, mot en ed, som jag icke kan bryta. Jag har svurit att från i dag tillhöra en man, som jag afskyr. Men Herminie d’Egmont säljer sig icke. Min fordringsägare skall endast hafva min andlösa kropp.

O, min älskade, vi båda ha lefvat uti ett djupt sjunket tidehvarf. Jag beklagar dig, som med rent hjerta ännu står qvar. Men lef, min Paul, lef för det ädla, det i sanning stora på jorden! Lef för en annan tid, när mannen åter älskar sin ära, qvinnan sin sjelfkänsla, folken sin frihet! Framför samma helsning till konungen af Sverige och till din mor. Och sedan, – tänk stundom med vänskap på en stackars olycklig qvinna, som älskat dig för mycket, för att vilja kedja dig vid sin förspillda lycka, och som i döden förblifver med ofläckad heder din

Herminie, markisinna d’Egmont.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 alnshög – här: kortväxt (en aln motsvarar knappt 60 cm).

2 slå ej puder – slå inte blå dunster.

3 enfaldig – enkel.

4 koppskatt – huvudskatt, d.v.s. skatt som inte är beroende av inkomst eller förmögenhet utan utgår för varje huvud (ty. Kopf); mantalsavgift.

5 artillerigården – arsenalen som låg i Kungsträdgården.

6 rapportsalen – rum vid högvakten vid Stockholms slott där dagrapporter lästes upp; SAOB har detta belägg av Topelius.

7 Alla, utom baron Cederström, svuro honom trohet. – Kaptenen Fredrik Cederström (1731–1774); förmodligen efter Geijer i Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade papper. Första delen 1843, s. 209; uppgiften finns även i Minnen ur Sveriges nyare historia. Första delen 1855, s. 146 f.

8 »aptiten var icke synnerlig», […] ett samtida ögonvittne – Efter »Säker relation om förloppet af den 19 Aug. 1772, rörande den märkvärdiga och lyckliga Regerings-förändringen uti Sverige», Hemliga Handlingar hörande till Sveriges Historia efter Konung Gustaf III:s Anträde till Regeringen. Andra Delen 1822, s. 11. Topelius ägde verket (Museiverkets förteckning över Topelius boksamling).

9 förlorade, […] alla koncepter – förlorade all fattning.

10 läste – låste.

19. Ett namn.

Hvilket ändlöst jubel var icke dessa dagar i Stockholm! Det var icke en revolution, det var en folkfest. Det var icke glädje, det var yra. Der flöt intet blod, men desto mera öl, bränvin och drufsaft. En klok man sade om fröjderuset 1772, att det var allt för häftigt, för att blifva varaktigt.

Allt hade ju gått så öfver förväntan lyckligt. De brinnande kanonluntorna hade ej förts till fänghålen1. De färdiga patronerna hade ej blifvit affyrade. De spärrade tullarna hade icke förvandlat Stockholm till ett fängelse. Kedjorna framför slottsporten nekade att de voro kedjor för friheten. Konungen hade ju sjelf bedyrat, huru han ansåg såsom sin största ära att vara »den förste medborgaren bland ett fritt folk»2. Och huru mildt, huru hofsamt begagnade han icke sin seger! Sjelfva de arresterade småkungarne blefvo snart frigifne, och samme herrar, som på morgonen velat hindra sin monark att lemna hans egen kungaborg, fingo på qvällen den nåden att kyssa hans hand.

Efter de första hotande åtgärderna, efter häktningarne och varningarna, följde snart de lugnande kungörelserna, den frivilliga kungaförsäkran, benådningarna, belöningarna och trohetsederna af höga och låga. Huru man beundrade den unge, vackre monarken med den milda och likväl så värdiga hållningen! Huru man trängdes omkring honom, hvar han visade sig! Qvinnorna kysste hans fötter, när han höll stilla med hästen midt ibland folkhopen, och mången ibland den högdragna adeln, som nyss hade talat om konungen i en ton af förakt, täflade nu om den äran att få bära släpet af hans mantel vid den förestående hyllningen.

En enda fanns, som var likgiltig för det allmänna jublet rundtomkring honom, och det var Paul Bertelsköld. Han hade vaknat ur sin första smärta och lefde nu blott för en annan tanke, som stod med den uti nära samband. Svärmisk i kärlek, svärmisk i hat, hängde sig hela hans själ vid den bitterljufva trösten, att när han ej fått lefva för den älskade, hämnas åtminstone hennes död.

Sent på aftonen af den märkvärdiga dagen blef Paul kallad till konungen. Han måste lyda och gick.

Gustaf III hade varit stor denna dag, – icke derför att han segrat, utan derför att han förlåtit. Der sken ännu kring hans panna denna triumfens kungliga stolthet, som adlades af medvetandet att hafva räddat sitt folk, ej endast sin krona. Men sjelfva det nästan underbara3 i hans oväntade framgång tycktes uppfylla honom med den känsla af ödmjukhet, som oemotståndligt griper segraren på slagfältet, när han känner sig framburen mot målet af högre, osynliga makter, mäktigare än hans vilja, hans vapen och hans fältherresnille. Han betraktade den bleke ynglingen med en hög, ädel kungablick och sade till honom:

– Jag har ej låtit kalla er, grefve Bertelsköld, för att dela min glädje, utan för att dela er smärta. Jag gladde mig åt att vår lyckliga revolution ej kostat en enda droppe blod, och jag erfar nu, att segern är köpt för ett högt pris. Jag har vunnit ett rike, men förlorat en vän. Vore jag icke som konung förbunden att ställa mitt folks lycka högre än mina personliga känslor, så skulle jag kanske tillstå för er, att jag förlorat mer än jag vunnit. Utan markisinnan Egmont vore jag nu en fånge uti mitt eget slott. Det är den enda tröst jag kan skrifva till grefvinnan, hennes tante, i Paris.

– Jag har en helsning att framföra till ers majestät, sade Paul med låg röst och framräckte markisinnans sista bref.

Konungen läste det, och hans blick mörknade.

– Begär icke att veta mer om denna hemlighet, sade han. – Den person markisinnan antyder står utom mitt rikes lagar, och äfven om han ej gjorde det, finnas inga bevis. De brottsliges eget samvete må blifva deras domare.

– Hans namn, ers majestät! Af nåd endast hans namn!

– Hvad begär ni af mig? Denna lyckliga dag har redan mulnat af sorg; skulle jag ännu grumla den med en hämd? Nej, Bertelsköld, en hämd skulle här icke någonsin uppnå sitt mål, den skulle blott störta er, störta kanhända mig i förderfvet och sätta mitt rikes mödosamt tillkämpade välfärd på spel.

– Ers majestät behagade förliden natt yttra sitt nådiga välbehag med mina ringa tjenster och tillägga ett löfte att i afton ihågkomma mig. Vågar jag utbedja mig detta enda namn, så skall jag anse mig mer än kungligt belönad.

– Nej, icke nu, åtminstone icke i dag. Ni är ännu icke i stånd att beherrska edra känslor, och ni måste likväl göra det. Men om ni efter några dagar begär att få veta en hemlighet, som det kanske vore lyckligare för er att aldrig ha anat, så vill jag uppfylla er önskan. I dag skola vi endast egna en saknadens hågkomst åt denna högsinta qvinna, hvilken är långt större, än ni eller någon annan än jag kan ana, men som hellre ville anses som en flyktig coquette4, än vara föremål för en samtids beundran. Ja, hon har rätt: vi måste lefva för den sanna storheten; för friheten, upplysningen, vetenskaperna, konsten, humaniteten. Jag vill följa hennes råd ... Jag och er mor, säger hon! Er mor måste då vara en ovanlig personlighet, ty markisinnan Egmont var sträng mot sitt kön. Framför till grefvinnan, er mor, min compliment och min önskan att få se henne presenterad vid hofvet. Jag vill påminna mig, att hon är en född grefvinna Stenbock?

– Min fars första maka var en grefvinna Stenbock, men jag är en son af hans andra gifte, svarade Paul, rodnande mot sin vilja. Det fanns någon, som kom honom att glömma till och med markisinnan Egmont, och det var hans mor.

– Ah, nu mins jag, återtog konungen, som kände alla adliga ätter i riket, – er mor heter Falkenberg i sig sjelf.

– Det var min farmor, svarade Paul och tillade med säker röst: – min mor är född Larsson, borgaredotter från Wasa.

Konungen smålog, kanhända för att dölja en viss förlägenhet, ty att presentera en borgaredotter vid hofvet, vore hon också en nybakad grefvinna, kunde ej gerna komma i fråga. Men han fann sig genast och sade förbindligt: – Ni tillhör således Wasaätten på möderne. Namnet är så kärt för mig, liksom för hvarje svensk, att jag önskade kunna göra något för Wasa stad, och derom vill jag vid tillfälle rådgöra med er mor. Men ni behöfver hvila och lugn, min bäste Bertelsköld. Huru lång tjenstledighet önskar ni?

– Jag skall vara tacksam, om ers majestät tillåter mig att vistas en månad på Falkby.

– Det beviljas. Önskar ni något annat? Till exempel en kammarjunkaretitel?

– Jag tackar ers majestät. Jag förstår ej sätta värde derpå.

– Er mor är finska, jag förlåter er att ni har ert eget hufvud, genmälde konungen vänligt. – Jag får då rätta mig derefter och skall söka att utfinna något, som är bättre uti er smak. Au revoir5.

Paul gick med ett törne i hjertat.

Derefter följde de märkvärdiga dagar, när revolutionens verk fullbordades med en laglig stadfästelse. Den 20 Augusti togs ed af alla rikets kollegier och af Stockholms borgerskap. Den 21 Augusti församlades de nyss så enväldiga ständerna, för att på folkets thron uppsätta en konung. Historien har vittnat om denna dag, och berättelsen stiger blygsamt i skuggan, blott för att plocka en trampad, förgäten blomma från den breda kungsvägen.

Det var då konung Gustaf höll det skönaste bland alla hans många sköna tal, och det gick som en solblink kring hela Europa. Det var då han uppläste sin frivilliga kungaförsäkran och framlade för ständerna den nya regeringsformen, hvilken lydigt antogs med trefaldigt ja och skyndsamt undertecknades. Aldrig har en statsförändring blifvit lyckligare genomförd, snabbare erkänd. Öfver hela det trötta riket flög med detta rykte det gladaste eko, och Sprengtporten med sina finnar anlände, efter finnarnes vana, en postdag för sent6. Endast några bland de utländske ministrarne läto undfalla sig förbittrade, hotande ord om grannarnes pligt att »försvara Sveriges frihet».

Ingen gaf akt derpå. Under folkets jubel bars frihetstiden till grafven, och samma dag gömdes i katholska kyrkogården ett vissnadt qvinnohjerta, brustet bland främlingar, för hvilka hon okänd dött.

Morgonen derefter begärde Paul Bertelsköld audiens. Konungen hade redan hunnit glömma honom, och det var förlåtligt efter sådana dagar.

– Hvad önskar ni, min vän?

– Ett namn, ers majestät!

– Ah, ni har rätt, jag har lofvat er det. Men är ni också beredd att höra detta namn med den sjelfbeherrskning, som ert land och er konung ha rätt att fordra af er? frågade konungen med ett allvar, som liknade stränghet.

– Ja, ers majestät.

– Godt. Jag kan nu med mera lugn, än för några dagar sedan, anförtro er denna hemlighet. Min thron står nu fast rotad på folkets kärlek: jag vill se hvem som skall våga ett försök att frånrycka mig den. Men det är i alla fall en allvarsam sak. Ni mins kanhända, att hertigen af Choiseul för två år sedan plötsligt föll i onåd hos konungen af Frankrike?

– Jag påminner mig det.

– Känner ni orsaken?

– Man sade, att han blef störtad af grefvinnan Du Barry.

– Naturligtvis. Choiseul hade alltid visat denna qvinna sitt förakt, och utom honom fanns det blott en i Frankrike, som vågade göra det. Ni känner denna person?

– Ja, ers majestät.

– Du Barry var hatad, som alla favoriter, men hundra försök att störta denna nya Pompadour misslyckades alla. Choiseul och hennes öfriga fiender sammansvuro sig då att förskaffa henne en fruktansvärd rival i en ung dam af börd, en skönhet, hvars ovanliga snille redan en tid hade väckt allas, framför allt konungens af Frankrike, uppmärksamhet och beundran. Du Barrys fall ansågs säkert; men de sammansvurne hade missräknat sig i en vigtig omständighet: den ifrågavarande damen vägrade att ingå på deras förslag.

– Ah, ers majestät ... jag börjar förstå.

– Ja, min herre, denna qvinna var alltför högsinnad, alltför ädel, för att vilja under sådana förhållanden bestiga en thron. Man gjorde henne de mest lysande anbud, man erbjöd henne millioner, om hon ville gifva sitt samtycke, men hon förblef obeveklig och reste till Sverige, förföljd af grefvinnan Du Barrys fruktan och hämdlystnad. Då såg hon en dag min thron darra, mitt rike nära att störtas uti en afgrund, och allt berodde uppå att i det afgörande ögonblicket äga tid och penningar. Det fanns endast ett medel, och den ifrågavarande damen beslöt att, mig ovetande, begagna sig derutaf. Jag erfor för sent, att hon användt till min räddning de millioner och det inflytande, som stodo beredda för priset af hennes samtycke. Penningarne voro endast ett lån, som jag skall betala; men ni inser, att med hennes karakter innebar detta lån en dödsdom för låntagarinnan. Hon var för stor, för dygdig, för att bära ett lif af lysande vanära; – hon föredrog, i stället för Frankrikes fläckade thron, att okänd dö som Sveriges räddarinna. Nu vet ni namnet, min herre. Hämnas, om ni förmår, på – Ludvig XV, konung af Frankrike.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 fänghålen – hålen som leder elden till laddningen.

2 »den förste medborgaren bland ett fritt folk» – Ur Gustav III:s tal till ständerna vid riksdagens öppnande den 25 juni 1771, citerat redan på s. 1396, r. 4.

3 underbara – märkvärdiga.

4 coquette – kokett kvinna.

5 Au revoir – (fra.) på återseende.

6 en postdag för sent – Uttrycket innebär att man har försuttit en chans.

20. Tredje pröfningen.

En vacker sommardag, strax på eftermiddagen, satt Vera Bertelsköld med sin guvernant, fröken Sjöblad, på en grässoffa vid stranden af Falkby och läste högt ur en lärorik bok. Det var grefve Tessins bref till Gustaf III som barn1: sanningar och dygdereglor, klädda i det lättaste, behagligaste språk, som ännu »en gammal man» talat till »en ung prins». Men så angenäm denna läsning var, eller kanske borde vara, lyckades boken icke att fängsla det lifliga barnet. Veras spelande glada ögon lyftades ofta till lärarinnan med en frågande blick, om det ej redan var nog, och när hon icke fick svar, flög blicken förstulet omkring på den blå fjärden, de gröna öarna, till änderna, som plaskade derborta i viken, eller till det hvita seglet vid andra stranden af sjön. Vera hade allt inom sig ett stycke af sin mor, den tiden Ester Larsson red vid Korsholms vallar, och flickan liknade en af dessa otamda fålar, på hvilka man första gången lagt betsel, och som ostyrigt rycka på den ovana tygeln.

Naturen var ock så skön, att hon likasom kastade en grön skugga på bokens blad. En mild sommarvärme låg som en kärlekens andedrägt öfver hela den intagande nejden; en lätt sydost krusade vattenspegeln; i det behagliga vågsvallet lekte löjorna; skogen doftade af helsa, och på ett åkerfält nära stranden såg man skördefolket muntert knyta tillsammans de rika sädeskärfvarna.

Grefvinnan hade icke misstagit sig, när hon valde Lotten Sjöblad till sitt barns lärarinna. Hon var en tyst, allvarsam flicka om några och tjugu år; icke vacker, men god och förståndig. Just det tysta, goda, lugna och allvarsamma i den fattiga, af motgången pröfvade flickans väsen drog det ostyriga barnet till sig och kufvade med en enda blick den lillas trotsiga lynne. Vera hade gjort märkbara framsteg, och dock kände hon ingen boja trycka; hon var fri som den vippande sädesärlan på strandens stenar.

– Hvad ser du der borta? frågade fröken Sjöblad efter en stund, när hon märkte att elevens korta tålamod började tryta.

– Jag tänker, om jag vore en gräsand, svarade Vera.

– Och hvarför ville du vara en gräsand?

– Då skulle jag simma öfver sjön och sedan utför floden till hafvet och sedan öfver hafvet kring hela verlden. Jag skulle söka min mamma kring alla länder och haf.

– Du längtar då mycket att återse din mamma?

– Mycket, mycket! sade Vera, och hennes tindrande ögon fylldes af tårar.

– Hvem vet, kanske kommer mamma snart tillbaka ifrån sin långa resa. Det beror på om hon är nöjd med dig.

– Hur vet ma bonne2 det?

– Jag har ju ofta bref af din mamma. Hon skrifver hvar vecka till mig hvad jag bör lära dig, och hvar vecka skrifver jag till henne och berättar om du varit god eller elak.

– Jag vill intet vara elak! Nej, jag vill intet vara elak! skrek flickan och stampade i det mjuka gräset med sin lilla bångstyriga fot.

Guvernanten smålog. – Hvad ondt har då den stackars rödväpplingen gjort dig, att du så illa trampar honom och beröfvar biet hans honung? Men kom, du skall få leka gräsand en stund i vår klara sjö.

De gingo till det täcka, grönmålade badhuset vid sjön, och innan kort voro de båda ända till armarna uti det friska, svalkande vattnet. Vera plaskade af alla krafter med händer och fötter.

– Men det der är icke en gräsand, det är en groda, skämtade guvernanten.

När Vera en stund fått lektioner i simkonsten, begärde hon att få plaska »helt litet», medan hennes lärarinna gått upp i badhuset. Det var så obeskrifligt roligt. Vattnet stänkte omkring henne som strålarne af en delfin. Vid det att hon skrattande, med lillfingren för näsan och tummarna i öronen, inbillade sig dyka under vattenytan och likväl endast doppade näsan, såg hon, triumferande öfver sin skicklighet, upp och blef varse en herre helt nära på stranden. Litet, ej mycket häpen, dök hon tillbaka med de bruna lockarna flytande på vattnet, men igenkände snart sin egen bror Paul.

– God dag! nickade han.

– Vill du se hur jag simmar? ropade Vera, glömmande allt i förtjusningen öfver sin nya talent. Och med händerna i bottnen utförde hon, i sitt eget tycke, så märkvärdiga experimenter, att hon minst bordt promoveras till simmagister, ifall sådana funnits den tiden.

Paul måste skratta. Det var första gången han åter på länge skrattat, och det var som ett solsken efter en lång, mulen dag.

När sedan toiletten var gjord och de båda syskonen omfamnat hvarandra, frågade Paul efter sin far och sin bror.

– De redo för en timma sedan till gamla Flintas stuga der borta på udden, svarade Vera.

– Var icke Bernhard fordom sträng emot gamla Flinta? återtog Paul.

– Det var fordom, sade fröken Sjöblad. – Paul skall ej mera igenkänna sin bror.

– Ja, bjäbbade3 Vera, – det var den tiden Bernhard var elak, så elak, så elak var han, att jag kunnat bita honom, men nu kysser jag honom hvar dag. Gissa hvad han gör der borta på udden! Han bygger åt Flinta en mycket bättre stuga, än hennes gamla.

– Kunna vi ej ro dit öfver sjön?

– Det kunna vi visst. Det vill säga, om ma bonne ej har något deremot?

– Du var för länge i vattnet, du kan ro, för att åter bli varm, nickade guvernanten.

– Ack så präktigt! utropade det glada barnet och bortdansade i fröjden ett nytt moln från sin brors panna. – Du skall få se hur jag kan ro! Och jag har mina egna små årar4! Jag får ju ro med paret, ma bonne? Jag har blifvit mycket starkare nu, än i somras, när jag rodde med en åre.

– Och i nästa sommar ror du med tre! skämtade Paul. – Nu tager jag för-årarna på min lott, du ror med de andra, och ma bonne styr. Det skall gå som en spansk kadrilj.

Sagdt och gjordt. Den lilla båten med de tre lustfärdarne sköt ut som en mås öfver den lätt krusade sjön och styrde mot enkan Flintas stuga vid udden af motliggande strand.

Under tiden hade de äldre grefvarne Bertelsköld, far och son, ridit ut på deras vanliga eftermiddagspromenad, dels för att se på skördefolket, dels för att besöka den åttioåriga soldatenkan och hennes nytimrade stuga. De vexlade under ridten månget ord om de nya förbättringarna i jordbruket och om inrättandet under vintern af en folkskola på Falkby.

– Min far, sade grefve Bernhard, – råd mig, huru jag bör godtgöra allt hvad jag brutit. Det förekommer mig ofta, som vore ett helt lif otillräckligt dertill. Hvad betyda all ånger och alla föresatser, om de ej beseglas af manlig handling? Jag vill vara en man, min far, jag vill förblifva en ädling i stor mening, och jag hoppas att icke derigenom blifva en främling uti Guds rike.

– Och har du icke en hel verld att verka uti och en hel mensklighet, åt hvilken du kan återbetala din skuld mot menniskor? Verka mäktigt för din tid och ditt folk, och din förorättade mor skall välsigna dig, din vredgade Gud skall förlåta dig, icke för dina verk, utan för Hans verk, som blödde på korset.

När de kommit till det ställe af landsvägen, der en smal gångstig tog af åt venster till Flintas koja vid stranden, mötte dem en vagn, hvars löddriga hästar flitigt pådrefvos med pisken. I vagnen satt en äldre herre, som vid anblicken af de tvenne ryttarne lät hålla stilla och ropade dem vid namn. Det var general Pechlin.

– Vensterom och tillbaka till byn, mina herrar! utropade generalen med mera ifver, än man annars var van att finna hos denne sluge och kalle riksdagskämpe. – Beväpnen folket! Ringen i stormklockorna! Låten man ur huset göra campagne5, och visen, att herrarne äro krigare och patrioter!

– Skämtar ers excellens, eller är fienden i landet? frågade far och son på en gång, ty posterna6 hade blifvit qvarhållna i Stockholm, och den stora nyheten om revolutionen hade ännu ej hunnit till denna aflägsna bygd.

– Hvad? utropade Pechlin åter. – Veta herrarne ej, att kungen på det infamaste sätt har våldfört regeringsformen, fängslat patrioterne och förklarat sig enväldig, med tillhjelp af några uslingar bland militären, några ofrälse skojare och Svenska Botten?

– Vi ha ej hört ett ord derom.

– Landtliga oskuld! F–n anamma hela holsteinska ligan7. Jag kommer direkt från Stockholm och har blifvit uppehållen på vägen af den förrädaren, baron Hjerta, som ville arrestera mig, men jag visade honom konungens ordres. Man ur huset, säger jag, annars är det förbi med friheten! Frukten ingenting, jag ställer mig i spetsen för Jönköpings regemente, vi uppbåda landtvärnet och rycka mot Stockholm att massakrera de hundarne och deras komediant på thronen. Om tre dagar skola vi sätta hela Sverige i lågor!

– Men, ers excellens, vi måste få närmare underrättelser, innan vi skrida till sådana ytterligheter. Ständernas styrelse har verkligen varit så usel som möjligt, invände grefve Bernhard.

Generalen fattade eld. – Hvad? utropade han. – Min herre resonnerar mot friheten? Var så god och akta ert hufvud. Äro herrarne adelsmän och förstå ej, att kungen vill regera med tillhjelp af det ofrälse packet, som man köper för några plåtar? Det är sannt, herrarne ha sina sympathier. Man har familiariserat med mobben. Man har illustrerat familjen med smörhandlareconnoissancer8 och krönt tjärtunnan med ett grefvevapen. Men jag prevenerar9 herrarne, att sådana adelsmän skola vi utvotera från riddarhuset.

– Ers excellens! utbrast grefve Carl Victor Bertelsköld häftigt, men afbröts af sonen.

– Tillåt mig svara honom, min far! sade grefve Bernhard, – emedan jag härtills haft äran anses vara af fullblodsrace. Der borta arbetar vårt skördefolk. Jag förklarar ers excellens, att vi ej taga en enda man från arbetet, innan vi med säkerhet veta, om hans majestät verkligen trampat vår frihet under fötterna. Och hvad de skymford angår, dem ers excellens behagat yttra om våra slägtförbindelser, så tillbakavisar jag dem med förakt. Bland de ofrälse stånden finns lika mycken heder, som hos adeln, och till bevis härpå förklarar jag för ers excellens och för hela verlden, att vi hafva den äran räkna till vår familj en person af ofrälse börd med så ädla och upphöjda tänkesätt, att hvarje furste och hvarje adelsman bör anse sig hedrad af en sådan förbindelse.

– Kör! skrek generalen i vredesmod och bevärdigade ej mobbens försvarare ens med en nick till afsked.

– Jag tackar dig, min son! sade grefve Carl Victor rörd.

– Tacka mig ej, min far, svarade grefve Bernhard. – Jag har en stor oförrätt att godtgöra, och jag vill godtgöra den.

De fortsatte, tankfulle och upprörde af den stora nyheten, ridten till stranden. De märkte icke, att en bondqvinna, som, skymd af en tall vid vägen, hade hört deras samtal med generalen, följde dem dit.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Tessins bref till Gustaf III som barn – Se kommentar till 1371, 15.

2 ma bonne – benämning på (ofta fransktalande) barnsköterska, här oegentligt.

3 bjäbbade – pladdrade.

4 årar – åror; formen förekommer i Finland (grundform åre).

5 Beväpnen folket! […] Låten man ur huset göra campagne – Beväpnen m.fl.: imperativ andra person pluralis; låt alle man dra i fält.

6 posterna – postförsändelserna.

7 holsteinska ligan – Gustav III:s anhängare; kungen hörde till ätten Holstein-Gottorp.

8 illustrerat familjen med smörhandlareconnoissancer – spridit glans över familjen med smörhandlarbekantskaper.

9 prevenerar – varnar.

21. Vid Flintas stuga.

Den vackra, klippiga udde, der enkan Flintas stuga var belägen emellan tallarna, låg till hälften betäckt af spånor, och från den nya stugan, som skulle blifva färdig till hösten, hördes ljudet af timmermännens yxar och sågar. Men Flinta bebodde ännu sin förfallna koja: hon ville ogerna derifrån. När jag flyttar, sade hon, så flyttar jag »längre bort».

Nu satt hon på bänken vid trappan, spann ullgarn till vintern och gnolade sakta en psalm för sig sjelf. Vid stranden stod hennes sonson, Mårten, en tjuguårig fiskargosse, hvisslande på en lustig visa, medan han tjärade en kullstjelpt båt. Spinnrocken, psalmen, visan, myggornas surrande, vindens sus i tallarna och vågornas entoniga sorl mot stranden, allt detta var röster ur lifvet uti naturen och satte musik till aftonens skönhet, som låg utbredd i fager glans kring den solklara nejden.

Då upphörde den gamla att spinna, lyssnade en stund på något, som ingen annan hörde, och frågade sonsonen:

– Har hon kommit tillbaka ännu?

– Nej, sade gossen.

– Gå och se hvart hon gått. Der är någonting ondt i skogen.

– Hvad skulle det vara, farmor?

– Jag vet icke. Men der är något ondt, och hon är i fara. Jag känner det på mig.

– Åh, det är ljusa dagen!

– Gå, säger jag. Guds engel säger till mig, att du skall gå.

Motsträfvigt lemnade gossen sitt arbete, mumlande något om allehanda tokeri, som far uti gammalt folk, när de bli barn på nytt. Men van att lyda, gick han hvisslande framåt den smala gångstig, som ledde till landsvägen.

När han så gått en stund, utan att förmärka något besynnerligt, mötte han oförmodadt en jätte, som tycktes vara försedd med tvenne ansenliga pucklar, en frampå, den andra på nacken. Mårten var ej af de ängsligaste, men vid denna syn upphörde han att hvissla och såg sig om efter reträtt.

Emellertid kom jätten närmare och befanns vara en ovanligt stor, groflemmad karl, som ogeneradt bar framför sig på bröstet ett gyckelskåp1 med en markatta och på nacken en spenslig, svartmuskig karl i besynnerlig drägt och med ett slags kapuschong af lodjursskinn till hälften neddragen öfver öronen. – Hej, bonde! skrek han till Mårten, – finns här ett pörte? Jag har hittat en skrott2 vid landsvägen.

Men Mårten, som fått tid att taga sin man med hans bihang i närmare ögnasigte, svarade med ett utrop, hälften förundran och hälften skräck:

– Nej, si svarta Josef!

Vid dessa ord sågs den spenslige, svartmuskige mannen haja till, vred sig lös från jättens nacke, slant ned på marken och kilade af som en orm mellan buskarna. Det var flink expedition. Jätten såg sig förbluffad om och sade, i det han tog sig vid örat: – Kas perkele!

Och derpå slängde Paul Bertelskölds gamle vän Leo gyckelskåpet med markattan föraktligt ifrån sig. Men Mårten besinnade sig icke länge och tog till fötter att förfölja den flyende.

När han kommit ett stycke in i skogen, såg han svarta José liggande nedhukad bakom en sten och speja mot gångstigen. Spanjoren, som i denna ställning hade en förvillande likhet med ett lurande lodjur, löste en lång knif från sitt bälte. Han var känd för en utomordentlig skicklighet att kasta detta farliga vapen på långt håll, utan att någonsin förfela sitt mål.

På gångstigen kom med hastiga steg en qvinna i bonddrägt. Hon anade ingen fara; hon hade blott sina skäl att skynda till Flintas koja.

Då reste sig svarta José till hälften, med hämdgnistrande ögon, och måttade mot qvinnan ett dödande kast. Mårten ville springa till, men blef oförmodadt förekommen. Ett skott small af vidpass femtio steg derifrån, en lätt rök höjde sig öfver videbuskarna, och spanjoren hasade ned från stenen, vältrande sig i sitt blod. Det var tydligt, att någon tagit honom för det rofdjur, som han så sällsamt liknade både till sitt yttre och inre.

– Hvad var det? sade qvinnan till Mårten.

– Det var svarta Josef, som ville döda ers nåd, svarade Mårten, och det klack i hans ärliga fiskarehjerta.

Ett moln for öfver bondqvinnans ädla panna, men hon tvekade icke ett ögonblick hvad hon borde göra.

– För mig till honom! sade hon.

Mårten ledsagade henne till den fallne lönnmördaren, som låg bakom stenen. Han andades ännu. Kulan hade gått genom hans högra skuldra.

– Han kan räddas, om kulan fås ut, sade qvinnan, sedan hon med van hand undersökt såret och sönderslitit en fin näsduk, för att verkställa den första förbindningen. – Hvar skola vi få hjelp att föra honom till byn?

– Jag skall ropa på den långa drasuten der borta, menade Mårten, pekande på Leo, som stod qvar vid gångstigen, obeslutsam huruvida han borde eller icke borde lemna den stackars markattan ensam i skogen att dö af svält.

Men innan Leo hann till stället, hade redan två ryttare närmat sig långs gångstigen, och den ene, med den afskjutna spanska jagtbössan öfver axeln, hade stigit af hästen, för att uppsöka det förmodade villebråd, som fallit för hans kula. Det var grefve Bernhard Bertelsköld.

– Mora från Östanlid! Och José! Hvad skall detta betyda? utropade han förvånad, när han vid stenen fann bondqvinnan sysselsatt att förbinda den sårade.

– Jag ville hämnas er och mig sjelf, sennor! sade spanjoren med svag röst. – Hon och er bror äro skulden till allt. Caramba!3 Jag skall ännu betala dem, om jag får lefva.

– Du skall lefva, José, men ej för att hämnas, utan för att ångra och för att tillbedja! hviskade qvinnan allvarligt.

– Blef jag icke för er skull bortjagad ifrån min tjenst? mumlade den sårade.

– Ja. Och derföre ville du döda mig och min son. Men också vi skola hämnas. Vi skola läka ditt sår.

Innan kort hade man tillredt en mjuk bår af trädgrenar, och på denna bars den sårade af Leo och Mårten till byn. – Vill herrn vara så god och säga åt menniskan, att hon tar vara på markattan! sade Leo, pekande på bondqvinnan. Han kunde icke förmå sig att lemna sin grinande skyddsling värnlös i skogen.

Grefve Bernhard steg till häst, utan att yttra ett ord, och red vid sin faders sida steg för steg, ofta stadnande och tankfull, ned mot stranden.

– Var det icke mora från Östanlid? frågade fadren.

– Ja, svarade grefve Bernhard.

Emellertid hade bondqvinnan gått en genväg öfver bergen och kommit förr till stugan. Gamla Flinta satt ännu på sin bänk vid trappan. Hon hörde den kommandes steg, medan rocken spann, vågen glittrade, svalorna flögo och solskenet droppade som silfver på fjärden.

– Är ni helbregda4? frågade hon.

– Ja, sade bondqvinnan och stod ödmjuk som en botgörarinna inför den fattiga i hennes fromma ålderdom.

– Lofvad vare Gud. Det är något, som säger mig, att er svåraste pröfning i detta lifvet nalkas sitt slut.

– Ja, min mor. Och likväl darrar jag.

– Kalla mig icke mera mor, ty tiden är kommen, att de, som ni tillhör, böra få er tillbaka. Hvarför darrar ni? Har ej Guds välsignelse följt er i med- och motgång?

– Alltid! Alltid, min mor.

– Har ej det allra hårdaste hjerta på jorden, som kanske aldrig annars mjuknat, blifvit vunnet åt Gud och menniskor genom er flykt?

– Ack, ej genom mig!

– Nej, men genom Guds makt. Och har ej den man, som Gud satt till er försvarare, men som glömde sin dyraste pligt, blifvit väckt till besinning, när han mistade er, och älskar han er icke nu mera, än någonsin förr?

– Jag tror det, ja. Men ej genom mig!

– Nej, åter och alltid af Herrens hand, som ledde er väg.

– Det är sannt.

– Och har ni ej vakat öfver er yngre son bättre och verksammare, än om ni förblifvit hemma hos er?

– Kanhända. Jag vet ej.

– Och har ni ej, som en osynlig engel, vakat beständigt öfver ert yngsta barn, som behöft för en tid en främmandes vård, emedan hennes själ för mycket liknade er?

– Ni har kanske rätt.

– Och har ej Gud Allsmäktig nu genom sorgens pröfning luttrat eder alla, luttrat er sjelf, och uppfyllt den djupa klyftan, som hotade engång att begrafva hela er mans slägt i inbördes tvedrägt?

– Jag hoppas det!

– Nå, hvarför darrar ni då? Hvarför dröjer ni än att prisa Gud?

– För det att jag är en fattig, syndig qvinna, som icke är ren inför Hans heliga ansigte. O, min mor, jag har en gång bedragit!

– Har ni bedragit? Det är omöjligt.

– Det var en gång i Stockholm. Jag ville pröfva min stjufson, och han bestod profvet. Men jag tänkte: menniskohjertat är svagt, han måste bestå ännu flera prof. Och emedan det ej kunde ske annorlunda, så förställde jag mitt ansigte och gaf mig ej tillkänna. Detta har jag sedan bittert ångrat. Jag mins ej, att jag ljugit mer än denna gång i hela mitt lif.

– Är det så, sade den gamla mildt, – så var vid godt mod, och lär, att också deri igenkänna Guds oändliga nåd. Se, ni har försakat mer än de flesta qvinnor, ni har frivilligt skilt er från det käraste ni hade på jorden, ni har lidit ensam, öfvergifven, smädad, belönt med otack, och hvar ni gått, har ni dock hämnats ondt med godt. Men Herren såg, att ni deraf kunde blifva egenrättfärdig och högmodig öfver er dygd, och derföre sände han eder denna frestelsen, i hvilken ni föll. Ni trodde eder vara för klok, för stark, och Herren straffade er med en synd.

– Det är sannt. Jag känner att jag behöfde det. Och ännu i denna stund bor uti mig min ungdoms stolta, trotsiga ande, mot hvilken jag kämpat och åter kämpat i hela mitt lif. Det är så tungt för mig att komma tillbaka till det hus, från hvilket jag blifvit fördrifven, att komma dit okallad, – fastän det innesluter allt hvad jag i detta lifvet har kärast. Se, så syndig, så högmodig är jag ännu i djupet af mitt hjerta!

– Låt det blifva min sak, sade den gamla. – Gå in i min stuga. Jag hör hästarnes hofvar trampa marken, och de bringa till eder er frids dagar.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 gyckelskåp – tittskåp som visades på marknader mot betalning.

2 skrott – stackare, skrutt; SAOB har detta belägg av Topelius.

3 Caramba! – (spa.) milt kraftuttryck.

4 helbregda – oskadd.

22. En afton i rosiga moln.

De båda herrarne stego af sina hästar och besågo den nya stugan. Båda voro tysta och allvarsamma: riken och hjertan voro i uppror.

När de besett arbetet, gingo de att språka en stund med den gamla, såsom deras vana var nästan hvarje dag. Hon var ju enka efter en af de tappre karoliner, som numera nästan alla försvunnit från jorden. Hon hade sett och kännt major Gösta Bertelsköld, de nuvarande grefvarnes far och farfar. Hon mindes ännu den tolfte Carl; hon visste omtala så mången sällsam bragd, som redan dött ut i efterkommande slägtens minne. Öfver hennes hvitnade hår låg efterglansen af ett förgånget tidehvarf. Hvilket djupt intryck måste icke den karolinska tidens väldiga strider, höga hjeltemod och oerhörda pröfningar hafva efterlemnat, när dess spår ännu så långt efteråt voro skönjbara i en sällsam lyftning äfven hos de ringa, som då lefvat med! Denna soldatenka var endast en mycket gammal och fattig qvinna af folket, utan annan kunskap, än Guds lefvande ord i sitt hjerta och framfarna dagars hågkomst på sina läppar; men der fanns hos henne någonting stort och vördnadsbjudande, som gick öfver denna dagens mått och likasom öfverskygde seklet med »skuggan af ett namn».

De tvenne grefvarne Bertelsköld, som sjelfve voro af karoliners slägt, brukade derföre gerna tillbringa en timma hos soldatenkan Flinta. Grefve Bernhard hade fattat för henne en vänskap, som liknade vördnad, och det var rörande att se, med hvilken omsorg han sökte att utplåna hos henne minnet af fordna oförrätter. Han hade varit den ifrigaste att förskaffa åt den gamla en beqvämare boning. Han hade utverkat åt henne en pension af fjorton plåtar om året, som var mycket för en soldatenka. Han hade försett henne med nya kardor, ny spinnrock, en täppa för linodling och sex vackra får, utom den röd- och hvita kon, som var gummans skötebarn. Och sedan några veckor hade Mårten genom honom fått de skönaste nät för fisket, hvarigenom kojans innevånare nu blifvit lika välförsedda och oberoende, som de förr varit fattiga och betryckta.

Nu satte sig de båda grefvarne, som vanligt, på trappan, och sedan de vexlat några ord om stugan och om fisket, begynte den äldre grefven att omtala den stora nyheten ifrån Stockholm, huru konungen tagit regementet. Gamla Flinta skakade sitt hvita hufvud och sade:

– Gud bevare konungen. Det var den bön jag som barn hörde läsas morgon och afton. Jag förstår mig ej på de nya tiderna, men mig tyckes, att sämja i huset gör stadigt bo. Ty i kärleken och af kärleken måste vi lefva. Gud löne dem, som hafva ett trofast hjerta.

Herrarne svarade icke. De kände sig veka i hågen.

– Och derföre säger jag: Gud löne grefvinnan, ers nåds hustru, förty hon bär visst ett trofast hjerta, fortfor den gamla, utan att släppa tråden. – Jag undrar hvar hon kan vara och när hon skall komma tillbaka.

– Der lägger en båt ut från Falkby brygga, sade den äldre grefven, i det han framtog ur fickan en kikare, men han kunde ingenting se, ty det var någonting fuktigt, antingen på glaset, eller uti hans öga.

– Hvad vet ni om grefvinnan? frågade grefve Bernhard, som anade något under de likasom i förbigående yttrade orden. – Gumma, ni vet någonting, och det är icke rätt af er att förtiga det nu.

– Jag vet, att mycket är annorlunda nu, än när hennes nåd for, svarade gumman lugnt och fortfor att spinna. – Men jag vet också, att hon icke for gerna bort och icke onödd. Si, der är någonting i en qvinnas hjerta, som karlar icke förstå. När karlar hafva något på sinnet, rusa de till och äro färdige att slå himmel och jord i stycken, om det stode i deras makt. Men när en bra qvinna har hjertesorg, går hon bort att i tysthet blöda. Det hände sig, när jag var ung, att Petter Stål, som stod närmast salig Flinta i roten, brukade säga till hustru sin: nog hade jag kunnat få en bättre än du, Karin, – för si, far hans hade varit sergeant, men Karin var hemma från Falkby torp. Icke var det så illa ment, men Karin var af den sorten, som tålde det nitton och tjugu gånger, ej mer och ej mindre. När hon tjuguförsta gången hörde detsamma, gick hon bort och begärde skiljobref. Och hela socknen förundrade sig, ty alla visste att Karin var klok och ödmjuk, och sin man var hon underdånig i allt, utom äran. Men nu är frågan, om hon gjorde rätt eller orätt.

– Hon gjorde rätt, sade grefve Bernhard med fast stämma.

– Jag fruktar hon gjorde hvad en qvinna bör göra, tillade fadren sorgset.

– Men hvad tror ers nåd, att Petter Stål gjorde, när han fick höra det? fortfor den gamla. – Han gick till presten en söndag, när gudstjensten var slut och det mesta folket ännu var qvar i kyrkan, och Karin med, och då sade han, så högt, att alla hörde det: jag har en för bra hustru för mig, och om jag gift mig med drottningens kammarfröken, hade jag aldrig kunnat få en så bra hustru som Karin. Jag är med om skiljobrefvet, förty jag är henne icke värd.

– Och hvad svarade Karin? frågade båda grefvarne på en gång.

– Ja, hvad svarade hon? fortfor den gamla efter en liten paus, hvarunder bondqvinnan, som inne i stugan åhört samtalet genom det öppna fönstret, fick tid att, obemärkt af de båda herrarne, träda ut och närma sig tyst bakom dem. – Ja, hvad svarade hon? Hon svarade med att innerligen taga sin man i famn ...

Vid dessa ord kände grefve Carl Victor Bertelsköld två mjuka armar sluta sig kring hans hals och tårar, varma som mildaste sommarregn, droppa ned på hans kinder. Det var så oväntadt, så öfverraskande, att ingen af de fyra förmådde på länge yttra ett ord. Spinnrocken upphörde att snurra, myggorna att susa, fåglarna att qvittra; vågorna tycktes gå så sakta, som kärlekens famntag emot den gröna stranden, och sjelfva de lätta molnen på himmelens fäste tycktes, rodnande af ömhet, återspegla ett af de sällaste ögonblick uti detta korta menniskolif – det, när tvenne hjertan, som skildes af synd och sorg1, åter mötas, för att aldrig sedan i lifvet upphöra att slå för hvarandra.

Den första, som bröt tystnaden, den första, som, icke åtskilde, men frigjorde detta oupplösliga famntag, var den gamla åttioåriga, som nu hade gäldat äfven sin skuld för alla bevisade välgerningar. Hon upplyftade sina darrande händer mot himlen och bad en tyst, brinnande bön, en af dessa lofsånger utan ord, men som höras ända till englarnes boningar och som delades utaf alla de närvarande. Sedan, när den största bland alla pligter var uppfylld och fyra hjertans brinnande tack var sänd till den högstes thron, då aftorkade den gamla tårarna från sin skrynkliga kind och yttrade med ett godt, fromt smålöje:

– Nå, hvad svarade Karin sin man på kyrkgången?

– Hon svarade, sade grefvinnan Ester, som nu från sin panna afkastat bondqvinnans skymmande huckle och visade ett par stora, glänsande äkta perlor under de mörka ögonhåren, – hon svarade: Se, Guds hand är i nåd öfver oss ovärdiga! Alla stå vi med en skuld på vårt samvete inför Hans dom: huru skulle vi icke prisa Hans namn med att förlåta hvarandra! Och så, som jag inför Hans ansigte lofvar dig, att aldrig med skuggan af en tanke mera förolämpa din kärlek, så beder jag också dig, att förlåta all den sorg jag gjort dig, alla de ensamma stunder du saknat din maka, som dock hade svurit att aldrig öfvergifva dig; och tro mig, det kändes i mitt hjerta såsom hade jag förlorat allt uppå jorden, när jag ej hade dig! Men nu har jag dig åter, nu skall jag aldrig mera öfvergifva dig; jag skulle ej mer kunna bära en sådan sorg. Och derför är det nu jag, som beder att få komma tillbaka till dig. Vill du unna mig en så stor, så oförtjent glädje?

– Det är rätt, alldeles så sade Karin, yttrade den gamla vid spinnrocken. – Och derpå svarade hennes man ...

– Hennes man svarade, inföll grefve Carl Victor Bertelsköld, – att han för Gud och menniskor bekännt sig ej vara värd en sådan qvinna. Och mins du, sade han, – att du en dag för tjugu år sedan förutspådde allt? Men jag i min blinda kärlek förstod dig icke. Jag kände hvarken menniskors fördomar eller min egen svaghet. Jag trodde mig stark, och derföre sände mig Gud denna pröfning. Nu först känner jag dig och mig. Nu skall jag ej trotsa mer, och se, ändå, min Ester, ändå skola vi hafva kraft att tillsammans besegra verlden!

– Och jag, min mor! Hur skall jag våga lyfta mina ögon till er? sade grefve Bernhard i en helt annan ton, än för ett år sedan just på samma plats.

I stället för svar slog grefvinnan Ester sina armar omkring hans hals och kysste honom, såsom en mor kysser sin älskade, sin förlorade, sin återfunne son. – Om jag någonsin kännt min ringhet och Guds makt, sade hon, – så har det varit, när jag sett Hans verk uti dig. Vet du icke, Bernhard, att man här i lifvet älskar det allramest, för hvilket man mest har lidit? Jag såg dig vända om på den väg, der så få återvända, och der allt tycktes förena sig att skilja dig ifrån oss. Jag såg dig omfamna din bror, som du en gång hatade, – och jag skulle ej älska dig! Jag förnam din andra pröfning midt i händelserna af tidens otro; du förblef stark i din tro, – och jag skulle ej tacka Gud för dig! Sist, helt nyss, hörde jag dig smädas och hotas för min skull, och du tog mitt försvar, – och du tror ännu, att du ej är mig kär! Bernhard, Bernhard, om du visste huru det kännes att hafva återvunnit en son, sådan som du, ja, tro mig, du skulle afundas mig det, ty i dag ser jag klart en välsignelse öfver oss alla!

Vid det hon ännu talade, närmade sig båten med de tre, som hade mötts vid Falkby simhus. Ingen skulle hafva tänkt på Vera, om ej gumman Flinta hastigt ryckt grefvinnan i klädningen och med en finkänslighet, som endast en qvinna förstår, hade hviskat till henne: – gå in i stugan!

Grefvinnan gick.

Strax derpå landade båten. Paul föll i sin fars armar och tryckte hjertligt sin brors hand, utan att gifva akt på deras upprörda känslor. Den, som deremot genast märkte det, var Vera. Hon betraktade dem med förlägen min och nästan med häpnad.

– Nå, sade gumman Flinta, – vill ej lilla fröken helsa på sin goda vän derinne i stugan?

Gumman hade en skatt, som alltid lockat Vera till talludden, och det var en den täckaste lilla kattunge. Det var den, som Vera i sin förlägenhet nu gick att smeka. Men när hon inträdde i stugan, såg hon en bondqvinna sitta vid fönstret, betraktande henne, utan att säga ett ord.

Vera såg på henne och rodnade ända till örsnibbarne, – såg derpå bort, i den tron att hon misstagit sig, – såg sedan åter på den främmande och blef allt rödare och häpnare. Hon vågade ej taga ett steg, hon stod som fastspikad vid tröskeln ...

Då utbredde sig långsamt den främmande qvinnans armar. Hon sade ännu icke ett ord, hon förändrade icke en min, hon rörde sig ej från sin plats, – hon utbredde endast sin öppna famn.

– Mamma! ... stammade Vera nästan ohörbart.

– Vera! hviskade den främmande lika sakta.

Och i ett nu låg dottern i sin moders älskande famn – och när de två möttes, såg ingen, allenast Han, som skådar i det fördolda.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 skildes af synd och sorg – Jfr »Vintergatan» (1852): »Och allt som på den dunkla jord har älskat ömt och gladt / Och skildes åt af synd och sorg och qval och död och natt,» (Ljungblommor, ZTS I, s. 236).

23. Rikets morgon.

I slutet af Augusti går solen upp klockan 5 på morgonen, och redan strax efter 4 begynner det dagas. Både Bernhard och Paul Bertelsköld voro, en sådan morgon, uppstigne före solen. Der var något att göra på Falkby.

Den sköna morgonens första barndomsfägring låg som en förklaring bredd öfver hela nejden. Hvad det var friskt! Hvad det var svalt! Luften var så ren, som hade den flödat ur eviga helsokällor, och så genomskinlig, att man kunde urskilja lommens1 vingar högt i det blå. Daggen låg i stora, klara droppar så tätt öfver gräset, att gården och parken voro öfversållade med blinkande diamanter. Öfver stranden af sjön låg ännu ett lätt flor af den kyliga nattdimman; öfver töcknen aftecknade sig björkarnes luftiga löf och granarnes mörka grönska mot den rosiga morgonhimmelen. Man kunde räkna hvart löf, hvart barr, och alla voro försilfrade, skinande, likasom tårögda af glädje och skönhet.

Det är något sällsamt att se för dem, som ej äro vane att lemna sin bädd före solens uppgång, huru skuggorna af träd och byggnader falla långa mot vester i återskenet af österns purpurfärgade moln. De långa skuggorna likna annars aftontankar och båda natten; men när de båda ett försvinnande mörker, en stigande dag, huru helt annan är icke då deras stämning för ögat! Paul kände tydligt, huru natten i hans själ begynte att ljusna, huru nya tiders morgon begynte gry för hans blick.

I parken hade ett dussin unga bondgossar och flickor från byn redan flera timmar varit i flitigt bestyr med majstänger, löfdekorationer och dessutom något annat hemlighetsfullt vid en ny byggnad borta vid grinden. Samma paviljong, som förra sommaren kläddes för grefvens födelsedag, var åter medelpunkten för en blifvande fest, och chef för hela den vigtiga tillställningen var den gamle, beskedlige trädgårdsmästaren Bergflykt, som härtills – något långsint i all sin beskedlighet, – ej kunnat förmås att glömma sin lidna oförrätt, men ändtligen gifvit med sig, när han förnummit att hans fordna matmoder återvändt från sin långa resa. Det var, som hade han nu med fördubblad ifver velat godtgöra sin envishet, och han biträddes deri med klumpiga, men ärliga karlatag af en groflemmad figur, som arbetade i sitt anletes svett för fyra andra.

– Nå, Leo, sade Paul, – du trifdes ej länge i Stockholm?

– Det är lätt sagdt att trifvas, när man ej har något att äta.

– Men hvarför kom du till Sverige?

– Hvarför? För det jag fick sjunde gången repuls2 i prestexamen. Flugorna hade prickat Gadolins kodex3; der kunde inte en häst läsa sådan hebreiska. Så tänkte jag: olkoon*! Jag ger mig till kungens dragoner.

– Och derför hurrade du så förtvifladt för kungen. Men du blef ej dragon?

– Visst också! Kungen skrattade, när han fick se mig, och sade: om jag hade en elefant, min gosse, skulle du strax bli dragon, men dig orkar ingen kamp4 bära i Sveriges rike. Vill du blifva flygelman5 i mitt fotgarde? Tackar som bjuder, sad’ jag; det är under min värdighet, jag har sju gånger fått på fracken6 i prestexamen. Jag går till Paul Bertelsköld, sad’ jag, och blir hellre hans dräng, för si, han är också academicus. Nej, se på de lärde, sad’ kungen; det folket har ambition.

– Vill du bli skolmästare, Leo, uti vår nya folkskola?

– Tack skall du ha. Det vore icke så oäfvet. Nog skall jag plagga7 förnuft i pojkarna.

– Topp8. Min far har bedt mig skaffa en bra karl, och lofvar du att ej af pur välmening slå ihjäl dina pojkar, så går resten utaf sig sjelf. Du kan ju se till, att inga flugor pricka katkesen.

– Gud välsigne dig; jag visste ju att du skulle vara en civis9, du, och nästa gång vi slåss med gesällerna, så ropa bara på mig! sade Leo och snöt sig fyra gånger i sitt hjertas förtjusning.

Emellertid gick solen, huld och majestätisk som sagornas fédrottning, upp öfver skogstopparna. Sjön glimmade, skogen glimmade, menniskornas anleten lyste af fröjd. Det blef en herrlig morgon efter en töcknig natt.

Småningom vaknade äfven det öfriga Falkby, och bland de tidigaste var grefvinnan sjelf. Hon var som en god ande tillstädes öfverallt; hon tänkte på allt och alla, blott ej på sig sjelf. Men grefvinnan Ester hade ingen aning derom, att festen till en stor del gällde henne.

Ty i dag skulle man ju på Falkby, såsom uti allt Sveriges rike, fira med en glad folkfest sitt fäderneslands räddning från anarki och upplösning. Säkra nyheter hade nu kommit från Stockholm, och general Pechlin hade grundligt bedragit sig på folkets tänkesätt. Ingen menniska tänkte på att gripa till vapen; alla hade varit utledsna vid ständernas ändlösa käbbel och helsade med odelad förtjusning den unge, älskade konungens upphöjande till en makt, som han begagnade med så mycken hofsamhet och som lofvade mera verkliga garantier för folkets frihet, än partiernas fala10 styrelse och oförsonliga förföljelseanda. Allt Sveriges rike gick denna tid som i ett rus af hänförelse; bekanta och obekanta omfamnade hvarandra, när de möttes på vägarna, och hurraropen för konungen fortplantades från den svenska hufvudstaden i långa, bortsväfvande ekon från berg till berg och från dal till dal, från Nordsjöns stränder ända till Saimas fjärdar och från Sundets vimplade böljor ända till Lappens fiskarkojor fjerran vid den ensliga stranden af Enare sjö.

När derföre grefve Carl Victor Bertelsköld längre fram i den klara morgonen uppträdde på en vacker, löfklädd balkong uti Falkby park och talade till det församlade folket manliga, ädla ord om rikets fara, om de främmande makternas stämplingar11, om den osaliga tvedrägt, som nu uti femtio år hade söndrat folket, och om den unge konungens mod att våga krona och lif för sitt rikes räddning, – och när han sedan manade alla att fritt och frimodigt svära sin ed på den nya regeringsformen, för att trofast i alla skiften lefva och dö för lag och frihet, för konung och fädernesland, – då gick äfven ur hjertat af detta församlade folk ett enda, omätligt, enstämmigt jubelrop, och eden beledsagades af ett lefve konungen! högre än detta rop hade ljudat någonsin förr, sedan den store Gustaf Adolfs dagar för etthundrafemtio år tillbaka. De ärlige östgötharne voro yra af glädje; de skreko sig hesa, så att de knappt kunde hviska, och med deras hurrarop blandade sig den jättelike finnens bas, lik ett lejons rytande.

Den dagen var fridag för hela Falkby gård, och en präktig festmåltid var arrangerad för folket vid långa bord uti parken. Högsätet hade gumman Flinta: det hjelpte ej att hon krusade emot12, hon måste sätta sig öfverst mellan grefven och grefvinnan och satt der så vacker och ärevördig, som ett förgånget tidehvarf, med sitt snöhvita hår och sin fromma, ödmjuka blick. På båda sidor om dem sutto Bernhard och Paul Bertelsköld; närmast dem socknens kyrkoherde, bredvid honom fröken Sjöblad, bredvid henne Vera, som bedt att väckas klockan 4 på morgonen, men råkade af misstag sofva till klockan 9. Närmast dem åter sågos ett par hemkomna riksdagsmän, som åto och drucko för ständernas lyckliga resa, och så vidare Bergflykt, Leo, Mårten och andra husets intima vänner, till och med skåningen Rasmus, som svor, pine dö13, att sjelfva märra i stallet skrikit hurra för kungen.

Skämtet var icke fint, men det hade en mening. Ty om vid denna tid djuren på marken, fåglarna i luften, fiskarna i hafvet och sjelfva den grå graniten i Sveriges och Finlands urberg haft en talande tunga, skulle de hafva ropat ut öfver land och haf ett: lefve kung Gustaf!

Och så vardt afton och morgon i Sveriges rike.

Fotnoter till detta avsnitt

* Får gå!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 lommens – Följetongen (HT 19/5 1866) har lärkans, som förefaller mer logiskt i sammanhanget.

2 repuls – underkänt.

3 kodex – hebreisk kodex: bok som innehåller den hebreiska texten till Gamla Testamentet.

4 kamp – hästkrake.

5 flygelman – (ståtlig) soldat placerad ytterst på flygeln (sidan) av en trupp uppställd i stridsordning.

6 fått på fracken – blivit underkänd; i svenskan i Finland använt uttryck.

7 plagga – slå, »smälla».

8 Topp – överenskommet.

9 en civis – civis academicus, akademisk medborgare; här: en riktig vän.

10 fala – mutbara.

11 stämplingar – onda anslag, konspirationer.

12 krusade emot – gjorde invändningar med överdriven artighet.

13 pine dö – kraftuttryck, jfr död och pina.

24. Morgonljusning på Falkby.

Festen var ännu icke fullständig: efter dess politiska fröjd följde en enskild.

När måltiden var slut, trädde grefven af Falkby ännu en gång upp på balkongen, och äskade ljud1. – Mina vänner, sade han, – jag har ännu något att säga eder. Gud har gifvit mig det, som hvarje man måste önska sig, och det är en bra hustru. Hon är en dotter af folket, hon blygs ej derför, men jag anser det för en ära. Se, derföre står vår slägt genom henne midt ibland folket, såsom jag står här ibland eder, och för oss finnas icke mera hög eller låg, utan hvar och en skall anses efter sitt värde som menniska. När nu min hustru reste bort för mer än ett år sedan, gjorde jag det löfte inom mig, att om Gud förhjelpte henne lyckligt tillbaka, skulle vi tillsammans bevara för alla tider minnet af hennes återkomst. Nu har detta skett, och der borta vid grinden står ett nytt hus, som skall heta Estersgård. Hälften af detta hus skall blifva en folkskola; den andra hälften blir en vårdanstalt för fattiga, moderlösa barn. Viljen I följa mig dit, så skola vi bedja vår gode pastor att nedkalla Herrens välsignelse öfver detta nya hus, öfver »Estersgård».

Ett obeskrifligt jubel uppstod vid dessa ord bland det församlade folket. De trängdes kring grefvinnan, de täflade om att kyssa hennes kläder, men hon afböjde det, hon tog den ena efter den andra i hand och påminte dem, att hon ju var en ringa mans dotter, de skulle anse henne såsom en af dem. Och så följdes alla åt till den nya inrättningen.

Det nya huset var så omhöljdt af blommor och löf, att det liknade en berså. Sex fattiga, blomsterklädda barn, anförda af Vera, mötte grefvinnan vid trappan och framräckte åt henne husets nycklar, under det att de på en gammal, enkel melodi sjöngo några af Paul författade verser, hvilka slutade med följande ord:

I Esters gård

Är hem och vård.

I Esters hus

Är frid och ljus.

Gud vare lof,

Som Ester bjöd

Ett sådant hof

Och gaf all nöd

En älskad hamn

I Esters famn.

– Ja, hviskade grefve Bertelsköld till sin rörda maka, – detta skall blifva ditt hof! Har man icke sagt dig en gång, att du är en född prinsessa? Nåväl, man har sagt sannt: detta skall vara ditt konungadöme; denna krona är din!

– Det är för mycken glädje! hviskade grefvinnan. – Och detta hus är icke uppfördt på en dag; du måste länge ha tänkt derpå?

– Och hvarpå skulle jag ha tänkt under den långa tid, när jag saknade dig, om ej på din återkomst? Det är ännu något, som jag vill förtro åt dig allena. Gamla Flinta skall ej länge behöfva sin nya stuga. Jag har anslagit ett litet kapital, för att efter hennes död beständigt underhålla en gammal, fattig och from qvinna i hennes stuga. Och udden, der hon bor, skall allt framgent heta Fridsudden. Är du nöjd dermed?

Grefvinnan tryckte hans hand.

Kyrkoherden höll derpå ett tal till folket, ej utan tidens skum i harangerna till det grefliga herrskapet, men när han märkte ett moln på deras panna, slog han tvärt om och talade så vackert om en kristelig uppfostran och de små fattiga barnen, som här funnit en fristad, att alla på nytt stodo med våta ögon i den nytimrade stugan. Derefter lästes välsignelsen öfver Esters gård, folket sjöng en psalm, och akten var slut.

När grefven och grefvinnan trädde ut på trappan, funno de der en nyss ankommen kär gäst: det var baronessan Louise Clairfeld, född Bertelsköld, som nyss återvändt från Berlin. Hon bar sorgdrägt efter sin man, och hennes flyktiga, men icke elaka hjerta hade veknat för smärtan. Hennes man hade qvarlemnat endast skulder, hennes korta höghets tid var förbi, och hon kom att tillbringa sin öfriga lefnad i fädernehemmet.

– Se, nu äro vi alla här! utropade grefvinnan Ester gladt. – Endast du saknades, min Louise!

– Min mor! sade den fordna verldsdamen rörd och sjönk i sin stjufmors armar. Äfven hon hade upphört att säga madame.

Louise Clairfeld var van att hämta alla sina intryck och lefnadsreglor från sin beundrade bror Bernhard. När hon såg honom så helt annorlunda än förr, så olik sig sjelf, som en menniska kan blifva genom sinnets, hjertats, tankens totala omskapelse, skyggade hon i början rädd tillbaka. Men hon begynte snart, med qvinnans instinkt, att förstå sin broder. Han smålog, när han märkte hennes häpnad. – Se, sade han, – du förvånas öfver att finna mig så förändrad. Det kommer sig deraf, att du aldrig kännt mora från Östanlid.

Folket roades sedan hela dagen med lekar i parken. Endast öfver Pauls vackra, mörka ögon låg ett flor af vemod, ty han igenkände baronessans nya kammarjungfru, som trippade öfver gården med en välbekant spotsk min. Det var den oförbätterliga, klippska, näbbiga Babette.

Men hans tankar fingo snart en gladare riktning, när grefve Bernhard visade honom ett nyss ankommet bref från Erik Ljung, som befann sig väl på sitt lyckliga Surutoin med sin raska Erika och lät helsa, att han nu afslutat det omtalade egendomsköpet i Finland för grefve Bernhards räkning. »Cecilia Larsson» – stod der i brefvet – »sänder sin vän Paul en helsning, att eken på Surutoin vuxit högre än taket, och skickar honom bifogade blad af hennes vackraste ros.»

Paul såg ej mera Babette. Han kysste rosenbladet.

Och så vardt afton och morgon i Falkby gård. Men derute i parken hördes ännu barnens röster, som sjöngo:

I Esters gård

Är hem och vård.

I Esters hus

Är frid och ljus.

Gud vare lof,

Som Ester bjöd

Ett sådant hof!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 äskade ljud – bad om ordet; eg. bad om tystnad, för att kunna tala.