Den här volymen i bokserien Svenskan i Finland − i dag och i går handlar om språket i samtida finlandssvensk prosa och press. Den inleds med en översiktsartikel som presenterar finlandssvenska särdrag som brukar förekomma i sakprosa.

Under en stor del av 1900-talet har kritiker och läsare reagerat på språket i finlandssvensk skönlitteratur, och ibland har debatten varit hetsig. Det fullständigt korrekta språket kan inte återge den finländska verkligheten där dialekt, slang, finska och andra språk förekommer sida vid sida med standardspråket. Jakten på finlandismerna i prosan är över, men författarnas medvetna språkarbete fortgår.

Det finlandssvenska medielandskapet är än så länge rikt, och mediekonsumtionen har stor betydelse för både språket och identiteten. Det är medierna som sätter ord på en föränderlig verklighet, och journalisternas språk har betydelse för läsarna och lyssnarna. I volymen ingår kapitel om finlandssvenska medier ur olika synvinklar: hur finlandssvenskarna väljer de medier de vill följa, hur språkarbetet på redaktionerna går till, hur mediespråkvården är organiserad och hur journalisterna slipar sitt språk. Frågan om vilka tidningar som har flest finlandismer både ställs och besvaras.

Marika Tandefelt (red.)

SPRÅK I PROSA
OCH PRESS

SVENSKAN I FINLAND – I DAG OCH I GÅR II:1

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2017

SVENSKAN I FINLAND − I DAG OCH I GÅR (2010−2017) är ett språkprojekt som finansieras av Svenska litteratursällskapet i Finland, Svenska Akademien, Riksbankens Jubileumsfond, Svenska kulturfonden, Stiftelsen för Åbo Akademi, Stiftelsen Tre smeder och Svenska folkskolans vänner. Samarbetsparter är Institutet för de inhemska språken samt Språkbanken vid Göteborgs universitet.

Svenska litteratursällskapet administrerar projektet, och sällskapets förlag står som utgivare av volymerna. Projektet har en styrgrupp som består av professor Tom Moring (ordförande, Helsingfors universitet), professor em. Pirkko Nuolijärvi (Institutet för de inhemska språken), professor em. Mats Thelander (Uppsala universitet) och professor Nils Erik Villstrand (Åbo Akademi). Projektet representeras i styrgruppen av professor em. Ann-Marie Ivars (Helsingfors universitet), avdelningschef, fil.dr Nina Martola (Institutet för de inhemska språken), professor em. Marika Tandefelt (Svenska handelshögskolan) och professor Camilla Wide (Åbo universitet).

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland nr 809

Utgiven med stöd av Ingrid, Margit och Henrik Höijers donationsfond II
inom Svenska litteratursällskapet i Finland

© Författarna och Svenska litteratursällskapet i Finland 2017
www.sls.fi

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

Omslag och grafisk form: Antti Pokela – Karta s. 178: Hannu Linkola

E-boksproduktion: Quick Sort (India)

Typsnitt: Source Serif och Source Sans

E-bok 1.0.1

ISBN 978-951-583-362-4 (tryckt utgåva)
ISBN 978-951-583-487-4 (epub), http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-487-4
ISBN 978-951-583-488-1 (pdf), http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-488-1
ISSN 0039-6842 (tryckt)
ISSN 2490-1547 (digital)
UDK 80

INNEHÅLL

Förord

Förkortningar

Marika Tandefelt

1.Språk i prosa och press

Mikael Reuter, Charlotta af Hällström-Reijonen & Marika Tandefelt

2.Finlandismer i skriven finlandssvenska

2.1Svenskans regionala varieteter

2.2Två natiolekter

2.3Hur uppstår en finlandism?

2.4Finlandismen är inte per definition ett språkfel

2.5Användning och acceptans

2.6Finlandismer tillkommer och försvinner

Marika Tandefelt

3.Språkval i finlandssvensk skönlitterär prosa

3.1Författarens språkliga spelrum

3.2Några författarskap i språkvetenskaplig belysning

3.3Språkval och normbrott

Marika Tandefelt

4.Författaren, förläggaren och språket

4.1Språkputs av manus

4.2Pluricentriska språk och förlagspolicy

4.3Om samarbetet mellan författare och förlag

László Vincze

5.Svenskspråkiga medier och finlandssvenska medievanor

5.1Det svenska medielandskapet i Finland

5.2Empiriska resultat

5.3Sammanfattande analys och diskussion

Anna Maria Gustafsson

6.Den finlandssvenska journalistens språkliga vardag

6.1Bakgrund

6.2Journalisternas arbetsplatser

6.3Journalisternas utbildning

6.4Modersmålet

6.5Språket med familjen

6.6Språket på fritiden

6.7Språket på jobbet

6.8Språket i intervjuer

6.9Journalisten som översättare

6.10Journalisternas mediekonsumtion

6.11Trimning och uppdatering av det egna språket

6.12Sammanfattning och diskussion

Anna Maria Gustafsson

7.De finlandssvenska journalisterna och språkvården

7.1Språkvården för medierna hittar sin form

7.2Språkörat

7.3Den finlandssvenska mediespråkvården i dag

7.4Var hittar journalisten svar på sina språkfrågor?

7.5Saknas någon språkhjälp?

7.6Vart är journalisternas språk på väg?

7.7Den finlandssvenska mediespråkvården i framtiden

Charlotta af Hällström-Reijonen

8.Dagstidningsfinlandismer

8.1 Finlandismen – inte en fråga om rätt eller fel, utan om sammanhang

8.2Varierar mängden finlandismer mellan olika regioner?

8.3Vilka finlandismer används var?

8.4En närmare titt på några vanliga finlandismer på kartan

8.5Förändring över tid

8.6Sammanfattning

Marika Tandefelt

9.Läsare tycker till

9.1”Jag är ingen gnällig språkpolis, tvärtom!”

9.2”Det heter faktiskt inte …”

9.3”Snart blir det lika illa som i Sverige”

9.4”Kanske har jag fel?”

9.5”Värdefulla felfinnare”

Marika Tandefelt

10.Forskare säger sitt

10.1Etthundra i det finländsk-svenska skriftspråket, särskildt tidningsspråket, förekommande provinsialismer jämte deras motsvarighet i högsvenska

10.2Säregenheter i finländsk tidningssvenska

10.3Juttu och sammetsfarmare

10.4Ett gott tidningsspråk är språkriktigt och uttrycksfullt

10.5Engelska lån i finlandssvenska tidningsspalter

10.6Anpassning av engelska lån i finlandssvensk tidningspress

10.7Det går hårt

10.8Från Bergroth till Hanell

Författare

Anna Maria Gustafsson, fil.mag., språkvårdare vid Institutet för de inhemska språken, Helsingfors.

Charlotta af Hällström-Reijonen, fil.dr, forskare vid Svenska litteratursällskapet i Finland, språkvårdare vid Institutet för de inhemska språken, Helsingfors.

Mikael Reuter, fil.dr h.c., pensionerad språkvårdare och föreståndare för svenska avdelningen vid Forskningscentralen för de inhemska språken, Helsingfors.

Marika Tandefelt, professor em. vid Svenska handelshögskolan, Helsingfors.

László Vincze, pol.dr, forskardoktor i kommunikationslära, Svenska social- och kommunalhögskolan, Helsingfors universitet.

Förord

Detta är den tredje volymen i serien Svenskan i Finland − i dag och i går och fokus ligger här på svenskan som modersmål i skrift. Volymen koncentrerar sig på två skriftdomäner som har särskild betydelse för upprätthållandet och nyskapandet av språk och kultur på svenska i Finland, nämligen skönlitteratur och mediespråk. I boken anläggs främst ett samtidsperspektiv, men medan volymen har vuxit fram har en del hunnit hända både inom förlagssektorn och i medievärlden.

Jag vill rikta ett varmt tack till mina medskribenter i denna volym. Ni har inte bara arbetat med era egna texter, utan ni har också varit villiga att läsa andras och kommentera dem. Ni har alla förstått att det är genom dialog som en text bäst växer fram. Med projektets styrgrupp i bakgrunden, och med professor em. Mats Thelander som särskilt noggrann läsare, har det varit tryggt att arbeta. De två anonyma vetenskapliga granskarna har bistått med tänkvärda frågor, kommentarer, förslag om både stort och smått. Ett stort tack till alla som har lagt ned tid på andras texter då ni kanske hade önskat syssla med era egna.

Det är många vars expertis och arbetstid jag har fått dra nytta av. En alldeles speciell skara är de duktiga, effektiva och roliga personer jag har fått samarbeta med inom Svenska litteratursällskapets förlag. Förlagsredaktör Jenny Sandström har hållit reda på manusversionerna och rätat ut frågetecken. Ett gott förarbete gjordes av Evelina Wilson medan Jonas Lillqvist som vanligt höll sin vakande hand över oss alla. Antti Pokela förvandlade sedan den tråkiga pappershögen till en Bok. Mitt djupt kända tack till er alla!

Helsingfors, mars 2017

Marika Tandefelt
professor em.

Förkortningar

FMS |  | Folkmålsstudier
SAOL |  | Svenska Akademiens ordlista. 1‒. 1874‒. http://www2.svenskaakademien.se/svenska_spraket/svenska_akademiens_ordlista
SKS |  | Suomen Kirjallisuuden Seura
SLS |  | Svenska litteratursällskapet i Finland
SLSA |  | SLS arkiv
SNF |  | Studier i nordisk filologi
SSLS |  | Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland

1

Marika Tandefelt

Språk i prosa och press

Svenskan i Finland följer samma skriftspråksnorm som svenskan i Sverige. Vi har samma grammatik, använder samma ordböcker och följer samma skrivregler. Detta är i varje fall utgångspunkten, men i praktiken kan man hitta finlandssvenska särdrag också i texter som skrivs av finländare med svenska som modersmål. Den här volymen handlar om språket i skrift. Speciellt två yrkesgrupper kommer att uppmärksammas dels för att deras språk har betydelse för andra språkbrukare, dels för att deras texter sedan länge har intresserat språkvetenskapen, inklusive språkvården.

Studier i skönlitteratur och tidningsprosa har av tradition bidragit till att teckna bilden av finlandssvenskan i skrift. I dag kan detta förefalla snävt − nya genrer har tillkommit och textmängden har ökat kolossalt. Men hittills har skriftspråksforskningen om svenskan i Finland inte riktigt hunnit ikapp utvecklingen. Där talspråksforskningen bygger på en stark tradition inom den finländska nordistiken, är språkforskarnas insatser på skriftspråksforskningens område mera sporadiska och forskningsläget följaktligen svagare. Vissa domäner och genrer är bättre genomlysta än andra som fortfarande väntar på att beskrivas.

Det är främst språkvården, den praktiskt tillämpade språkvetenskapen, som har studerat finlandssvenskan i skrift. Intresset för skriftspråket ingår alltså i en sekelgammal språkvårdstradition. Språkvårdens uppdrag är att följa upp hur svenskan i Finland utvecklas och att motverka att finlandssvenskan distanserar sig från sverigesvenskan.¹ Dagens språkvård fokuserar på skriftspråket inom vissa genrer i offentligheten och på talspråket i formella sammanhang. Skriftgenrer som inte berörs av detta ansvar förblir därför mindre uppmärksammade av språkvårdarna.

Språkvårdens uppdrag gör att man ofta uppmärksammar ord, fraser, konstruktioner och syntax, medan man i praktiken mera sällan har möjlighet att ta tag i t.ex. en texts struktur och läsartilltal. De frågor som allmänheten riktar till språkvårdarna handlar ofta om ”rätt” och ”fel” på det man skulle kunna kalla detaljnivå. I sådana fall då språkvården inte är liktydig med språkgranskning i efterhand kan fokus emellertid läggas på en text som helhet. Det kan t.ex. handla om att arbeta för klarspråk i myndigheternas kommunikation med allmänheten. Språkvårdarna går då in för att ändra traditionella, mindre välfungerande skrivkonventioner i en bestämd genre.

Det perspektiv som språkvården anlägger går i första hand ut på att jämföra svenskan här med svenskan i Sverige. Det är lätt att förstå att detta forskningsläge har samband med finlandssvenskans position i det svenska språkområdet och − givetvis − i det egna landet. Finlandssvenskan, som en varietet av svenska språket och som ett minoritetsspråk i Finland förklarar fokuseringen på frågeställningar som främst intresserar och behövs inom språkvården.

I denna volym behandlas som nämnts två domäner som har speciell betydelse för svenskan som skriftspråk i Finland: skönlitteratur och medier, särskilt dagstidningarna. Författare och journalister förmedlar berättelser och fakta som kommer den finlandssvenska läsaren nära. Det språk som läsaren möter i medierna klingar på ett bekant sätt, samtidigt som det i bästa fall bidrar till att läsarens eget språk stärks och växer. Mediespråket har hög prioritet inom språkvården i dag, och journalisterna har tillgång till mediespråkvård som är skräddarsydd för dem. Skönlitteraturen är en genre som tidigare har varit föremål för nitisk språkgranskning, men som i dag inte längre är det. Det slutliga ansvaret för språket är författarens, ibland i samarbete med en förlagsredaktör.

I kapitel 2 ges en beskrivning av vilka särdrag som kan återfinnas i skriven finlandssvenska. Kapitlet är ett slags pendang till ett motsvarande kapitel om finlandssvenskan i tal i volym I:2.² Det inleds av en redogörelse för vad som menas med finlandssvenska och hur man kan beskriva det svenska språkets variation. Här definieras också vad en finlandism är och begreppet pluricentricitet behandlas. Finlandismernas varierande ursprung, deras förekomst på olika språknivåer och deras acceptabilitet diskuteras. Avslutningsvis kommenteras de finlandismer som ingår i Svenska Akademiens ordlista och betydelsen av att de finns där.

Kapitel 3 och 4 hör nära samman. Det förra är en genomgång av studier som har utförts av språkforskare och språkvårdare med intresse för hur finlandssvenska författare väljer att skildra en verklighet som inte utspelar sig enbart på normerad svenska. Inslag av finska och andra språk samt av dialekter och slang förekommer, speciellt i dialogerna. Såväl medvetet valda som omedvetet införda drag av finlandssvenska förekommer i texterna överlag. De författare som behandlas i kapitlet är sådana som av olika anledningar har uppmärksammats av enskilda forskare. Det senare kapitlet bygger på en grupp författares skriftliga svar på frågor om samarbetet mellan författare och förlag när det gäller val av språkliga uttrycksmedel. Några finlandssvenska förlag har också svarat på motsvarande frågor. En jämförelse av behandlingen av belgisk litteratur skriven på nederländska och finlandssvensk skriven på svenska presenteras också i kapitlet. Dagens granskning av språket i finlandssvenska författares manus har få likheter med gårdagens.

Därpå följer kapitel som ur olika perspektiv behandlar de finlandssvenska medierna. I kapitel 5 tecknas en helhetsbild av det finlandssvenska medielandskapet så som det utifrån empiriska studier beskrivs av medieforskningen. Detta landskap är rikare än många andra språkliga minoriteters medieutbud. I kapitlet redovisas konsumenternas språkval då de läser, lyssnar, tittar och använder sociala medier. Valet av språk har samband med konsumenternas språkliga bakgrund, självskattade kunskaper i svenska och finska samt identifikation med språkgrupperna. Även om det inte går att direkt mäta mediernas effekt på språket är det klart att de står för huvuddelen av mediekonsumenternas kontakt med standardspråket. Via medierna introduceras nya företeelser, såväl samhälleliga som språkliga. Den dagliga dos av modersmålet som en språkbrukare får via sin mediekonsumtion saknar inte betydelse. Genom att lyssna och läsa utvecklar och bevarar man sitt språk.

Kapitel 6 och 7 avser att tillsammans ge en bild av den finlandssvenska journalisten som professionell språkbrukare och av dennas arbetsmiljö. Kapitlen bygger på en enkät utförd bland finlandssvenska journalister vintern 2012.

I kapitel 6 behandlas svaren på frågor om journalisternas egen språkliga bakgrund, om den språkmiljö de lever i privat samt om de språk som de använder i sitt yrke. En journalist på en finlandssvensk redaktion arbetar sällan uteslutande på svenska, eftersom det samhälle som medierna rapporterar om i högsta grad verkar på finska. Också andra språk än svenska och finska behövs för att fånga upp nyheter från andra länder. Journalisterna får dessutom mycket ofta agera översättare. Till detta kommer att nyheter som formuleras på standardspråk i medierna kan vara inhämtade på finlandssvensk dialekt. Språkmiljöerna inom det vi kallar Svenskfinland varierar, och journalisterna är inte bara tvåspråkiga på svenska och finska, utan också på dialekt och standardspråk. Skildringen av journalisternas språkliga verklighet ligger inte långt ifrån den verklighet som många finlandssvenskar upplever som sin.

Den bild av journalistyrket som tecknas i kapitel 6 följs upp i kapitel 7 som handlar om den språkvård som erbjuds de finlandssvenska medierna. Här redogörs för hur dagens modell så småningom har vuxit fram och för hur tillgången på språkvård har blivit något självklart för journalisterna och deras arbetsgivare. För journalister är det viktigt att yrkesredskapet inte förlorar sin skärpa. Journalisterna vet att de har ett ansvar som språkmodeller för sina läsare. Samtidigt skiljer sig journalisterna inte från dem de skriver för. Det kräver särskild medvetenhet av språkbrukaren att upprätthålla och stärka ett språk som är i minoritet i samhället.

Kapitel 8 bygger på studier av variation i tidningsspråket. Närmare bestämt är det förekomst och avsaknad av finlandismer i redaktionell text som undersöks. Dels har materialet analyserats manuellt, och samtliga finlandssvenska särdrag har noterats, dels har analysen utnyttjat tidningsmaterialet i den finlandssvenska språkbank som ingår i Språkbanken vid Göteborgs universitet.³ I kapitlet beskrivs hur många, eller egentligen hur få, de finlandssvenska särdragen är när man skärskådar de två typerna av redaktionell text i de tio svenskspråkiga dagstidningar som ges ut i Finland. Mediespråkvård har pågått länge på vissa större tidningar. I dag gäller den alla. I kapitlet redovisas en studie av hur användningen av ett antal finlandismer har förändrats i Hufvudstadsbladet och Vasabladet under 20 år. Språkvård gör skillnad.

Att språket i medierna är viktigt för de finlandssvenska mediekonsumenterna framgår bl.a. av den läsar- och lyssnarrespons som redaktionerna får. I kapitel 9 presenteras läsarbrev med språkliga kommentarer som har inkommit till Hufvudstadsbladet i början av 2000-talet. Breven tyder på starkt engagemang, och de visar vad det är som irriterar i tidningsspråket, i finlandssvenskan och dessutom i sverigesvenskan.

Det avslutande kapitlet 10 skildrar vad språkforskare alltifrån Hugo Bergroth i början av 1900-talet till forskare hundra år senare har konstaterat om finlandssvenskt tidningsspråk. Man har givetvis hela tiden noterat finlandssvenska särdrag, men också andra fenomen omnämns. Till de senare iakttagelserna hör tendensen att blanda stilnivåer samt en osäkerhet vad gäller fraser och idiom. De forskare vars studier refereras i kapitlet har alla arbetat kvalitativt med begränsade material om man ser till mängden löpord. Forskningsfrågorna kan bli helt andra då man har tillgång till stora digitala textsamlingar. Den finlandssvenska språkbanken, som har byggts ut vad gäller omfång, antal genrer från olika tidsperioder och analysverktyg, kan ge forskningen i finlandssvenska texter en nystart.

Noter

1.Reuter 2014 s. 12.

2.Se Reuter i kapitel 2 i volym I:2.

3.Språkbanken är en forskningsenhet vid Institutionen för svenska språket vid Göteborgs universitet. I den finns sverigesvenska och finlandssvenska textsamlingar som man kan söka i med hjälp av verktyget Korp.

Litteratur

Reuter, Mikael 2014: Så här ska det låta. Om finlandssvenska och språkriktighet. Vasa: Scriptum.

Reuter, Mikael 2015: Finlandssvenskt uttal. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland − i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 19−34.

Språkbanken vid Göteborgs universitet: https://spraakbanken.gu.se.

2

Mikael Reuter, Charlotta af Hällström-Reijonen & Marika Tandefelt

Finlandismer i skriven
finlandssvenska

Så snart en svenskspråkig finländare yttrar sig i tal avslöjar han eller hon sig som finländare. Var en talare har sina rötter – i Finland eller i Sverige – hörs i princip alltid. Var en svensk text har kommit till är däremot svårare att bestämma.

I den här volymen, liksom i den följande (II:2), ingår flera kapitel som handlar om skrivandet som profession. I många av dem diskuteras finlandssvenska kontra sverigesvenska, och frågor om språkriktighet dyker upp. Alla språkforskare arbetar med språket som forskningsmaterial; särskilt de som har specialiserat sig på språkvård är extra uppmärksamma vad gäller skillnader mellan varieteten i Finland – finlandssvenskan – och varieteten i Sverige – sverigesvenskan.

Svenskan i skrift i Finland kommenteras dessutom ofta av sina läsare. Finlandssvenskar är språkligt på alerten: saknas språket där det borde förekomma säger man till. Uppfattas det som undermåligt kommenteras det. De personliga preferenserna i fråga om älskade och hatade finlandismer är många. Det är däremot inte säkert att finlandssvenskarna, trots sin språkliga uppmärksamhet, har en helhetsbild av vad finlandssvenska är eller en uppfattning om floran av finlandismer. Detsamma gäller givetvis också språkbrukare utanför Finland.

I det här kapitlet är avsikten att teckna en allmän bild av särdragen i finlandssvenskan och ge exempel på drag som också kan påträffas i skrift. I kapitel 2 i den tidigare volymen I:2 behandlar Mikael Reuter finlandssvenska uttalsdrag som förekommer mer eller mindre överregionalt. I kapitel 8 i denna volym behandlar Charlotta af Hällström-Reijonen finlandismer som förekommer i finlandssvenskt tidningsspråk, oftast överregionalt, men också med viss regional förankring. Gränsen mellan vad som uppträder i tal och i skrift är inte helt lätt att dra. I informella texter kan också talspråkliga uttryck förekomma och vara helt på sin plats. I formella sammanhang kan skriftspråkliga ordval och konstruktioner förekomma även i muntliga anföranden.

I detta kapitel behandlas först några fundamentala termer och begrepp som också förekommer i andra sammanhang i denna bok (2.1). Därefter diskuteras hur vanliga eller ovanliga de finländska särdragen egentligen är i skrift (2.2). Sedan följer en genomgång av finlandismernas ursprung i syfte att visa hur de kan komma till (2.3). En del finlandismer är klart nödvändiga för att beskriva den finländska verkligheten. Men för andra finlandismer brukar professionella språkgranskare föreslå alternativ som är allmänt använda i svenskan (2.4). Språkvården intresserar sig i första hand för skriftspråket och för talspråket i offentliga sammanhang. Språkvårdarnas avsikt är att ge språkbrukarna rationella argument för att välja mellan finländska särdrag som kan accepteras och sådana som borde undvikas. Vad som brukar uppfattas som mer eller mindre acceptabelt i finlandssvenskan behandlas också här (2.5). Avslutningsvis följer några reflektioner kring de finlandismer som ingår i svenska ordböcker (2.6).¹

2.1 Svenskans regionala varieteter

Med finlandssvenska avses den icke-dialektala svenska som talas och skrivs av finlandssvenskar, svenskspråkiga finländare. Det innebär att det finns en hel del variation inom finlandssvenskan, från ett vårdat och formellt överregionalt skriftspråk (finlandssvenskt standardspråk) till relativt vardagligt talspråk med inte minst regionala inslag. Gränsen för vad som ska betraktas som en dialekt är svår att dra, men i princip inkluderas dialekterna inte i det som kallas finlandssvenska.² Detsamma gäller den svenska som talas och skrivs av personer med annat modersmål än svenska. Även här är gränsen en konstruktion som möjliggör avgränsningar där sådana av praktiska skäl behövs.

Finländare använder ofta benämningen rikssvenska³ för den svenska som talas i Sverige, men i Sverige betecknar uttrycket egentligen bara det svenska standardspråket eller riksspråket i Sverige. En nyare och mer träffande term, sverigesvenska, används mer allmänt om svenskan i Sverige. Termen högsvenska för det standardspråk som är gemensamt för bägge länderna är föråldrad, men helt utdöd är den ändå inte. Den används bland finlandssvenska språkbrukare som vill skilja mellan standard och dialekt eller mellan standardsvenska utan finlandismer och ett mera finlandssvenskt idiom. Termen högsvenska förekommer också i äldre språkforskning och dyker därför upp här och var i kapitlen i denna bok.

Figur 2.1. Förhållandet mellan standardsvenska, finlandssvenska och regionala varieteter.⁴

Figur 2.1 visar hur man kan föreställa sig variationen inom det svenska språkområdet. Man noterar genast att figuren är asymmetrisk. De regionala varieteterna i Sverige ligger direkt under triangeln standardsvenska, vilket inte de finlandssvenska gör. Det beror på att man kan se finlandssvenskan som svenskans enda regionala skriftvariant. De flesta texter som skrivs i Finland avviker nämligen från standardsvenska åtminstone i någon mån, men avvikelserna kan vara små. Texter skrivna av finlandssvenska skribenter, till och med tämligen vana sådana, kan av ett tränat öga ofta identifieras som finländska. Sverigesvenska skribenter med viss skrivvana avslöjar däremot sällan från vilken region de härstammar. Skriftspråksnormen är gemensam för alla som skriver svenska, men varje norm har också sin inneboende variation, och det är om särdrag i den finlandssvenska skriftspråksvarianten som detta kapitel, och många andra kapitel i denna volym, handlar.⁵

Längst ner i figur 2.1 antyds förekomsten av varieteter som används av färre personer, inom mer begränsade områden och i vissa lokala eller sociala sammanhang. Variationen gäller då främst talet, inte skriften. Figuren är givetvis kraftigt förenklad. I den ingår t.ex. inte den svenska som talas av finskspråkiga eller av personer med andra modersmål i Finland och i Sverige.

Finlandssvenska särdrag används naturligtvis i första hand av svenskspråkiga i Finland, men helt absolut är gränsen mellan svenskan i Finland och svenskan i Sverige inte. Det handlar nämligen också om frekvenser, om att uttryck som kan vara ovanliga, eller som håller på att bli bortglömda i Sverige, fortfarande används frekvent i Finland. Det handlar också om att ord som förekommer i bägge länderna inte alltid har helt identiska betydelser på bägge sidor om Bottenviken. Språkets förändring i Sverige kan också skapa finlandismer i Finland om svensktalande finländare inte hänger med i utvecklingen. En heltäckande definition kan – i all sin komplexitet – lyda så här:

En finlandism är ett ord, en fras eller en struktur som bara används i finlandssvenska samt i finlandssvenska regionalspråk eller i dem som används i en annan betydelse än i svenskan i Sverige. Även uttryck som är påfallande mer frekventa i finlandssvenska och finlandssvenska regionalspråk än i svenskan i Sverige räknas till finlandismerna.⁶

Med finlandism eller finlandssvenskt särdrag avses alltså ett ord, ett uttryck eller en struktur som bara eller huvudsakligen används i Finland eller som i Finland används i en annan betydelse än i Sverige. Vissa av de drag som betecknas som finlandismer kan förekomma regionalt eller på annat sätt sporadiskt även i Sverige (till exempel i vardagligt språk). Ord och fraser som är klart mer frekventa i finlandssvenskan än i sverigesvenskan brukar kallas statistiska finlandismer. Bland finlandismerna brukar man vidare särskilja bl.a. fennicismer (lånord och översättningslån från finskan), russicismer (ord från ryskan, numera rätt få) och arkaismer (ord och uttryck som tidigare har använts också i Sverige, men som numera har fallit ur bruk där). Termen finlandism används framför allt om lexikala särdrag (ord och uttryck), men finlandssvenska särdrag förekommer också i uttalet och som avvikelser i fråga om skrivregler, formlära, meningsbyggnad med mera.⁷ I detta kapitel som behandlar skriftspråket hämtas exemplen ofta från finlandssvenskans lexikon, men också vissa andra särdrag tas upp.

2.2 Två natiolekter

När man beskriver hur finlandssvenskan skiljer sig från sverigesvenskan lägger man fokus på olikheterna, och man slås av att de finlandssvenska särdragen faktiskt förekommer på alla språkliga nivåer. Finlandssvenskan förefaller då kanske mer annorlunda än den i praktiken är. Ur ett internationellt perspektiv är det alls inte unikt att ett språk som talas i olika samhällen förekommer i olika varieteter och har något olika karaktär.

En mycket stor del av Europas språk är i själva verket så kallade pluricentriska språk, alltså språk med två eller flera nationella varieteter eller natiolekter.⁸ Ofta föreligger det mer eller mindre tydliga skillnader i fråga om de talade språkvarieteterna, medan man i allmänhet vinnlägger sig om att skriftspråket ska vara så enhetligt som möjligt. Ett gott exempel är nederländskan i Belgien, som i flera avseenden kan jämföras med svenskan i Finland. Ett annat exempel är den österrikiska tyskan där man på samma sätt som i Finland är mycket medveten – och också mån – om sina särdrag. Den som använder engelska i skrift behöver också bestämma sig för om det är den brittiska eller amerikanska normen som ska följas i ett givet sammanhang. Val mellan olika skriftspråkskonventioner, och omedvetna inkonsekvenser, är alltså inget ovanligt för en skribent.⁹

Som finlandssvensk språkbrukare och språkforskare blir man lätt så upptagen av de finlandssvenska särdragen att man glömmer att framhålla hur få och små dessa olikheter trots allt är när man ser till helheten. För att ana sig till att en text är skriven av en finlandssvensk krävs det ofta att man läser tiotals rader, ibland tiotals sidor, och att man har en del förhandskunskap om finlandssvenskan. I tidningstext brukar t.ex. mellan två och tio typiskt finländska språkdrag förekomma per tusen löpande ord, beroende på genre.¹⁰ I myndighetstexter och andra översatta texter kan de finländska språkdragen vara fler, men sällan mer än ett tjugotal per tusen löpande ord. Detta gäller också de flesta mera informella texter, även om särdragen kan vara mer frekventa i utpräglat vardagliga texter, t.ex. i sociala medier. Vi kan jämföra detta med varandra närstående språk som de skandinaviska, där man som regel behöver läsa bara ett fåtal ord för att veta om det är fråga om danska, norska eller svenska.

Även om det är svårt att kvantifiera antalet språkdrag som sticker ut som finlandssvenska, eller som exklusivt sverigesvenska, kan en bild (figur 2.2) få illustrera förhållandet mellan det gemensamma och det unika.

Figur 2.2. Förhållandet mellan det gemensamma i språket och det exklusivt finlandssvenska respektive sverigesvenska.¹¹

Figur 2.2 åskådliggör ett kontinuum där S står för den gemensamma svenska normen som lämnar utrymme för olikheter i både finlandssvenskan (FS) och sverigesvenskan (SS). Attributen additiv respektive subtraktiv ger tilläggsinformation. Ur en finlandssvensk synvinkel är finlandssvenska särdrag sådana som adderas till språket, medan exklusivt sverigesvenska särdrag i stället kan kännas främmande för många finlandssvenskar och subtraheras, dvs. inte används. Det absolut mesta i språket är gemensamt.

I figuren är utrymmena för SS och FS olika breda; det är nämligen inte särskilt mycket som en finlandssvensk upplever som obekant i sverigesvenskan. De exklusivt sverigesvenska särdragen är alltså inte många så länge vi håller oss till standardskrift. Dessutom är det inte säkert att de förblir uttryckligen sverigesvenska. Ord, fraser och konstruktioner importeras kontinuerligt till finlandssvenskan från sverigesvenskan via svenskspråkiga medier och personliga kontakter.

Det mesta i språket är alltså gemensamt för alla språkbrukare. Det som ligger utanför upplevs som annorlunda och noteras därför särskilt av de språkbrukare för vilka uttryckssättet är främmande. Det räcker med några enstaka finlandismer i en text för att man som läsare ska kunna placera den på språkområdets karta.

2.3 Hur uppstår en finlandism?

Finlandismerna är naturligtvis av olika ursprung. En del sådana har tagits upp ur de finlandssvenska dialekterna. Hit hör framför allt ett antal vardagliga ord och uttryck, till exempel rosk ’skräp’, råddig ’rörig’, ’stökig’, ’virrig’, slattrig ’slapp’, ’flamsig’ och tossa ’mjuk sko’. Många är ett resultat av finskt inflytande: antingen direkta lån som kiva ’trevlig’, ’kul’ och talko ’arbetsgille’, ’gemensamt obetalt arbete’ eller olika slag av översättningslån och finskpåverkade konstruktioner som vi var med X på bio ’X och jag var på bio’. Finskan och svenskan i Finland kan ge till och ta av varandra speciellt i tal, och det har språken alltid gjort.¹²

I en tvåspråkig miljö är möjligheterna att låna mellan språken förståeligt nog oräkneliga. Det är på sitt sätt rationellt att genom översättningar rakt av ta vara på lexikala novationer som tillkommer på det andra språket och därigenom få nya ord som passar i den gemensamma miljön, som näradress (fi. lähiosoite) för det som i Sverige kallas gatuadress eller utdelningsadress. Direkta lån från finskan – t.ex. kokko ’midsommarbrasa’ – kan en finlandssvensk notera och undvika i skrift vid behov. Översättningslånen däremot upplevs av finlandssvenska språkbrukare som svenska och uppfattas därför inte som finsk påverkan.

Också inflytande från andra språk än finska har lett till lexikala finlandismer: ryska (t.ex. karonka ’akademisk fest’, särskilt ’doktorsmiddag’), tyska (stöpsel ’stickkontakt’) och till och med latin (krapula ’bakfylla’). Nyare inskott är engelska ord som har kommit in via finskan, t.ex. ekonomist ’nationalekonom’ och brand ’varumärke’.

Många finlandismer är ord som i och för sig också förekommer i sverigesvenskan, men som i finlandssvenskan används i en helt eller vanligen delvis annan betydelse. Det svenska ordet har då fått sitt betydelseinnehåll förskjutet eller utvidgat, ibland under inflytande av ett finskt ord. Verbet hålla t.ex., som i sverigesvenskan betyder ’att ha tag i något’, ’att hålla i’, används i finlandssvenskan också i betydelserna ’behålla’, ’förvara’, ’ha’. En fråga som ”får jag hålla boken?” betyder på finlandssvenska ’får jag behålla boken’, men på sverigesvenska ’får jag hålla i boken’. Ett annat verb är hämta som i finlandssvenskan ofta används i betydelsen ’ta eller ha med sig’, ’medföra’, ’lämna’. I sverigesvenskan förutsätter verbet en dubbel rörelse: man går någonstans för att hämta en sak och så går man vidare eller tillbaka igen. I södra Finland används verbet söka ibland också i betydelsen ’hämta’: det är pappas tur att söka dottern på dagis i dag. Här är det finskans hakea som förklarar den utvidgade betydelsen. Ett österbottniskt särdrag är verbet lämna i betydelsen ’bli kvar’, ’stanna’ som inte förekommer på andra håll i Svenskfinland.

En del ord och uttryck blir finlandismer helt enkelt därför att de används betydligt oftare i finlandssvenska texter än i sverigesvenska. I många fall får användningen stöd av ett motsvarande uttryck i finskan. Den finlandssvenska skribenten, eller talaren, väljer inte bland de synonyma uttryck som de facto står till buds, utan håller sig till sitt fasta förhandsval. Detta slag av finlandismer kallas ofta för statistiska finlandismer även om det inte har så mycket med statistik, utan snarare med frekvenser, att göra. En vanlig statistisk finlandism som förekommer tätt i texter av varierande slag är t.ex. på basen av. Skribenter som är medvetna om saken väljer ofta i stället att skriva på basis av, som därför förekommer betydligt mer frekvent i texter skrivna i Finland än i Sverige, där uttrycket vanligen motsvaras av utifrån.

Även om flera finlandismer har uppstått genom att finlandssvenskan har skapat eller tagit till sig ett nytt ord eller uttryck, finns det också många finlandismer som tidigare varit allmänna på svenska, såsom abiturient, beväring, pulpet, vedlider och formen flere. En del finlandismer har blivit föråldrade i sverigesvenska, men är fortfarande vanliga i finlandssvenska. I Sverige upplevs de som s.k. arkaismer, i Finland är de fullt gångbara. I dessa fall är det alltså inte finlandssvenskan utan sverigesvenskan som har förändrats.¹³

Man kan fråga sig om ett uttryck eller en konstruktion som man möter i Finland, men som är främmande för sverigesvenskt språkbruk, alltid ska betraktas som en finlandism eller inte. Om finlandismen i fråga står för ett fenomen som inte existerar i Sverige – som t.ex. arbetarinstitut eller memma – är det ju snarare företeelserna som är exklusivt finländska, inte orden i sig.¹⁴ För enkelhetens skull kallas ändå dessa ord för finlandismer, även om de snarare är oegentliga sådana.

2.4 Finlandismen är inte per definition ett språkfel

Det finns en kärna av finlandssvenska språkdrag som är gemensamma för de flesta finlandssvenska språkbrukare, och en stor mängd språkdrag som återkommer ofta även om de inte kan betraktas som helt etablerade i alla stilarter. Många av finlandismerna kan kallas alternativa, eftersom deras rent svenska motsvarigheter också används synonymt i finlandssvenskan.

Finlandismer förekommer på flera stilnivåer, från högre stil till mycket vardaglig. Syftet med texten avgör i vilken mån också vardagliga, dvs. talspråkliga, finlandismer kan förekomma. När det gäller sådana språkdrag som syns i skrift återfinns de flesta finlandssvenska särdragen inom lexikon och fraseologi (ord och uttryck), semantik (ordbetydelse) och syntax (meningsbyggnad), men särdrag förekommer också i morfologi (ordform och böjning) och ibland i ortografi (rättskrivning). Inte bara i uttal och vardagligt tal utan även i skrift finns dessutom en viss regional variation i Finland.¹⁵ Många finlandismer innehåller element från två eller flera beskrivningsnivåer, alltså en kombination av till exempel lexikon och semantik (ord använda i en annan betydelse än i sverigesvenskan), lexikon och fraseologi (sammansättningar, fasta uttryck), fraseologi och syntax (prepositionsbruk m.m.).

Officiella ord och uttryck som förekommer t.ex. i författningstexter ska i finländska sammanhang i allmänhet inte ersättas med sverigesvenska motsvarigheter. De är oftast rätt ord i sitt givna sammanhang, när det gäller att beskriva eller relatera till den finländska verkligheten. Några saknar en sverigesvensk motsvarighet (som t.ex. titeln munhygienist ’person med yrkeshögskoleexamen inom mun- och tandvård’), andra har en sådan (som civilingenjör i Sverige för diplomingenjör i Finland). Andra exempel är de finländska bostadsaktiebolag och bolagsvederlag som inte har direkta motsvarigheter i det svenska samhället.¹⁶

Det finns också finlandismer som inte har med det officiella samhället att göra och som ibland behöver en förklaring. Hit hör t.ex. ord för specifika finländska företeelser som bollspelet boboll och korvsorten knackkorv. Andra finlandssvenska ord kan sägas fylla en lucka i svenskans ordförråd. Hit hör det tidigare nämnda talko om ’ett gemensamt arbete som utförs utan lön men mot traktering med mat och dryck’.

Vardagliga uttryck och slang förekommer naturligtvis i informellt talspråk och i privata texter, där det inte i lika hög grad ställs krav på att de ska vara skrivna på standardskriftspråk. Sådana är till exempel de texter som skrivs på de sociala medierna. De flesta språkbrukare är medvetna om att finlandismer av den här typen sällan kan användas i skrift av typen sakprosa. I den finlandssvenska skönlitteraturen kan däremot ett vardagligt, ibland lokalt, språk förekomma främst i talimiterande dialog, men också ibland i texten i övrigt. Språkvalet är då främst ett stilval som bidrar till miljöskildring och karaktärsteckning.¹⁷

När det gäller ortografi och morfologi följer finlandssvenskan med ytterst få undantag den gemensamma svenska normen. Ett av de få särdragen i fråga om ortografi är en tendens att sammanskriva ordföljder som denhär, endel, engång, såhär. Bland de morfologiska särdragen kan också nämnas en del ord som ofta har avvikande genus (t.ex. ett botten och en nummer), någon avvikande form som ett möss (en mus) och pluralformer på -n för vissa en-ord (t.ex. två ordföranden, två videon, flera hobbyn).

En vanligt förekommande syntaktisk finlandism är en konstruktion där ett extra att förekommer i satsflätor, till exempel Det tyckte jag att var roligt. Ett att i denna position uppfattas av sverigesvenskar som ett direkt fel, medan ett utelämnat att i stället av många finlandssvenskar uppfattas som avhugget.¹⁸

De förtroendevaldas informerande är ett finlandssvenskt exempel på så kallad objektiv genitiv (någon informerar de förtroendevalda) som är relativt ovanlig i svenskan i Sverige. Den har emellertid stöd av finskt språkbruk där både objektiv och subjektiv genitiv förekommer. Finskans luottamushenkilöiden informoiminen motsvaras på svenska av information till de förtroendevalda eftersom de förtroendevalda är objekt, inte subjekt. Avvikande ordföljd, prepositionsanvändning (på andra klassen, i misstag) och andra strukturer förekommer också i finlandssvenskan, inte sällan till följd av finskt inflytande.

2.5 Användning och acceptans

Det har redan framgått att finlandismerna bland ord, uttryck och böjningsformer inte kan skäras över en kam. Tvärtom finns det påtagliga skillnader i fråga om användning och acceptans bland finlandssvenska språkbrukare. Ett antal språkdrag som förekommer i finlandssvenskt språkbruk är sådana som många talare och skribenter känner till och upplever som oriktiga och som de gärna ersätter med andra svenska uttryck. Andra är i stället helt okända för många finlandssvenskar. Man har helt enkelt inte hört dem i sin egen miljö eller – vanligare – man har aldrig uppmärksammats på att de är finlandismer.

Kunskaperna om finlandssvenskans särdrag varierar bland finlandssvenskarna själva. Bland finlandssvenskar som har lärt sig att skilja mellan åtminstone en del finlandssvenska och sverigesvenska uttryckssätt råder det inte heller konsensus om vilketdera som föredras. Vilka ord, uttryck, former och strukturer som används i olika sammanhang beror bland annat på talarens eller skribentens roll och språkliga medvetenhet, det språkliga mediet (tal eller skrift, tryckt eller otryckt text osv.) och språksituationen i övrigt (syftet med kommunikationen, olika textgenrer, formellt eller informellt tal, de tänkta läsarna eller lyssnarna osv.).

Det är med andra ord svårt – för att inte säga omöjligt – att ställa frågor till språkbrukare om deras sätt att förhålla sig till finlandismer och deras sverigesvenska synonymer. Den som ska redovisa för sina språkliga val har helt enkelt alltför många omständigheter att ta hänsyn till för att kunna formulera ett entydigt svar. Språket och språkbruket varierar i stunden, och det är svårt för en icke-professionell språkbrukare att fånga variationens väsen.¹⁹ Då är det lättare att ställa frågor till professionella språkvetare som har en förförståelse för problematiken.

I början av 2000-talet genomfördes en rundfråga bland fjorton finlandssvenska och sex svenska språkvårdare och språkvetare i syfte att undersöka attityden till olika typer av finlandismer.²⁰ Resultatet visade att det trots skillnader i inställningen till enskilda finlandismer rådde stor samstämmighet mellan de finlandssvenska språkvetarna och språkvårdarna. Tendensen var att ord och uttryck som fyller en lucka i ordförrådet, eller på annat sätt uppfattas berika språket, kunde accepteras av de tillfrågade finlandssvenska språkvetarna. Däremot ville man gärna motarbeta sådant som man uppfattade som onödiga översättningslån från finskan och finlandismer som kan skapa missförstånd. Man kan se att den finländska språkvetarkåren har skolats in i en tradition som leder till en hög grad av konsensus om hur finlandismer av olika slag ska värderas.

De sverigesvenska språkvårdarnas bedömningar föreföll att bygga mera på vad en sverigesvensk läsare av en finlandssvensk text kan tänkas förstå än på vad språkvårdaren i fråga personligen tycker vore ett bra och användbart uttryck. De sverigesvenska bedömningarna gick i det stora hela i samma riktning som de finlandssvenska, även om de i fråga om enskilda finlandismer kunde vara de motsatta. I Finland självklara ord som abiturient och aktielägenhet fick t.ex. negativa omdömen.

2.6 Finlandismer tillkommer och försvinner

Det går inte att säga hur många finlandismerna är, har varit eller kommer att bli. Det går ju inte heller att säga hur många ord som ingår i svenska språket, eller i något annat språk för den delen. Ord – fraser, idiomatiska uttryck – föds och dör, och detta gäller alla språk, alla varieteter av ett språk och även alla lokala varieteter av typen dialekter och slang. Ordklasser som substantiv, adjektiv och verb kallas öppna för att de tar in nya ord efterhand som språkbrukarna behöver dem, för att det finns ett behov av nyanser och preciseringar eller helt enkelt för att det nya känns fräscht, kanske trendigt. Ordklasser som pronomen, konjunktioner, prepositioner, bestämda och obestämda artiklar är överskådliga för att de är slutna. Också här sker förändringar, men de sker ytterst långsamt.

Ingen ordbok återger allt som finns i språket, eftersom språkbrukarna hela tiden skapar nytt och glömmer bort gammalt. Ingen enskild språkbrukare behärskar hela språket, alla orden i ordboken. Ingen enskild finlandssvensk behärskar heller hela den finlandssvenska repertoaren. Enskilda språkbrukare har sina rötter i en viss geografisk och social miljö, men språket och språkkänslan byggs hela tiden upp av de erfarenheter som individen gör av andra miljöer och andra språkbrukare som han eller hon möter.

Sverige är en annan språkmiljö, och kommunikationen mellan finlandssvenskar och sverigesvenskar kan väcka en ömsesidig nyfikenhet på skiljaktigheter i fråga om benämningar på en rad företeelser i de två länderna. Man kan t.ex. vilja veta om ett ord eller uttryck är en finlandism eller inte, och då slår man upp det i Finlandssvensk ordbok.²¹

Ett litet antal finlandssvenska ord och uttryck har ända sedan 1973 ingått i Svenska Akademiens ordlista (SAOL) där de har försetts med markeringen ”finl.”.²² Förekomsten av finlandismer i SAOL är närmast symbolisk. Svenska Akademien markerar på detta sätt att finlandssvenskan är en viktig varietet av svenskan, och att den har en särställning i jämförelse med andra regionalspråk i Sverige.²³ Eftersom SAOL av de flesta språkbrukare anses vara den främsta språknormen i svenskan, händer det att finlandssvenska språkbrukare vill tolka förekomsten av en finlandism i ordboken som ett tecken på ”godkännande av högsta instans”. Att finlandismerna ingår i SAOL innebär emellertid inte att de är begripliga för sverigesvenska språkbrukare eller att de representerar en neutral stilnivå.²⁴

Tanken att praktiska, målande eller fyndiga finlandismer ska kunna gå på export till Sverige är lockande ur ett finlandssvenskt perspektiv. Men exporten misslyckas så länge finlandssvenskan sällan hörs och syns i det svenska samhället. För att en finlandism – eller en regionalism över huvud taget – ska slå igenom måste den användas av en person eller en grupp med stor genomslagskraft, kanske inom populärkulturen. Sannolikheten för att en sådan finlandism skulle bli bestående i svenskan i Sverige är ändå liten. Nyhetens behag verkar inte länge.

Noter

1.Detta kapitel bygger främst på Reuter 2014, af Hällström-Reijonen 2012 och Finlandssvensk ordbok 2008. För en fördjupning i ämnet, se dessa och andra källor.

2.Finlandssvenska dialekter och småstadsspråk behandlas av Ivars i volym I:1.

3.På finska används riikinruotsi som är en direkt översättning.

4.Figurens källa är af Hällström-Reijonen 2012 s. 77. Den är gjord utgående från Melin-Köpilä 1996. Se resonemanget kring varianter av denna figur i af Hällström-Reijonen 2012 s. 72 f.

5.Talspråket i Finland är alltid annorlunda än talspråket i Sverige. För en noggrann genomgång av detta, se Reuter i kapitel 2 i volym I:2.

6.af Hällström-Reijonen 2012 s. 79.

7.I detta kapitel behandlas inte pragmatiska skillnader mellan finlandssvenskan och sverigesvenskan. Se Lindström & Wide i kapitel 6 i volym I:2 där olikheter i svenska resp. finlandssvenska samtal beskrivs.

8.Clyne 1992; Reuter 1992; Muhr 2003.

9.Se Tandefelt i kapitel 3 i denna volym.

10.Se Reuter 1997; Hanell 2011; af Hällström 2012 s. 96.

11.Figuren är baserad på Melin-Köpilä 1996 s. 204.

12.Exemplen på finlandssvenska ord och uttryck i detta kapitel återges enligt skrivsättet i af Hällström-Reijonen & Reuter 2008. Om svenskan i finskan, se Paunonen i kapitel 5 i volym I:2 och Häkkinen & Reuter 2009.

13.En abiturient går i gymnasiets sista klass och ska ta studenten, en beväring gör sin militärtjänst, en pulpet är en skolbänk, ett vedlider är en vedbod.

14.Ett arbetarinstitut är ett kommunalt institut som erbjuder föreläsningar och kurser för vuxna. Memma är en finsk påskrätt gjord av rågmjöl, malt och vatten.

15.För exempel på finlandismer på olika språkliga nivåer, se t.ex. Reuter 2014.

16.Ett bostadsaktiebolag äger ett hus med bostadslägenheter. Aktier i bolaget ger ägaren besittningsrätt till en viss lägenhet som ägaren kan bebo själv eller hyra ut. Ett bostadsaktiebolag motsvaras i Sverige närmast av en bostadsrättsförening. Bolagsvederlag är den avgift som en lägenhetsägare månatligen betalar för de gemensamma utgifter som bostadsaktiebolaget har.

17.Se Tandefelt i kapitel 3 i denna volym.

18.Se af Hällström-Reijonen 2015a.

19.Södergård & Tjäru (2007 och 2008) samt Fransman (2011) har undersökt unga vuxnas (studerandes) kännedom om ett urval finlandismer och deras sverigesvenska motsvarigheter. Undersökningarna gällde dock inte användning av finlandismer i skrift, utan frågorna ställdes mer generellt.

20.Reuter 2004; undersökningen genomfördes 2003.

21.Finlandssvensk ordbok kom ut med sin fjärde upplaga år 2008. Ordboken omfattar ca 2 550 uppslagsord, dvs. finlandismer på ord- och frasnivå. I ordboken ges rekommendationer om vilka finlandismer som ska undvikas särskilt om man riktar sig till sverigesvenska språkbrukare. Alternativa synonymer anges i stället. Syftet med ordboken är att ge de finlandssvenska läsarna ett verktyg för att skriva – och i viss mån även för att tala – en svenska som inte i alltför hög grad skiljer sig från den standardsvenska normen. Också en sverigesvensk kan slå upp i ordboken om han eller hon stöter på ett uttryck som är svårbegripligt. Finlandssvenska dialekter, utpräglad slang och andra lokala språk inkluderas dock inte.

22.Svenska Akademiens ordlista, 10 uppl. 1973.

23.Svenska Akademiens ordlista, 10 uppl. 1973 s. III.

24.af Hällström-Reijonen 2015b.

Litteratur

Clyne, Michael (ed.) 1992: Pluricentric Languages. Differing Norms in Different Nations. Berlin: Mouton de Gruyter.

Finlandssvensk ordbok 2008, se af Hällström-Reijonen & Reuter 2008.

Fransman, Jessica 2011: Finlandismer i fokus. Finlandssvenska studerandes syn på ett urval finlandismer och allmänsvenska ord och uttryck. Pro gradu-avhandling vid Helsingfors universitet.

Hanell, Linnea 2011: Det går hårt. Finlandssvenska ur ett sverigesvenskt perspektiv. Magma-studie 4. Helsingfors.

Häkkinen, Kajsa & Mikael Reuter 2009: Svenska och finska – så olika men ändå litet lika. I: Torsten Hallberg (red.), Nöd och lust. Sverige och Finland i samtid och framtid. Föreningen Nordens årsbok.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2012: Finlandismer och språkvård från 1800-talet till i dag. Nordica Helsingiensia 28.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2015a: En konstruktion som jag vet att intresserar. I: Caroline Sandström et al. (red.), Perspektiv på lexikografi, grammatik och språkpolitik i Norden. Institutet för de inhemska språken 39. S. 271–288.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2015b: Finlandssvenska i SAOL och andra ordböcker. I: Henrik Lorentzen & Emma Sköldberg (red.), LexicoNordica 22. Sproglige varieteter i nordiske ordbogsresurser. Oslo: Nordisk forening for leksikografi. S. 99–115.

af Hällström-Reijonen, Charlotta & Mikael Reuter 2008: Finlandssvensk ordbok. Helsingfors: Schildt.

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland − i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Lindström, Jan & Camilla Wide 2015: Finlandssvenskt samtalsspråk. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 91–126.

Melin-Köpilä, Christina 1996: Om normer och normkonflikter i finlandssvenskan. Språkliga studier med utgångspunkt i nutida elevtexter. Skrifter utgivna av institutionen för nordiska språk vid Uppsala universitet 41.

Muhr, Rudolf 2003: Erdäpfelsalat bleibt Erdäpfelsalat? Das Österreichische Deutsch – seine sprachenpolitische Situation. I: Brigitta Busch & Rudolf de Cillia (Hrsg.), Sprachenpolitik in Österreich. Eine Bestandsaufnahme. Sprache im Kontext 17. Frankfurt: Peter Lang. S. 196–225.

Paunonen, Heikki 2015: Svenska i finsk Stadislang. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 79–90.

Reuter, Mikael 1992: Swedish as a pluricentric language. I: Michael Clyne (ed.), Pluricentric Languages. Differing Norms in Different Nations. Berlin: Mouton de Gruyter. S. 101–116.

Reuter, Mikael 1997: Hur annorlunda är finlandssvenskan? I: Saara Haapamäki (red.), Svenskan i Finland 4. Föredrag vid fjärde sammankomsten för beskrivningen av svenskan i Finland, Åbo 25–26 april 1997. Skrifter från svenska institutionen vid Åbo Akademi 3. S. 169–179.

Reuter, Mikael 2004: Goda och dåliga finlandismer. I: Unn Hellstén et al. (red.), Språkets vård och värden. Festskrift till Catharina Grünbaum. Stockholm: Norstedts ordbok. S. 146–156.

Reuter, Mikael 2014: Så här ska det låta. Om finlandssvenska och språkriktighet. Vasa: Scriptum.

Reuter, Mikael 2015: Finlandssvenskt uttal. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland − i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 19–34.

Svenska Akademiens ordlista över svenska språket (SAOL) 1973, 10 uppl., och 2015, 14 uppl. Stockholm.

Södergård, Margareta & Sofie Tjäru 2007: Vilka finlandismer möter barnen på dagis? Språkbruk 3/2007. S. 3–8.

Södergård, Margareta & Sofie Tjäru 2008: Blivande barnträdgårdslärares syn på finlandismer. I: Marianne Nordman (red.), Svenskans beskrivning 29. Vasa: Svensk-Österbottniska samfundet. S. 277–285.

3

Marika Tandefelt

Språkval i finlandssvensk
skönlitterär prosa

I en diskussion som fördes med anledning av en recension i Ny Tid hösten 2010 prickade såväl recensenten som författaren in några centrala språkfrågor som rör finlandssvensk skönlitteratur och som fortfarande dyker upp ibland, trots att de redan har mer än hundra år på nacken.¹ Recensenten gillade boken i sig, men opponerade sig mot att händelser som sägs äga rum i en finlandssvensk miljö beskrivs på ett språk som saknar finlandssvensk prägel. I stället förekommer där uttryck som känns direkt främmande för en finlandssvensk läsare, menade recensenten.

I sitt svar lyfte författaren upp det han kallar en traditionell stridsfråga i den finlandssvenska litteraturen: ”Hur ska ett finlandssvenskt litterärt språk se ut?” Han menar att det i grunden finns två strategier. Man kan välja mellan att i dialogen, kanske också i relationen (den berättande texten), skriva som folk talar med inslag av finlandismer, dialekter, slang och finska lån. Men man kan också välja att låta bli och eftersträva ett allmänt gångbart standardspråk, s.k. högsvenska.² I sin bok hade författaren valt det senare alternativet och påpekar att detta är en väletablerad finlandssvensk skriftnorm för både sakprosa och skönlitteratur. Man kan åstadkomma en verklighetsnära skildring utan att ta till ett lokalt färgat språk, påpekade han, och underströk betydelsen av att finlandssvenska författare följer en skriftnorm som är gemensam inom hela språkområdet.

Detta kapitel närmar sig frågan om det finlandssvenska litterära språket ur olika synvinklar. Vinklarna varierar; gemensamt för dem alla är ändå att litterära verk betraktas genom i första hand språkvetenskapligt slipade brillor.³ Källorna är av varierande halt beroende på skribenternas olika ambitioner. I några fall är ett författarskap i fokus, i andra fall har det språkliga materialet rönt det största intresset.

En kort historisk upptakt är nödvändig (3.1). Det finns nämligen en orsak till att svenskan i Finland som litteraturspråk har diskuterats först ivrigt, senare lite mer förstrött. Den finlandssvenska språkvårdens tidiga intresse för saken har spelat en stor roll både för en beskrivning av finlandssvenskan i sig och för en lång tradition av språkgranskning.⁴

De språkvetenskapliga studier som refereras här (3.2) ger exempel på ett antal frågor som språkforskare uttryckligen har ställt sig inför olika verk och författarskap. Vissa författares språk har studerats rent av flera gånger, medan andra lika kända författarskap inte alls har lagts under språkvetarluppen. Detta är kanske särskilt iögonfallande när det gäller författare verksamma i början av förra seklet: varken dagdrivarna eller modernisterna har språkvetarna ägnat intresse. Litteraturforskare kommenterar givetvis ofta författares språk på samma sätt som språkforskare kommenterar texters stil och struktur, men rätt olika är perspektiven ändå.⁵

I det här kapitlet är perspektivet alltså lingvistiskt, och valet av författarskap och frågor speglar respektive forskares särintresse. Ibland kan man inte tala om forskningsfrågor i egentlig mening, utan snarare om ett noggrant botaniserande bland texternas finlandssvenska särdrag. De refererade studierna har alltså olika syften och dessutom olika målgrupper. Samtidigt bidrar de alla på sitt sätt till att beskriva hur finlandssvenska skönlitterära författare hanterar de möjligheter och utmaningar som finlandssvenskan och språkgruppens minoritetsposition ställer dem inför. Vad som är en viss författares medvetet finlandssvenska uttryckssätt respektive omedvetna finlandssvenska särdrag framgår av lättförklarliga skäl sällan. För att få kunskap om detta måste man gå till författaren själv på något sätt: läsa vad författaren eventuellt har skrivit om sitt språk och sina språkliga val, bekanta sig med korrespondensen mellan författare och förlag eller ställa direkta frågor till författaren.⁶ I kapitel 4 presenteras en grupp författares svar på frågor om språk och om språksamarbete med förlagen.

I detta kapitel läggs fokus på finlandssvensk skönlitterär prosa för vuxna, eftersom det är den typen av författarskap som oftast har intresserat språkforskare.⁷ Kapitlet handlar om prosa på standardspråk, inte om skönlitteratur som genomgående skrivs på dialekt och inte heller om dramatik för den finlandssvenska scenen.

3.1 Författarens språkliga spelrum

Den finlandssvenska författarens situation är inte och har heller aldrig varit unik. Höjer vi blicken en aning noterar vi att flera språk, och flera varieteter inom ett och samma språk, givetvis är resurser som författare har använt och fortfarande använder i flera kulturer och samhällen. Den miljö en författare verkar i är ytterst sällan enspråkig, författaren behärskar kanske själv flera språk och kan, men behöver inte, representera en språklig eller etnisk minoritet. Flerspråkiga och mångkulturella samhällen är regel, och alla levande språk varierar i tid och rum i tal, men också i skrift. Det är våra, dvs. samhällets, attityder som avgör hur olika språk värderas och hur t.ex. sociala och geografiska varieteter uppfattas. Inställningen till det egna språkets inomspråkliga variation och till andra språk ligger inte fast, utan förändras med tiden. Detta gäller förstås både läsare och författare oavsett vilken språkmiljö de läser och skriver i.⁸

En särskild omständighet med betydelse för en finlandssvensk diskussion om litterärt språk måste ändå betonas: svenskan är ett pluricentriskt språk, vilket innebär förekomsten av två s.k. natiolekter.⁹ Svenskan i Sverige är inte identisk med svenskan i Finland även om normen för skriftspråk är densamma. Till den sociala och geografiska variation som alltid finns inom varje språk ska alltså läggas en variation som beror på avståndet mellan svenskan i språkområdets centrum och i dess periferi. Inte heller detta är unikt – det finns flera pluricentriska språk – men det gör att en finlandssvensk författares språksituation är annorlunda än en sverigesvensk författares, samtidigt som den påminner om villkoren för en författare som skriver t.ex. på nederländska i Belgien eller på tyska i Österrike.

Det är lätt att förstå att finlandssvenska ord, uttryck och konstruktioner förekommer i texter som producerats av en finlandssvensk skribent. Den finlandssvenska varieteten är ju skribentens modersmål också i skrift. Samtidigt är det viktigt att minnas att de alternativa svenska orden och uttrycken i regel också är välbekanta för skribenten. Det är inte alltid dessa uttryck som en finlandssvensk i första hand kommer att tänka på, men obekanta är de alltså sällan. Skribenten kan sedan välja uttryck om han eller hon blir uppmärksamgjord på saken. Det omedvetna förstahandsvalet kan ersättas med ett annat uttryck eller tvärtom medvetet kvarhållas.

Men ett val får gärna bygga på kunskap om och öra för ett finlandssvenskt språkbruk. Man behöver känna till något om svenskans variation. Språkbruket kan vara snävt lokalt eller något vidare regionalt. Det kan vara ännu mer allmänt gångbart, men på en del punkter avvikande från det allmänt svenska, dvs. från ett språk som gäller inom hela det svenska språkområdet. De finlandssvenska särdrag som finns i finlandssvenska texter – oavsett om de är skönlitterära eller inte – är förmodligen endast sällan resultat av medvetna val, utan snarare spontana uttryck för respektive skribents personliga språkbruk och språköra. Det vore högst märkligt om så inte var fallet.

Både de medvetna valen och de omedvetna inskotten av finlandssvenska särdrag intresserar språkforskaren. Av intresse är bl.a. hur språkmöten mellan standardspråk och dialekt, mellan svenska och finska samt mellan svenska och andra språk realiseras i en författares text, t.ex. då en dialog återges. Det är ju i det finlandssvenska talspråket som vardagens finlandssvenska mest hör hemma, och det är där som språkväxling ofta sker (se 3.2.1). Ett genuint talspråk med avbrott, upprepningar, korrigeringar, diskurspartiklar, pauser och tvekljud är emellertid inte läsbart.¹⁰ En illusion av levande tal kan författaren ändå åstadkomma med hjälp av ett urval talspråksmarkörer. Här kan variationen mellan högt och lågt vara rik och spegla inte bara talarens sociala och geografiska bakgrund, utan också hans eller hennes karaktär, sinnesstämning, motiv m.m.

Inslag av andra sociala och geografiska varieteter än det standardskriftspråk som texten i övrigt skrivs på kan vara motiverade av litterära skäl. Ett slags autenticitet eller trovärdighet kan vara ett mål, men författaren kan också sträva efter att uppnå andra effekter. Detsamma gäller växlingen mellan olika språk, t.ex. från svenska till (oftast) finska. Personerna i berättelsen kan vara bidialektala och/eller flerspråkiga och händelserna utspela sig i en miljö där flera varieteter eller språk förekommer. Författaren låter detta framgå, men väljer ett framställningssätt som inte exkluderar den läsare som inte behärskar varieteten eller språket i fråga.¹¹

Gränsdragningen mellan olika talade varieteter – t.ex. mellan dialekt och skriftspråksnära standardspråk – är emellertid inte skarp. Dialektala inslag ingår i varierande utsträckning i finlandssvenska stadsspråk. En del vanliga finlandismer härstammar från finlandssvenska dialekter och används även av finlandssvenskar som inte själva behärskar en lokal dialekt, utan använder ett regionalt standardspråk.¹²

Inte heller gränsen mellan svenska och finska är alltid så klar. Vissa finlandismer (fennicismer) härstammar från finskan, dvs. de är sedan länge integrerade i finlandssvenskan och upplevs inte längre spontant som finska lån. Inte minst slangen är en språklig smältdegel. I den är finska (engelska, ryska, tyska m.fl.) inslag inte att betrakta som tillfälliga lån ur andra språk, utan som välintegrerade element som har hemortsrätt där.¹³ Språket erbjuder en rik variation för skribenten att spela med – intuitivt eller övervägt, förmodligen oftast bäggedera.

Total regional eller lokal autenticitet kontra begriplighet för alla läsare som behärskar svenska är förenklat uttryckt ytterpolerna för en författare som vill förankra sin berättelse i en existerande eller fiktiv finlandssvensk miljö, där svensk dialekt, blandspråk, slang, finska och andra språk kan förekomma vid sidan av ett skriftspråksnära talspråk. Kompromissen blir ett val av markörer som ger illusionen av att språket socialt, geografiskt och tidsmässigt ingår i ett visst sammanhang, som utformas så att läsaren inte utesluts.

3.2 Några författarskap i språkvetenskaplig belysning

Skönlitteratur, liksom tidningstexter, har utgjort forskningsmaterial för många språkvetenskapliga studier på olika akademiska nivåer. Det var det material som var lättillgängligt i en värld där bara tryckta (samt hand- eller maskinskrivna) texter existerade. Texterna var lättåtkomliga, men analyserna som gjordes krävde handarbete, vilket förstås påverkade valet av forskningsfrågor och forskningsmaterialets storlek. Man var tvungen att hålla sig till ett arbetsekonomiskt lämpligt format. I dag är situationen en helt annan. Tillgången till digitala texter är enorm. Ett systematiskt sammansatt urval av texttyper från olika genrer och/eller tider kan forskaren skapa själv t.ex. genom att använda sig av material i en språkbank.¹⁴

Textforskningen har tagit många kliv framåt och gett sig in på områden som kräver stora material för att kunna belysas rätt. När det gäller skönlitteratur är tillgången till sökbara texter i en språkbank ändå inte den enkla lösningen på språkforskarens problem. Författarens val av språkliga uttrycksmedel måste studeras i ett sammanhang: Vem är det som talar i texten, i vilken tid, vilket rum och vilken situation befinner sig talaren, och vad har det för betydelse för valet av språk och stil? Och inte minst: Vilken är den effekt författaren avser att uppnå? Sökningar i en korpus måste kompletteras med studier i enskilda verk.

I de avsnitt som följer presenteras några författarskap som har varit föremål för språkvetenskapliga studier och språkvårdens intresse under de senaste tre decennierna. Studierna är av olika slag, dels för att språkvetenskapen har uppmärksammat olika aspekter under olika tider, dels för att de författare som har lagts under luppen är intressanta på olika sätt. Studierna har givetvis olika tyngd, men tillsammans säger de något om det aktuella forskningsläget inom finländsk nordistik när det gäller skönlitterär finlandssvenska.

Ordningsföljden är kronologisk utifrån den studerade författarens ålder, inte i enlighet med när studien i fråga har publicerats. Det har känts naturligt att följa en litteraturhistorisk kronologi, även om den kan innebära att en författare från 1900-talets början (Schildt) studeras med en metod från seklets senare del (samtalsforskning). I några fall har flera författarskap behandlats parallellt. Detta gäller speciellt några sverigesvenska språkvetare som har valt att studera finlandssvenskan i skönlitteraturen ur ett bredare och därför allmännare perspektiv.

3.2.1 Litterära samtal

I en undersökning av Runar Schildts¹⁵ berättarteknik tillämpar Anne-Marie Londen (1989) språkvetenskaplig samtalsforskning i syfte att studera sambandet mellan litterär dialog och autentisk samtalsinteraktion. Londen påpekar att svensk prosadialog är föga undersökt. Hon menar att intresset för dialogen som forskningsobjekt befinner sig i ett ingenmansland som varken litteraturforskare eller språkforskare har upplevt som sitt. Att kortare eller längre samtal förs i romaner och noveller har man uppfattat som naturligt, men föga intressant. Man har helt enkelt utgått från att författares sätt att återge samtal inte uppvisar någon större och därför intressantare variation. Londen kopplar denna svala attityd till en allmän inställning till vardagligt talspråk som ”ostrukturerat, stereotypt och trivialt”. Att författare de facto använder olika tekniker, och att talspråket avslöjar skiftande nyanser och olika funktioner, har den moderna språkvetenskapen så småningom kunnat belägga.¹⁶

I början av 1800-talet började svenska författare utveckla olika tekniker, eller konventioner, för att återge talspråk i fiktionsprosa. Då var det närmast bipersoner i enstaka episoder som kunde tala lågspråk eller dialekt. Högreståndsrepresentanters och huvudpersoners tal återgavs i enlighet med skriftspråkskonventionen. Inslag av talspråk var med andra ord sällsynta och samtidigt socialt utpekande.¹⁷

Tal i prosa är inte bara grafiskt markerade repliker mellan samtalande personer (t.ex. med pratminus eller citattecken). En berättare kan också tala till sin tänkta läsekrets eller kommentera bokens fiktiva gestalter. Berättaren kan själv vara en fiktiv gestalt eller tala med författarens röst. Berättarna kan vara flera och alternera, och berättarens uttalanden kan variera beroende på vem det är som har ordet. Någon tydlig gräns mellan prosadialog (samtal) och relation (berättelse) är i själva verket svår att dra.

Konventionerna för hur tal ska återges har tillkommit så småningom, men tillämpas långt ifrån konsekvent. Egentligen behövs bara rätt små medel för att ge läsaren illusionen av ett samtal mellan personer, av en berättarröst som talar till läsaren eller av en persons tysta tankar.¹⁸ Det kan räcka med att en replik ges en talspråklig form genom förenklad stavning av typen sen för ”sedan”, ren för ”redan”, nån för ”någon” och mej, dej, sej. Det finlandssvenska sättet att också i det överregionala talspråket utelämna preteritumändelsen (kasta för ”kastade”), använda kortformerna måst, int och sku (för ”måste, ”inte” och ”skulle”) är exempel på s.k. talimitationer. Författaren skriver – eller låtsas skriva – som människor talar, och läsaren noterar skillnaden när texten återger morfologiska och fonologiska drag som inte brukar finnas i skriftspråket. I modern svensk skönlitteratur verkar morfologisk och fonologisk talimitation ha försvunnit mer eller mindre. Man nöjer sig med triviala förenklingar som mej, sen, nån och markerar i stället talspråket på syntaktisk och lexikal nivå samt med diskurspartiklar.¹⁹

Så kallad talimitation är en teknik, användning av ord och uttryck som inte brukar förekomma i skrift utan anses höra hemma i talet är en annan. Interjektioner, expressiva, emotiva och värderande uttryck, vändningar hämtade ur den lokala slangen eller ur yrkesjargong samt svordomar är allmänna talspråksmarkörer som kan användas för att placera den fiktiva talaren socialt och/eller geografiskt.²⁰

Vad som brukar eller inte brukar förekomma i skrift förändras givetvis över tid. Det som förr var typiskt talspråkligt upplevdes småningom som stilistiskt neutralt i skrift, och det som tidigare endast förekom i skrift blev ålderdomligt och försvann. Den s.k. informaliseringen av språket har lett till att gränsen mellan ”skriftspråksord” och ”talspråksord” har luckrats upp. Fiktionens språk har blivit allt ledigare under inflytande av talspråket, och det skönlitterära språket har här gått i bräschen.²¹

I sin undersökning av Runar Schildts litterära talspråk jämförde Londen författarens dialoger med autentiskt samtalsmaterial med hjälp av en etnometodologiskt orienterad samtalsanalys (conversation analysis) som visade sig användbar också för den fiktiva dialogen. Ett exempel som Londen kontrasterar mot ett autentiskt samtal ser ut så här:

[–] I detsamma hörde han [Jacob Casimir] någon säga:

Henrik reste i morse till Helsingfors.

Igen? sade farbror Theodor. – Det är visst femte eller sjätte gången i sommar.

Ja, sade tant Louise, – man kunde nästan tro att han hade dåliga affärer, om man inte visste – –

Vad då? frågade faster Constance med en sidoblick.

Motsatsen, förstås, svarade Louise Helling förvånad.

Jaså, sade faster Constance besviken, – jag trodde du visste vad hon hette.

Den nya, bredde farbror Theodor på med ett korthugget, dånande skratt som upphörde lika plötsligt som det börjat.

Du försummar din plikt, Louise, anmärkte faster Constance.

– Ditt stånd är av Gud instiftat för att ni ska hålla reda på andra människors kärleksaffärer.

Sanna mina ord, fortfor farbror Theodor, han har fått tag i någon rysk emigrantfru igen. Det är hans riktiga genre.

Sämre smak kan man ha, sade Jacob Casimir. – För det producerades i varje fall två goda ting där borta: kvinnor och kaviar. Det andra var mindervärdigt.

Les servantes! utbrast Louise Helling högtidligt.²²

Vad Londen får fram genom samtalsanalytisk metod är att Schildts skönlitterära dialoger är realistiska genom att de uppvisar många för vardagssamtal typiska drag. Detta gäller turtagningen, dvs. hur de samtalande agerar för att inte tala i mun på varandra men ändå få en chans att komma till tals. Preferensstrukturen är också realistisk. På en hälsning följer en hälsning, en fråga brukar få ett svar, en inbjudan eller ett anbud accepteras eller så inte. När reaktionen inte är den förväntade märks detta i talarens replik som kan inledas med en tveksam paus innan responsen formuleras. Talare kan också reparera ett misslyckat yttrande, avbryta sig, staka sig. Dessutom har ett samtal en viss topikstruktur, dvs. det kretsar kring ett gemensamt samtalsämne, och de talande bygger vidare på varandras utsagor. Om någon vill byta topik (ämne) så markeras detta vanligen på något sätt. Den som har samtalsturen kan i regel också räkna med uppbackningar, skratt, samtidigt tal från samtalspartnernas håll. Även detta framgår av en skickligt skriven litterär dialog.

Londen visar i sina analyser hur Schildt skapar samtal som är autentiska på ett djupare plan än vad man kan uppnå genom talimitiation och val av utpräglat talspråkliga lexikala, morfologiska och fonologiska drag. I Schildts noveller förekommer givetvis uttryck som åtminstone på hans tid var vardagliga, bygdemålsfärgade, allmänt finländska och ålderdomliga. Han lånar också ord och uttryck ur andra språk – ofta franska.

Novellerna utspelar sig i olika miljöer, t.ex. på östnyländsk landsbygd (Räfsbackaberättelserna) och i huvudstadens urbana miljö (Helsingforsberättelserna), vilket innebär att exempel på lokal dialekt respektive lokalt stadsspråk förekommer. I Helsingforsberättelserna finns också ett litet antal finlandismer (inklusive fennicismer) placerade på ett, enligt Londen, framträdande sätt. Schildt växlar mellan olika varieteter i sitt eget språk, ytterst sällan med inslag av finska. Detta beror antagligen på att han behärskade finska dåligt samt på att han levde och verkade i en svenskspråkig miljö.²³ Däremot står det klart att hans öra för hur fiktiva gestalter samtalar på svenska i verklighetstrogna finlandssvenska såväl rurala som urbana miljöer var osedvanligt skarpt.

3.2.2 En man och hans språk

År 1931 vann Jarl Hemmer²⁴ pris i en nordisk romanpristävling för boken En man och hans samvete som utkom samma år. Därigenom hade han ”blivit räknad som fullt och helt tillhörande den svenska litteraturen och fått tävla med sina rikssvenska yrkesbröder utan hänsyn till att han råkat födas på den andra sidan vattnet”.²⁵ Av formuleringen att döma upplevde Hemmer det inte som någon självklarhet att ett finlandssvenskt verk skulle duga.

Hemmers roman är speciell bl.a. för att författaren blandar framställningsformer. Dagbok, relation och dialog är de grepp som han växlar emellan för att skifta synvinkel. Romanen blir därför stilistiskt rik, rent av splittrad. Dagbokens jag-prosa byts i senare delar av romanen ut mot berättande i tredje person; långa partier skrivs i dialogform, och författaren ger något som har drag av scenanvisningar.²⁶

Marianne Nordman (1981) har studerat samspelet mellan romanens stil och struktur, och hon gör en del påpekanden som gäller språkets lokalfärg. Hit hör drag av talspråklighet genom användningen av vardagliga ord och former i repliker samt förekomsten av finlandismer. Men inledningsvis något om det sverigesvenska förlagets synpunkter på Hemmers språk och hans invändningar mot dem.²⁷

Enligt Nordman var Hemmer inte helt nöjd med den språkgranskning hans manuskript utsattes för. Han vill t.ex. behålla maskulina attribut på -e när förlaget vill använda en a-form: den nitiske fänriken vill Hemmer inte ersätta med den nitiska, utan han ändrar tillbaka. Förlaget vill särskriva – ja visst, nej då, god natt – medan Hemmer vill skriva ihop orden. Å andra sidan vill förlaget sammanskriva – rentav, långtifrån – där Hemmer vill särskriva. Hemmers val av form och stavning ska inte ses som typiskt finlandssvenska, utan handlar snarast om hans personliga tycke och smak.

En del ortografiska förändringar genomfördes och kommateringen blev konsekventare. Det var, enligt Nordman, ändå bara fråga om granskning och förslag till ändringar i enlighet med vanlig förlagspraxis. Intressantare i detta sammanhang är att några finlandismer byts ut; de är inte många. Hemmer ansågs på sin tid, liksom Schildt och Mikael Lybeck före honom, vara jämbördig med de bästa sverigesvenska författarna. Nordman påpekar att kommentarer om Hemmers språk nästan inte alls förekommer i recensioner av hans verk.²⁸

En syntaktisk finlandism återkommer och rättas till. Det gäller placeringen av partikeln som i standardspråket ska placeras direkt efter verbet. Hemmer skriver: ”han sträcker handen fram mot den underliga kanistern” och detta rättas till ”han sträcker fram handen mot den underliga kanistern”. I finlandssvenska öron kan bägge varianterna låta rätt, i sverigesvenska låter den förstnämnda besynnerlig.²⁹

Hemmer använder sig inte av det som kallas talimitation i någon högre grad; han väljer att endast lätt markera tal och på detta sätt skapa en illusion av ett pågående samtal. Genom avbrott, korrigeringar, kontaktfraser etc. ges läsaren en vink om att det är fråga om spontant tal.

Du är … hur ska jag säga det … du är åtminstone för mycket diktare.

Jag vill … jag tycker du gärna kan vara här.

Malen och lågan, förstår du – och sedan mörkret.³⁰

När vardaglighet ska betonas är det ordval och ordformer som Hemmer använder som markörer. De vardagligheter som gäller formsystemet är, menar Nordman, sällan dialektala, utan de kan förekomma mer allmänt i finlandssvenskan. I repliker ändras skall till ska och i dagboksavsnittet ändras hjälpverbet vart till blev. Kortformen sku av skulle förekommer bara då stilen är vardaglig, medan andra kortformer som nån (någon) och sånt (sådant) kan ingå i både mer och mindre ledigt tal i romanen. Avståndet i tid till dagens läsare gör att verbformer i preteritum med -te låter mer dialektala än de kanske en gång var: ”Jo, jag tjänte kusk på Rista gård.” ”Vi ropte ju på er mer än en gång.” Detsamma gäller efterställd genitiv vid personligt pronomen som Hemmer använder då han vill signalera förtroligt samtalsspråk: kvinnan min, gården hans. Inslaget av dialektala ord är sparsamt, men när de förekommer visar de på talarens sociala och regionala bakgrund. Personer av högre rang talar ett mer skriftspråksnära språk än andra också i Hemmers berättelser.³¹

Nordman framhåller att romanen tydligt utspelar sig i en finländsk miljö. Hon menar att finlandismerna, även om de bara förekommer sporadiskt, stödjer miljöskildringen och håller ihop romanen. Inslaget av finlandismer är naturligt nog störst i romanens dagboksdel. Det är en individs privata språk som läsaren möter, och det säger något om vem romanens huvudperson är.³²

En del av de finlandismer som Nordman har noterat kan i dag upplevas som ålderdomliga, andra som fullt kuranta. Bland substantiven antecknar hon t.ex. johannefirande ’midsommarfirande’ och jul annandag ’annandag jul’. Bland verben bokför hon stark i stället för svag böjning av verben besluta och smälta.³³ Några adjektiv nämner hon också – blodung ’mycket ung’ och felaktig ’vanför’, ’ofärdig’. Dessutom förekommer några specifikt finlandssvenska uttryck. Hemmer skriver saken gick på sned ’gick på tok’, kasta sönder ’slå sönder’, ’slå in’ och dra långsticka ’dra lott’.

En fortfarande vanlig, rent av klassisk, finlandssvensk konstruktion är användningen av infinitivmärket att i satsfläta.³⁴ På finlandssvenska är konstruktionen den som H. sagt att ska bli en anklagelse lika naturlig som den standardsvenska motsvarigheten den som H. sagt skulle bli en anklagelse. De felplacerade lösa partikelverben som förlaget åtgärdade har nämnts tidigare. I motsats till just dessa har de flesta av Hemmers få och sporadiskt förekommande finlandismer fått stå kvar i den tryckta texten och ger den därför ett på sina ställen regionalt intryck. Svårbegripliga i sitt sammanhang kan de knappast ha varit.³⁵

Ett speciellt stilgrepp gäller Hemmers ansatser att återge olika yrkesgruppers jargong. I prästens, juristens, läkarens språk märks spår av deras utbildning och verksamhet, medan den ovana folkliga skribentens brevstil nästan motsvarar hans tydligt finlandssvenska tal:

Bara för oss finns ingen gräns, bara oss vart givet att genom nederlag och tillbakafall söka oss fram mot allt högre liv. Vi har fått längtans brännande gnista i vår själ, vi har fått drömmens gudagåva, som ständigt ser det som icke är och ropar efter ett bättre. [prästen]

Hyresvärden hade dessutom skyndat sig och tagit dem i mät för oguldet halvår, varjämte han yrkade på ögonblicklig avflyttning från lägenheten. [juristen]

Läkaren, som besökte honom för andra gången, förutspådde att lunginflammation kunde tillstöta. Far hade länge haft katarr; nu var ryggläget farligt för honom, han redde sig inte väl med slemmet som samlades i andningsorganen. [läkaren]

Nu har jag svulti och lidi en månad ren och i morron så ska jag måsta och dö. Tro bara int att jag är rädd. Fast lessamt är det att ungarna och du ska bli allena och allra lessammast att jag int får vara med närsom det smäller nästa gång. Leve revolutsion! Men då ligger allt din Jussi och sir på. [arbetaren]³⁶

Hemmers språk har ett samband med romanens tillkomst och den berättarteknik han har valt. I senare arbeten är han mindre mån om att undvika avvikelser från standardskriftspråket, utan utnyttjar lån ur dialekter, provinsialismer, dvs. finlandismer, av olika slag samt uttryck ur den egna idiolekten. Birger Liljestrand (1998), som också har studerat Hemmers författarskap, menar att författaren blir modigare och visar upp mera av sin ”språkliga arsenal”, och att detta leder till större innehållslig äkthet, miljötrohet och personlig upplevelse.³⁷

Liljestrand påpekar att det är en stor skillnad mellan hur författare i Hemmers generation och författare av en ännu äldre årgång förhåller sig till finlandssvenska provinsiella drag i sina egna texter. Mikael Lybeck ville rensa ut finlandismer ur sina texter, medan K. A. Tavaststjerna omedvetet använde många som förlagets nitiske språkgranskare sedan rensade ut med varierande effekt. Ett medvetet uppror mot tidens språkpurism stod sedan modernisterna för, men det skulle dröja ytterligare några decennier innan den finlandssvenska prosan slapp den tokuniformering av språket som förlag, recensenter och vissa läsare önskade sig åtminstone fram till mitten av 1900-talet.³⁸

3.2.3 Stadens språk

Den som skrev in ett nytt och enligt många ociviliserat språk i den finlandssvenska litteraturen var Anders Cleve, och det skedde inte utan buller och bång. Gatstenar utkom på Söderströms förlag 1959, och ”hesaspråket” i boken ledde till debatt mellan recensenter, förlag och till slut också författaren. Clas Zilliacus (1991) och Anne-Marie Londen (2001) har kommenterat debatten om författarens blandspråk och blandspråket i boken i sig.³⁹

En bok full av ”hesaslangens vulgära glosor” menade Nils-Börje Stormbom att Söderströms förlag hade gett ut. Den med Cleve jämnårige Nalle Valtiala var däremot uttalat positiv och menade att ”Gatstenar kan sägas vara en bruksbok i hur man inte skriver högsvenska”, och att den ger många exempel på ett lyhört språkligt nyskapande. Många recensenter såg liksom Valtiala den 22-åriga Cleve som ett stort löfte. Ole Torvalds följde upp det Stormbomska missnöjet med språket i en annars positivt hållen recension i Åbo Underrättelser, där han klagade på att Cleve låter ”gatans vilda helsingforsiska blandspråk” ingå i de berättande partierna, inte endast i replikerna.

Torvalds recension ledde till en diskussion i Åbo Underrättelsers spalter.⁴⁰ Johannes Salminen, som då var förlagschef för Söderströms förlag, meddelade att förlagets språkgranskare hade diskuterat språket med författaren. Man hade med andra ord inte varit blind för de enligt Torvalds stötande formuleringarna. Salminen berörde också allmänt den finlandssvenska prosans dilemma: man ska beskriva det samhälle som finns omkring en samtidigt som man ska undvika isolering från Sverige. Det gäller att skildra det lokala på ett sätt som inte utesluter läsare i andra miljöer. Torvalds tycktes ställa sig särskilt negativ till att icke-högsvenska uttryck ”infekterar” de berättande partierna. Han drog alltså en gräns mellan relation och dialog, i frågan om vad som är tillåtet eller möjligt. När Cleve själv tog till orda menade han att osvenska ord ska ses som konstnärliga medel som ger skildringen lokalfärg; han hade själv genomdrivit att ett antal finlandismer, fennicismer och russicismer skulle få stå kvar i texten.

Den finlandssvenska debatten handlade dels om den klassiska kärnfrågan – om hur man är autentisk och begriplig på samma gång – dels om lågspråkets och blandspråkets värde som litterärt språk. I Gatstenar skildrar Cleve miljöer långt borta från salongerna, men som likafullt är genuint helsingforsiska. De flesta av berättelsernas gestalter representerar stadens svenskspråkiga arbetarklass, och de använder en sociolekt, ett lågspråk, som inte ligger nära skriftspråket såsom salongernas språk. Inslag av finska (fennicismer) och ryska (russicismer) väckte antagligen starkare reaktioner än inslag av finlandssvensk dialekt som läsarna var vana vid som klassmarkörer. Stadens svenska inkluderar finska uttryck (blandspråk), och detta var särskilt tabu.⁴¹

Cleves gestalter befinner sig språkligt på avstånd inte bara från läsare med en annan social bakgrund, utan också från finlandssvenska läsare utanför huvudstaden. Stadens slang var ett lokalt språk som inte var helt lätt för utsocknes att begripa, och det talades i första hand i stadsdelarna norr om Långa bron, men också i Rödbergen. Placerar man som Cleve, och senare t.ex. Tom Paxal och Kjell Westö, sin berättelse i dessa stadsdelar så har det effekt på språket.

I ett efterord till nyutgåvan av boken kommenterar utgivaren Clas Zilliacus rabaldret på följande sätt:

Värre var det med de butkor, hetekor, kaljor, knigor, kuppilor och nattpajtor som kan tänkas försvåra en bredare, kanske rentav all ickesydfinlandssvensk förståelse. För att inte tala om kyttande, komliga, vindiga, slogdes och andra finlandismer som högsvenskans talesmän för länge sedan med bestämdhet hade utmönstrat. Förlaget fick – framför allt av den annars starkt uppskattande Ole Torvalds – uppbära klander för att man inte hade friserat språket. Det som avsågs var bokens berättande partier; att blandspråkig must var motiverad i replikerna var en annan sak. I inhemsk press befarade flera anmälare, flankstödda av en i övrigt positiv Johannes Edfelt i Dagens Nyheter, att Cleves svenska var alltför egendomlig för rikssvenska läsare. Man efterlyste en ordlista.⁴²

Men hur hanterade Cleve själv de begriplighetsproblem som han givetvis kunde förutskicka? Londen visar att han t.ex. arbetade med ledtrådar som lät läsaren förstå på vilket språk en talare egentligen hade yttrat sig:

Karn åt köttsoppa.

Då reste sej Kråkan plötsligt. Överraskande snabbt och med oanad smidighet. I ett huj var hon framme vid karn, rev av honom den förhatliga hatten och smällde den i bordet så att köttsoppan yrde.

Hovimestari, ropade karn förbittrat. – Hovmästaren.

Den jättelika dörrvaktmästaren, en föredetta brottare iklädd Elantos ståtliga uniform, kom klivande.

– Vad försiggår här? frågade han myndigt på finska.

Kråkan förklarade. Hon förklarade och gestikulerade lidelsefullt.

Puhukaa suomea, sa vaktmästaren kort. – Tala finska så mänskor också förstår. Int e vi i Kina.

Men Kråkan fortsatte sina upprörda förklaringar på indignerat skälvande finlandssvenska.⁴³

Den lilla scenen illustrerar inte bara hur de finska inslagen görs begripliga för läsaren, utan också ett språkmöte mellan två personer som inte behärskar varandras språk. Kråkan är enspråkigt svensk och framhärdar i att tala svenska i sammanhanget. Detta var inte en orealistisk situation i Helsingfors ännu i mitten på 1900-talet.

Intryck av talspråk i repliker och inre monolog skapar Cleve genom sitt sätt att stava på ett sätt som imiterar talspråksuttal: å (och), e (är), int (inte), sku (skulle), måst (måste), si (se), va (vad), mej (mig), toki (tokig) m.m. När u-ljudet återges med o kan detta ibland tolkas som ett dialektalt drag eller som finsk brytning.

Talspråksmarkörer förekommer också på ord- och frasnivå. Svordomar och andra kraftuttryck (voj jumalaut, satans käring, perkele) används, ett vardagligt hälsningsord (morjens) och samtalspartiklar som sidu, aj påminner läsaren om att texten återger samtal. Londen påpekar att småord – som ju, väl, nog, nu – är frekventa på såväl finska som finlandssvenska, och de förekommer också tätt i Cleves text.⁴⁴

I sin recension svartlistade Torvalds en rad ord, och Londen noterar att de finska orden förekommer i repliker oavsett om talaren talar svenska eller finska. De hör alltså till stadsspråkets gemensamma ordförråd. Det gemensamma lexikonet, speciellt i fråga om slangen, var stort.⁴⁵ En del av de svartlistade orden är fortfarande gångbara, andra har försvunnit, ibland för att själva fenomenet inte längre finns. Till de ord som har försvunnit hör t.ex. de av Torvalds svartlistade substantiven heteka, kniga, pillicigarett och istvosjik, medan kalja, kuppila, lafka, botka finns kvar, eventuellt för att de fortfarande är gångbara på finska. Verben iddas och täckas hör till de finlandssvenska klassikerna, åtminstone i tal.⁴⁶

Londen konstaterar att Cleve egentligen inte återger ett existerande Helsingforsidiom, utan han skapar en trovärdig illusion.⁴⁷ Han färgsätter sin berättelse med ord och uttryck som inte brukar förekomma i skrift, och den talimiterande stavningen låter läsaren lyssna till vad de fiktiva gestalterna säger. Samtidens helsingforsiska läsare kände säkert igen sig, men om läsaren också förfasade sig är en annan fråga. Omisskännlig var lokalfärgen då; i dag har den en viss patina.

Om Cleves språkbruk diskuterades animerat i Finland så förhöll sig recensenterna i Sverige inte bara välvilligt utan rentav uppskattande till författaren och hans språk. Det är en bild av en helt ny stad som öppnar sig, författaren förnyar svenska språket genom att låna av finskan och av den lokala slangen, tyckte Olof Lagercrantz om Cleves roman Vit eld. Göran Schildt, själv finlandssvensk, recenserade Gatstenar i en sverigesvensk tidning och pekade på arvet efter Diktonius, som han menade hade skapat en metod för ”att av finlandssvenskans osäkerhet, dialektala former och finska påverkningar göra ett konstspråk med vilket man kan måla ungefär som de expressionistiska målarna nyttjar färgen. Detta är inte finlandssvenska utan ordkonst av ett lätt exotiskt slag.”⁴⁸ Åke Runnqvist försvarade bokens språk och tyckte inte det var orimligt att de främmande inslagen ställde krav på honom som läsare. Orden får ”betona det en aning främmande för mig, liksom de för en finlandssvensk antagligen understryker det hemmavana”.⁴⁹

3.2.4 I staden ett halvt sekel senare

Hemmavant för den som är helsingforsare eller annars känner till stadens språk skriver också Kjell Westö.⁵⁰ Westö debuterade 1996 som romanförfattare med romanen Drakarna över Helsingfors. Boken väckte genast intresse bland litteraturvetare, recensenter och läsare. Den dramatiserades och uppfördes på scen, den filmades och den översattes till finska. En orsak till intresset var Westös sätt att hantera språket, att skapa en både trovärdig och begriplig cocktail av standardspråk, finlandssvenska, dialekt, slang och lån från finskan och andra språk. Westö är inte ensam i sin generation om att utnyttja stadsspråkets fulla potential, men hans genomslagskraft har varit störst, och han har fortsatt att använda ett språk med tids- och lokalfärg.⁵¹

Westös språkbehandling är med andra ord av intresse för språkvetenskapliga studier, men hittills är det främst den första romanen och en tidigare novellsamling som har studerats närmare ur ett språkvetenskapligt perspektiv. Ann-Marie Londen (2003) har studerat Westös dialoger i novellsamlingen Fallet Bruus (1992) och jämfört dem med autentiska Helsingforssamtal. Manuela Tallberg (2006) har närläst Drakarna över Helsingfors (1996) i syfte att studera på vilket sätt, och med vilket resultat, romanen har översatts till finska. Den finska översättaren Arja Tuomaris lösningar har också studerats av Lilius (2001) och Tiittula och Nuolijärvi (2013). Westö har själv i några sammanhang yttrat sig om sin och andra finlandssvenska författares språkbehandling.⁵²

I detta avsnitt fokuserar jag främst på hur en översättare löser problemet med att översätta en text från svenska till finska så att effekten av de finska inslagen i originaltexten i möjligaste mån bevaras. De finlandssvenska särdrag – finlandismer av olika typ – som språkvetare har excerperat i Westös romaner ägnar jag mindre uppmärksamhet åt. Ett flertal exempel på finlandismer i några finlandssvenska författares prosa behandlas nämligen senare i avsnitt 3.2.5. I den helsingforsiska miljö som Westö skildrar är finskan förstås ständigt närvarande. Dels förekommer svenskspråkiga personer som talar finska och helfinska sammanhang där svenska aldrig (eller ytterst sällan) förekommer. Dels är finskan också en outsinlig källa till tillfälliga lån för dem som talar svenska. Lån ur finskan kan förekomma i alla sociala miljöer och i olika åldersgrupper; det handlar inte enbart om finskan som en källa till ungdomsspråk och slang eller ”lågspråk”. Lånen ur finskan är i olika hög grad integrerade i den talade finlandssvenskan, och speciellt i tal är tröskeln för acceptans i icke-formella sammanhang låg. Man kan således vänta sig att finna inslag på finska i varierande sammanhang i en helsingforsisk miljö.

Att översätta en text från ett språk (källspråket) till ett annat (målspråket) är särskilt komplicerat om målspråket redan ingår som ett element i källspråkstexten.⁵³ I Drakarna över Helsingfors har finskan en särskild funktion; språket märks då det dyker upp och blandas in i romanens huvudspråk, svenskan. Den som läser romanen på originalspråket, svenska, lägger märke till språkväxlingen och tolkar den utgående från sin färdighet i finska och inte minst utgående från sin kännedom om när och var finska brukar förekomma. Finskans närvaro signalerar att både miljön och personerna är tvåspråkiga, men tvåspråkigheten uppbärs i romanen i första hand av personer med svenska som modersmål eller som ett av två modersmål. Det är med andra ord en finlandssvensk helsingforsisk tvåspråkighet som Westö skildrar.

En läsare som läser den till finska översatta romanen behöver andra signaler för att notera att berättelsen inte utspelar sig på ett och samma språk, att personerna i den i varierande grad är tvåspråkiga och att det finns en självklar fördelning mellan när svenska alternativt finska används och av vem. När översättningen lyckas ska läsaren tycka sig läsa en finlandssvensk roman även om språket är finska. Översättningen låter då en icke-finlandssvensk läsare uppleva en värld som är bekant, men ändå lite annorlunda.⁵⁴

En hel del ord och uttryck i Helsingforsslang och i mycket vardagligt språk låter och används ofta lika på de två språken. Tallberg räknar upp ett antal vardagliga och slangartade ord och uttryck som är mer eller mindre identiska på bägge språken. Hit hör t.ex. broidi ’bror’, frendi ’vän’, kämppä ’bostad’, ’lya’ och snadi ’liten’ som i oböjd form är identiska på svenska och finska. Snarlika är verb som jeesa–jeesata ’hjälpa’, flaidas–flaidaa ’slåss’ och funtscha–funtsata ’fundera’, ’tänka efter’. Orden anpassas fonologiskt och morfologiskt till svenska alternativt till finska; de är stilistiskt likvärdiga och begripliga för den som känner till slangen och vardagsspråket i Helsingfors. Likheterna gäller också en del ordbildningsmönster. En donare ’arbetare’ på svenska är en duunari på finska, endast slutvokalen i ändelsen skiljer sig åt. Ändelsen -is är också produktiv på bägge språken. Till exempel vakis har betydelsen ’vaktmästare’ oavsett språk. En särskild kategori av slang – soldatslang – delas av alla finländska män (och kvinnor) som har gjort lumpen. De finska termerna används också då utbildningen sker på svenska; kommandospråket i armén är finska.⁵⁵

Slang och påfallande vardagligt språk noterar läsaren som medvetna avvikelser från standardspråk i skrift. De sätter färg på och lokaliserar språket till plats och person, och platsen är Helsingfors. Effekten blir densamma i översättningen. Andra finlandssvenska särdrag försvinner och liksom neutraliseras när texten översätts till finska. Den läsare som har noterat förekomsten av broilerlår, gulnäbbar, lavoarer, dynor, krimskinnsmössor, rostbröd och halare m.m. i den svenska originaltexten möter standardfinska uttryck i den finska översättningen.⁵⁶ Den finlandssvenska lokalfärg som uttryckligen bärs upp av finlandssvenska ord och uttryck bleknar här.

Westös talspråksmarkörer behöver också överföras till finska. Det kan t.ex. handla om att återge repliker med avbrott för talplanering, stamning etc.⁵⁷ Konventionen för hur tal ska markeras eller återges kan begripligt nog inte vara densamma för olika språk. Helsingfors finska talspråk återgavs första gången av Pentti Saarikoski då han 1960 översatte Anders Cleves Gatstenar. Med hjälp av valda fonologiska och morfologiska drag åstadkom han på finska den illusion av tal som Cleve hade skapat på svenska. Tiittula och Nuolijärvi kallar detta för silmämurre, dvs. en dialekt avsedd att uppfattas av läsaren via ögat.⁵⁸ Till talspråksillusionen hör också förekomsten av s.k. diskurspartiklar, småord som aj, ju, väl, nog, nu, alltså osv.; aj där är du, nådå så, nåmen lilla Ceder, nå hur har ni det då? I samtal i en finländsk tvåspråkig kontext är bruket av diskurspartiklar rätt lika oavsett vilket språk samtalet förs på. Illusionen av tal kan därför på detta plan åstadkommas med snarlika medel.

Några av personerna i Westös roman har en idiolekt som gör att de som talare avviker tydligt från de andra. En sådan gestalt är t.ex. Råttis som stammar, har ett avvikande uttal och brukar höja rösten kraftigt:

Och han pratade oupphörligt, och röstläget var konstlat vänligt, förvrängt och skrämmande: ”Nu ska ja MJÖÖÖRDA DEJ lille vän. För du är PEEERISSH sidu! Roland måst PEEERISSHA dej fast han egentligen int vill för du är så YYYNKLIG! Men han måst. Han måst hoppa TA-TA-TA-TASSAJALKA på ditt lilla HUUUVE. Va säger du om det lille vän?”

Hän pajatti taukoamatta äänellä, joka oli teennäisen ystävällinen, omituinen ja pelottava: ”Nyt minä MJUUURHAN SINUT, pikku ystävä. Sillä kato sinä oot yks semmonen KITUUU! Rolandin tartte KITUUUTTA sinut KUOLIJAAAKSI vaikkei se oikestan haluis kun sinä oot niin SUUURKEE! Mut sen on pakko kato. Sen tartte hyppiä TA-TA-TA-TASSAJALKA sinun pikku BOLTSIN päällä. Mitäs sinä siihen sanot, pikku ystävä?”⁵⁹

En annan vars idiolekt avviker är farmodern i familjen. Hon kommer från Österbotten, hon talar svenska med en viss dialektal färg. I den finska översättningen är inslaget av österbottnisk finsk dialekt klart starkare. Översättningen av farmoderns repliker är dessutom rätt fria för att hennes språkliga bakgrund ska vara övertygande.⁶⁰

”Man börjar bli gammal”, sa farmor, ”annars är det bra. Och far din har skaffat mig en ny lägenhet. Mitt i byn. Som kyrkorna förr i tiden.

”Ikävuaret alkhaa painaa”, mumma sanoi, ”muuton minoon parahultaases voinnis. Ja isäs on hankkinu mulle uuren asunnon. Aivan parhaalta plassilta keskeltä kylää. Niinku kirkot entiseen aikhaan.⁶¹

I romanen signalerar Westö inte bara hur olika generationer talar och hur ungdomarna vid behov anpassar sitt språk när de talar med vuxna. Han antyder också sociala skillnader mellan pojkarna Sanny, som talar mer slangartat, och Riku, vars språk ligger närmare standardtalspråket. Sannys svenska är starkt finskinfluerad, och Riku förstår inte allt han säger.⁶² I ett samtal på svenska mellan den vuxne Riku och hans son Raj kommenterar fadern dennes språkbruk och kräver att han ska tala svenska, inte ett finsk-svenskt blandspråk. I översättningen till finska förutsätts detta samtal föras på finska. Eftersom det är helt osannolikt att Raj skulle blanda in svenska i sin finska, måste översättaren finna en annan lösning.⁶³

”Titta pappa!”, tjöt Raj entusiastiskt, ”titta så långa våra skuggor är.”

”Ja”, sa jag utan att titta, ”dom är det.”

”Men titta nu”, tjatade han, ”titta på din så emälång den är!” […]

”Vad är det riktigt för ett språk du talar?”, sa jag i stället strängt.

”Svenska förstås”, sa Raj.

”Emälång”, sa jag, ”vad är det för svenska?”

”Jonttu säger så”, sa Raj. […]

”Jaja”, sa jag ointresserat. ”Men jag tycker du ska säga mycket lång eller jättelång i stället för emälång.

”Ääh”, sa Raj. ”Det låter ju inge hyvä alls.”

”Kato isi!”, Raj kiljui innostuneena. ”Kato miten pitkiä meidän varjot on.”

”Niin”, minä sanoin kääntymättä katsomaan. ”Onhan ne”.

”Kato nyt kumminkin”, Raj intti. ”Kato miten sikapitkä sun varjo on!” […]

”Mitä ihmeen kieltä toi tollanen on?” minä sanoin sen sijaan ankarasti.

”Suomea tietenki”, Raj sanoi.

”Sikapitkä”, minä sanoin. ”Missä semmoista suomea puhutaan?”

”Jonttu puhuu”, Raj sanoi. […]

”Jaa, jaa”, minä sanoin hajamielisesti. ”Mutta mun mielestä olis kivempi jos sä sanoisit valtavan pitkä tai tosi pitkä eikä sikapitkä.

”Äh”, Raj sanoi. ”Ihan vammasta.”

På svenska vill fadern att sonen ska tala ”ren svenska” utan finska lån, men på finska kommenterar han i stället sonens alltför vardagliga, närmast slangaktiga, finska språk och föreslår mer standardspråkliga alternativ.

I den finska översättningen av romanen gäller de vuxnas kommentarer om ungdomarnas språk stilskillnader; ungdomarna förutsätts använda ett vackert språk (kaunista kieltä) och undvika svordomar. I den svenska originaltexten är svordomar också tabu, men annars handlar det om att tala svenska och undvika slarviga finska lånord, i varje fall om farmor är närvarande.⁶⁴

Översättarens lösning att låta diskussionen mellan far och son gälla normspråk och stilnivåer, har en koppling till vad finska läsare allmänt taget förväntar sig av översättningar till finska. Läsarna kräver ett mer normerat språk i en översättning än i en originaltext. En talspråklig stil förknippas med finska originaltexter, inte med översättningar. Författaren tillåts med andra ord fler friheter än översättaren, som ska producera en skriftspråklig text. En översättare har alltså andra och fler normkrav att fylla än en författare.⁶⁵

3.2.5 Under den sverigesvenska luppen

Språket i finlandssvensk skönlitteratur har också intresserat några sverigesvenska språkvetare. I likhet med många finländska kolleger har de letat fram avvikelser från den för skriftspråket gemensamma normen och därefter kategoriserat det de har funnit. Intresset och tillvägagångssättet har alltså närmast tjänat språkvården samtidigt som iakttagelserna har bidragit till att beskriva finlandssvenskan i skrift. Det är allt skäl att genast understryka att de analyser som refereras här inte ska uppfattas som någon betygsättning av de studerade författarskapen. Ett litterärt verk blir varken bättre eller sämre genom sin grad av finlandssvenskhet. Det handlar alltså inte om litterär kritik, och författarens medvetenhet eller omedvetenhet om de språkliga val han eller hon gör behandlas inte. Studierna är rent deskriptiva, men frågan om den aktuella textens begriplighet utanför landets gränser berörs också.⁶⁶

Det är viktigt att få finlandssvenskan i skönlitteraturen, men också i andra genrer, belyst utifrån. Vi som har varieteten som modersmål har helt enkelt inte samma förutsättningar, vi har andra i stället. Vi kan bättre än en utomstående bedöma vad som faktiskt är en finlandism, i betydelsen ett spritt finländskt särdrag, och vad som endast är en enskild individs tillfälliga formulering eller resultatet av en dålig översättning. Allt som avviker från normen är alltså inte att betrakta som finlandismer; det krävs lite mer än så. Normbrott har flera orsaker och förekommer givetvis också bland skribenter som skriver på ett majoritetsspråk.

En författare vars verk uppfattas ha en konsekvent finlandssvensk karaktär är Marianne Backlén. Hennes skönlitterära språk har studerats av Christina Melin (1989), som kallar Backlén en författare på två språk och beskriver hennes bakgrund som tvåspråkig på grund av hennes uppväxt i ett svenskspråkigt hem, men med finsk skolgång. Backlén har skrivit vuxenlitteratur på svenska, men en ungdomsroman på finska. Melin påpekar att skolgången på finska har inneburit att Backlén inte har fått undervisning i svenska som modersmål och därigenom inte heller utsatts för någon ”antifinlandismdrill”. ⁶⁷

Enligt en uppgift som Melin har inhämtat av Backlén själv gör denna författare inga försök att anpassa sig till en svensk standardnorm.⁶⁸ Detta är säkert en förklaring till varför finlandismerna – både de medvetna och de omedvetna – är så pass många. Jag ska här beröra några av de finlandssvenska särdrag som, enligt Melin, bäst förklaras av finsk-svensk språkkontakt.

Karaktäristiskt för Backléns verk är att flera kulturer och flera språk ofta förekommer i dem, men att hon ändå väljer att använda svenska såväl i dialoger som i relationen. Med andra medel får hon i stället fram att talarna egentligen uttrycker sig på andra språk. När det gäller finskans närvaro är den oftast dold, dvs. det är översatta finska uttryck som används, inte särskilt många direkta finska lån förekommer. De få som finns är mycket stadigt förankrade i finlandssvenskan. Kiva, sisu och puli- (som förled) är redan nästan svenska.⁶⁹ Översättningslånen från finskan torde oftast vara begripliga även för den som inte kan finska: simstrand ’badstrand’, lopptorg ’loppmarknad’, chokladplatta ’chokladkaka’, matlista ’meny’, farmarbil ’herrgårdsvagn’ m.m.⁷⁰

Finskans diskreta inflytande kan också leda till uttryckssätt som är knepigare att tolka för den som inte kan bägge språken. Detta gäller t.ex. det som Melin kallar kopiering och konservering av ord och uttryck enligt finskt mönster. Finlandssvenskan kan tänja på ett ords betydelse så att det närmar sig eller motsvarar – kopierar – finskans betydelsestruktur. I finlandssvenskan bevaras – konserveras – uttryck genom att de även existerar och är fullt gångbara på finska.⁷¹

Bakom uttrycket han gick till Sverige ligger t.ex. finskans hän meni Ruotsiin, där verbet mennä inte utsäger exakt hur man tar sig fram, bara att man gör det. Svenskans gå däremot har en snäv och därför precisare innebörd som finlandssvenskan tänjer på. Helt obegripligt för en sverigesvensk läsare kan det bli när läraren i skolan sägs tala sakta. Tänker man på finska (opettaja puhuu hiljaa), eller är bekant med en äldre betydelse i svenskan, förstår man att hon talar lågmält, annars uppfattar man det som att hon talar långsamt.

Ibland är skillnaderna mellan finlandssvenska och mer allmänt gångbara svenska uttryck små, ibland mer påtagliga. Skillnaden mellan en finlandssvensk dyna och en svensk kudde är överbryggbar, men att en finlandssvensk lavoar och ett svenskt tvättställ eller handfat betyder samma sak är svårare att genomskåda.⁷² Vad en lavoar är kan dagens sverigesvenska läsare fråga sig.

Då hoppar den upp på hennes säng, på dynan, nosar henne i ansiktet, snusar och spinner kelsjukt. Ibland sover den på dynan hela natten.

Igår rensade hon avloppsrör i badrumslavoaren som var täppt.⁷³

Genom finskan konserveras alltså vissa finlandssvenska ord och uttryck – i ovanstående exempel sakta, dyna och lavoar – som är sällsynta eller inte längre förekommer på svenska i Sverige. Den finlandssvenska läsaren uppfattar dem förstås inte som ålderdomliga även om en sverigesvensk läsare gör det, och den finlandssvenska läsaren kan dessutom i regel göra en omedelbar men omedveten koppling till finskan och förstå saken rätt.

Kopiering av finskans strukturer ser Melin också som en möjlig förklaring till de många från normen avvikande fraser som förekommer i Backléns verk. Samtidigt påpekar hon att det inte alltid är självklart vad som är modell och vad som är kopia, speciellt när det gäller äldre uttryck. Svenskan har förstås också lämnat avtryck i finskan. Exemplen Melin ger är på inget sätt ovanliga i finlandssvenskan.

bli i kläm (jäädä puristukseen) ’komma i kläm’

gå på jobb (käydä töissä) ’arbeta’

stiga upp med fel fot (nousta ylös väärällä jalalla) ’vakna på fel sida’

tar du mer kaffe? (otatko lisää kahvia?) ’vill du ha mer kaffe?’

vara på kommande (olla tulossa) ’vara på väg’⁷⁴

Melins genomgång av tre av Backléns romaner är noggrann och mångsidig. Uttryck och konstruktioner att kommentera hittar hon på flera nivåer i språket. Hon ger exempel på de för de flesta finlandssvenskar svårbemästrade tidsuttrycken, likaväl som på valet av prepositioner som påverkas av finskans kasus. Flera är också exemplen på en för finlandssvenskan typisk placering av adverbial i satsens mittfält.

Åttatiden knackade det på dörren. ’vid åttatiden’

Var var du förra februari? ’i februari’

Nå, vad köpte du från butiken? ’i butiken’

Cathy bodde i första våningen av ett dystert hyreshus. ’på första våningen’

Det klirrar omkring henne bara hon litet rör på sig. ’hon rör på sig litet.’

Jag hade igen börjat röka. ’börjat röka igen.’

Efternamn har jag inte ännu hittat på. ’har jag ännu inte hittat på.’

Melin hittar flera exempel av ovanstående slag i Backléns romaner, men det är viktigt att understryka att formuleringarna är vanliga, rentav legio, i många finlandssvenska texter. De är inte mer karaktäristiska för vissa miljöer eller för ett visst lokalt språkbruk än för andra.

När man går igenom Melins analys av Backléns språk slås man av hur vanliga uttrycken, fraserna och konstruktionerna är och hur svåra de är för ett finlandssvenskt öra att upptäcka. Lexikala finlandismer är betydligt lättare att notera – och att gilla eller ogilla. De är förmodligen också lättare att medvetet spela med för en skribent som vill ge sin text en tydligt finlandssvensk karaktär.

Melin avslutar sin analys med en reflexion över vilken effekten skulle bli om Backléns text sågs över så att sverigesvenska motsvarigheter sattes in i stället för de många finlandssvenska uttrycken och konstruktionerna. Hon frågar sig om inte detta skulle skapa förvirring bland läsare inom den finlandssvenska språkgemenskapen.⁷⁵ Detta är en fråga som inte kan ges ett enkelt svar. Vilka ersättande ord och uttryck som känns främmande – utpräglat sverigesvenska – och vilka som helt enkelt är fullgoda alternativ till de finlandssvenska beror förstås på den finlandssvenska läsarens egen språkliga repertoar och attityder, som i sin tur bottnar i hans eller hennes personliga erfarenheter som språkbrukare. Men, som vi har sett av Melins analys, det handlar också om annat och mer än om finlandssvenska särdrag som så tydligt syns i lexikon och morfologi. När finskan ligger under författarens syntaktiska konstruktioner blir resultatet inte idiomatisk standardsvenska, även om ordvalet och böjningsformerna är standardspråkliga. Ska språkliga korrigeringar göras på samtliga språknivåer blir resultatet en helt annan berättelse; då är miljön och gestalterna inte längre specifikt finländska.

Melin reflekterar inte över i hur hög grad Backlén har valt att skriva så finlandssvenskt som hon otvivelaktigt gör, om man alltså kan ana en avsikt bakom hennes litterära språk. Att t.ex. Cleve och Westö medvetet tar till ett finlandssvenskt språkbruk är klart, eftersom deras berättelser utspelar sig i en miljö där språkbruket avslöjar talarens sociala bakgrund. I Backléns berättelser är detta behov inte lika uttalat.

Melin betraktar därför Backlén som en författare som är konsekvent finlandssvensk i sina texter, men hon tycker sig också kunna notera att mängden finlandssvenska drag har minskat i författarens produktion under årens lopp. Varför utvecklingen ser ut så, och vad den exakt innebär, har hon inte studerat. Det kan handla om ett med tiden allt säkrare handlag från författarens sida, kanske i kombination med ett gott samarbete med förlagsredaktörerna.⁷⁶ Man kan också tänka sig att det handlar om en förändrad attityd, ett ökat intresse för och en större medvetenhet om de val som en finlandssvensk författare faktiskt hela tiden ställs inför.

I en liten uppsats behandlar Olof Rubensson de finlandismer han har funnit i ett urval verk av Bo Carpelan, Walentin Chorell, Tove Jansson och Märta Tikkanen. Hans genomgång följer den sedvanliga kategoriseringen i morfologiska, lexikala, syntaktiska och semantiska finlandismer.⁷⁷ Den funktion eller den tänkta effekt de har i texten går han inte in på. Rubenssons analys syftar till att kartlägga och beskriva de finlandssvenska inslag han finner, men också till att säga något dels om hur frekventa inslagen är, dels om deras inverkan på en sverigesvensk läsares förståelse av texterna.⁷⁸

Rubensson konstaterar att de finlandssvenska inslagen sammanlagt är så många i de studerade verken att en sverigesvensk läsare inte kan undgå att lägga märke till dem. När han lägger samman de olika kategorierna kommer han fram till att finlandismerna oftast förekommer med ett exempel per sida, som glesast med ett exempel på var fjärde sida. Han skiljer inte mellan olika slag av finlandismer. Man kan tänka sig att variationen bl.a. beror på vad det är som skildras. Till den finlandssvenska vardagen hör t.ex. skyddsväg ’övergångsställe’, gårdskarl ’fastighetsskötare’, barnträdgård ’förskola’, Alko ’Systemet’, nödnummer ’larmnummer’ och hälsovårdare, ungefär ’sjuksyster på en kommunal vårdcentral’, och sådana benämningar är aktuella överallt. Att ersätta dessa s.k. officiella finlandismer med grannlandets begrepp går inte.

Bland de många belägg på finlandssvenska inslag som Rubensson finner är flertalet lexikala finlandismer. Den största enskilda gruppen är uttryck som har uppstått i Finland och de är, enligt Rubensson, i de flesta fall okända i Sverige. Här återfinns grodpingla ’grodyngel’, sist och slutligen ’när allt kommer omkring’, aktersparkare ’utombordare’ och många till. Inte minst de många vardagliga, talspråkliga orden noterar Rubensson. Några används både på svenska och på finska (kiva för ’skoj’ eller ’kul’ är säkert vanligast).

Andra finlandismer är lån från ryskan eller sådana ord och uttryck som har kommit in från andra språk via ryskan. De ryska lån som Rubensson hittat i den undersökta litteraturen är emellertid sällsynta i dag (t.ex. istvostjik ’hästdroska’ och fortuschka ’vädringslucka i fönster’). Pirog är ett ryskt lån som gått på export till Sverige och alltså har upphört att vara en s.k. russicism exklusivt för finlandssvenskan. Finlandssvenskans skvär är ett lån från engelskan som kommit in i språket via ryskan, där det betyder ’liten park’, ’plantering’. I dag ingår skvären endast som ett namnled i ortnamn – t.ex. Gamla kyrkans skvär, Braheskvären, Kyrkoskvären, Spruthusskvären i Helsingfors, Åbo, Vasa respektive Ekenäs. Substantivet som sådant är utdött, men namnleden har varit produktiv på finlandssvenska.

Andra större kategorier är ord som antingen är föråldrade i Sverige eller klart vanligare i finlandssvenskan än i sverigesvenskan, och ord som i finlandssvenskan har en annan eller delvis annan betydelse. Till de föråldrade hänför Rubensson t.ex. gårdskarl som nämndes ovan. Till ord som används mera frekvent i Finland hör t.ex. kappsäck (’resväska’), men bägge varianterna är fullt brukliga också här. En del finlandismer är svenska ord vars betydelse är förskjuten i förhållande till bruket i Sverige. Några exempel har redan nämnts i avsnittet ovan om Backlén. De här finlandismerna motsvarar ett slags ”falska vänner”. En sverigesvensk läsare tror sig begripa, men gör det ändå inte. Både på svenska och på finska används t.ex. aula. I Finland är en aula en ’foajé’, ’vestibul’ eller ’hall’, medan en aula i Sverige i stället är en ’festsal’, ’stor föreläsningssal’ och motsvarande.⁷⁹

Rubensson har inte undersökt de syntaktiska avvikelserna lika noggrant, men han nämner en del fraser som inte förekommer i sverigesvenskan. Dit hör t.ex. konstruktioner med verbet bli som har stöd av finskans jäädä. Fraser som bli under en bil ’bli överkörd av en bil’ och vi blir kanske länge ’vi stannar kanske länge borta’ (alternativt ’kvar’) öppnar sig inte omedelbart för den sverigesvenska läsaren. Också verbet be i betydelsen ’bjuda in’ utan rumsadverbial kan vara iögonfallande: Farmor undrade om de inte borde ha bett släkten till Johanne. Satsflätan med ett utsatt att är typisk och frekvent, och den hör till de finlandssvenska särdrag som språkvården har svårt att motarbeta. Utan skräck för det han såg att måste komma är ett exempel ur materialet. Till de syntaktiska dragen räknas också en rad tidsuttryck som sista lördags ’i lördags’ och efter en timme ’om en timme’.

En sverigesvensk läsare som läser en finlandssvensk roman kommer, om man tar Rubenssons beräkning som utgångspunkt, att påminnas om svenskans variation på varannan sida eller lite mer sällan. Denna påminnelse behöver inte alls upplevas som något negativt, utan kan tvärtom väcka intresse och understryka att boken man läser representerar en annan del av den svenska litteraturen.

Rubensson menar att det främst är ord som är gemensamma, men som används annorlunda i finlandssvenskan, som kan ha en negativ inverkan på läsupplevelsen. Han nämner också avvikande böjningsformer och en del syntaktiska särdrag som kan tänkas irritera. Läsaren kan helt enkelt tro att det handlar om språkfel när författaren skriver besluter i stället för beslutar, procenter för procent, flere för flera och satsflätor med utsatt att. Att former av det här slaget är ”normal finlandssvenska” kan den sverigesvenska läsaren inte veta, utan tolkar det som okunskap och slarv från författarens och/eller förlagets sida. Finlandismer som verkligen ger lokalfärg och kryddar framställningen är en annan sak, och de kan uppskattas av läsaren som får vidga sin språkliga repertoar. Kanske kan här dras en skiljelinje mellan finländska särdrag som författaren omedvetet producerar, och sådana som han eller hon medvetet utnyttjar för att nå en viss effekt. Det är i så fall när de omedvetna dragen kan tolkas som slarvigt språk som förlagen borde reagera och diskutera formuleringarna med författaren.⁸⁰

Peter A. Sjögren har läst in sig på tretton moderna finlandssvenska författare vars sätt att förhålla sig till två normer – högstatusnormen (sverigesvenskan) och finlandssvenskan (den dagliga normen) – han kommenterar.⁸¹ Ett syfte med hans genomgång är att hitta ett svar på frågan om de finlandssvenska författarnas språk har en negativ betydelse för spridningen av finlandssvensk litteratur i Sverige. Jag väljer att ge mest utrymme åt Sjögrens kommentarer om Lars Sunds språk, eftersom han då kommer in på en författare som har placerat en romansvit i en österbottnisk miljö där dialekt, standardspråk och finska möts.⁸² Här gör jag dessutom en utvikning för en närmare analys av den österbottniska dialekt som Sunds gestalter talar. Med undantag för österbottningen Hemmer representerar ju samtliga författare som hittills har berörts en annan geografisk och därmed språklig bakgrund. Dialekten som resurs i finlandssvensk skönlitteratur har som nämnts hittills undersökts i mycket liten utsträckning av språkvetare.⁸³ Först ändå Sjögrens kommentarer gällande några sydfinlandssvenska författares språk; i dem behandlas främst förekomsten av fennicismer.

Om man vill skildra en språkmiljö i södra Finland måste finskan som en del av den finlandssvenska verkligheten komma fram på något sätt. Det gäller att skapa en illusion av tvåspråkighet som ändå inte kräver alltför stora förhandskunskaper av läsaren. Författarna löser behovet av språklig realism på olika sätt. Sjögren noterar t.ex. att fennicismer kan saknas helt i Kjell Lindblads prosa, men att en helt finsk dialog icke desto mindre plötsligt kan dyka upp. En sådan textsekvens är givetvis svårare att begripa än enskilda finska ord och uttryck i en svensk kontext. Inslaget av finska är enligt Sjögren begränsat hos Henrika Ringbom, även om också hon skriver om en urban tvåspråkig miljö. Marianne Backlén, som berörts tidigare, använder vad Sjögren kallar normalprosa i relationen och låter nyckelrepliker ange vilka språk som talas i dialogerna. Hos Monica Fagerholm förekommer enligt Sjögren rikligt med finlandismer och för en svensk läsare svårtolkade fennicismer: pultsarlukt ’lukten av en alkis’, råskis ’soppåse’, ’soptunna’, ’papperskorg’, hyvä juttu ’en bra grej’, stöpsel ’stickkontakt’, passlig tid ’lämplig tid’ m.m. Dessa förutsätts läsaren begripa av kontexten.⁸⁴ Fagerholms språkanvändning i romanen påminner i sin finlandssvenskhet om Kjell Westös, men Sjögren menar att hennes språk inte har uppfattats som lika normprovocerande som dennes. Om detta verkligen beror på språket eller på val av miljöer och teman kan man fråga sig.

Språkmötena är andra i Lars Sunds svenskösterbottniska rurala miljö. Sjögren har närläst Sunds roman Lanthandlerskans son (1997) och konstaterar att författarens berättarteknik och språk är oskiljbara. Romanens Siklax tecknas som en primärt enspråkigt svensk lantlig miljö i 1900-talets början, där dialekt, högsvenska och lite finska används. Den allvetande berättaren uttrycker sig på högsvenska (med några inslag av finlandssvenska som int’ och kännspak), och texten öppnar sig då lätt för varje läsare. Dialogen Siklaxborna emellan förs däremot på österbottniskt folkspråk, och de dialektala inslagen varken tolkas eller kommenteras för läsaren.⁸⁵

Amerikafebern hettade och dunkade i Rurik: han var minsann ingen sten i jorden, han var farande av sig, som man säger i Siklax; som gosse hade han gärna fantiserat om främmande kuster och okända länder, fulla av hemligheter och äventyr. Han erbjöd sig till sist att resa i broderns ställe.

Då tog det eld i Eskil. Ont samvete ger ypperlig näring åt ilska.

”Nej! Jag gåtar far, för jag är äldst och har ti dra försorg om hemmane!” dundrade Eskil och slog näven i bordet. ”Du är ju bara en pojkkvadd du, kva ska en tåli ha i Amerika ti gör?”

”Nå, jag fyller nitton år ti höstin”, invände Rurik.

”He je int na ti diskuter! Jag far och tärme jämt. Vi gåtar bare få he harva och sådd först.”

Och man harvade, man sådde.

Men Eskil kom sig inte iväg.

Berättarrösten är den som för berättelsen vidare, ofta i stilla dialog med de centrala gestalter vilkas liv berättelsen handlar om. Enstaka samtal sägs pågå på finska, men de återges på svenska.

Fru Öist, som var oroad för sin makes säkerhet då han tidigare hade fått motta hotelser från okända personer, undrade om det var klokt av honom att ge sig av.

”Nog måste jag iväg då folk begär hjälp. Dessutom tror jag inte att Lappomännen ger sig på en läkare som är på väg till en patient”, sa Bruno Öist enligt vad hustrun senare berättade; han kysste henne på kinden, startade sin Auburn och körde bort.

Halvvägs till Sidjärv nödgades han bromsa in, ty en automobil stod i diket – åtminstone såg det så ut – och en karl kom framspringande, viftande med bägge armarna. ”Det har hänt en olycka!” ropade mannen på finska. ”En har lämnat under bilen!”

Ytterligare en språklig krydda är Amerikafararnas engelska lån. Också de är karaktäristiska för den österbottniska miljön under den tidsperiod som Sund skildrar.

Men Elis betraktade honom med välvilligt intresse och frågade ”Så, du likar cars, du?”

Rurik, som i sanningens namn hade svårt att begripa emigrantens rotvälska, tolkade detta som en fråga om han gillade automobiler och nickade ivrigt, samt tillade: ”Jag sku nog gärna vila lär mig ti kör en tåli där.”

Han tystnade, plötsligt rädd att ha sagt för mycket.

”Well, maybe he sku kunn ornas”, sa Elis och sköt hatten back i nacken. ”Om du kommer och workar för mig så ska jag lär dig ti drajv.”

Sjögren kommenterar inte det österbottniska språkbruket i sig. Han säger t.ex. inget om huruvida Sunds dialekttalande gestalter kan vara svåra för en icke-dialektkunnig läsare att förstå eller inte. Att avståndet mellan Sunds österbottniska och det finlandssvenska högspråket är påfallande har säkert framgått av citaten ovan.

Sunds användning av österbottnisk dialekt som källa till ett skönlitterärt språk har analyserats av den finlandssvenska dialektologen Ann-Marie Ivars, och hennes resonemang får här komplettera Sjögrens.⁸⁶ Hon har studerat språket i romanen Colorado Avenue, som är den första i Sunds serie om människor och händelser i Siklax, den påhittade ort som enligt författaren ”finns i Sydösterbotten, grovt taget norr om Närpes och söder om Vörå”. Sund säger att han har försökt komma fram till ett sätt att skriva som ger illusionen av en dialekt, utan att göra berättelsen tung att läsa: ”Jag har arbetat mycket med det, det går inte att använda den riktiga dialekten i skrift.”⁸⁷

Ivars konstaterar att resultatet är en starkt stiliserad dialekt som är omisskännligt sydösterbottnisk. Sund har enligt henne använt sig av dialektala ord och uttryck, snarare än av uttal och böjning. Ibland handlar det om kompromissformer, en form mellan dialekt och standard, för att inte försvåra läsningen för den läsare som inte känner dialekten. Ivars genomgång av språket i Colorado Avenue visar att de dialektmarkörer Sund väljer har en varierande spridning i finlandssvenskt talspråk. De representerar inte alls bara en sydösterbottnisk miljö, utan en del återfinns i flera dialekter och lokala stadsmål, medan andra också förekommer i finlandssvenskt standardtalspråk.

Till de allmänt finlandssvenska dragen hör formerna di ’de’, int ’inte’ och sku ’skulle’, som enligt den litterära konvention som har berörts tidigare i detta kapitel används för att återge tal främst hos lägre socialgrupper. Fördelen med orden är att de är frekventa – intrycket av dialektalt tal kan naturligt upprätthållas. Samtidigt påpekar Ivars att Sund också avstår från flera möjliga talimitationer. Han skriver ut det, jag, till m.m. i stället för att troget återge talet. Det är inte en transkription utan en illusion av tal som läsaren möter.

Ivars ger också exempel på morfofonologiska dialektdrag som har stor spridning i svenskan i Finland och som man brukar uppfatta som socialt särskiljande. Ett klassiskt drag är apokoperade preteritum- och infinitivformer. Sättet att säga prata ’pratade’ eller magra ’magrade’ med bortfall av slutstavelsen är nästan gängse i finlandssvenskan. Uttalsformer som lärd ’lärde’ eller trodd ’trodde’ är däremot begränsade till dialekt eller lokalt präglade stadsmål (och han lärd Otto läs). En dialektal och samtidigt lågspråklig ton har också infinitiver som det redan nämnda ät ’äta’, fest ’festa’, uträtt ’uträtta’ m.fl.

Bortfallet av infinitivändelsen styrs av regler som varierar regionalt, och Ivars noterar att Sund för det mesta, men inte helt konsekvent, följer det sydösterbottniska systemet. Sund gör t.ex. en kompromiss då han använder infinitivformen ät ’äta’, som förekommer i stadsspråken i Kaskö och Kristinestad, i stället för dialektens brutna form jie:t. Andra exempel på kompromisser är Sunds pronomenbruk då han skriver nåin och nåinting i stället för na:r, nain, naon och naontingg. Den form han väljer påminner, säger Ivars, om lokalt stadsspråk, t.ex. Kristinestadsspråk. Och man kan tillägga att den form Sund väljer också är lättare tillgänglig för en utsocknes läsare.

Drag som klart placerar de fiktiva gestalterna i Sydösterbotten är ett urval formord, t.ex. satsadverben bare ’bara’ och funu ’väl, visst, som det verkar’, hjälpverbet gåta ’vara tvungen’ och pronomenet tåli ’sådan’. I likhet med di, int, sku är de frekvent förekommande som starka dialektmarkörer i repliker. Illusionen av dialekt brister inte. Ivars ger följande exempel:

Nå, låt hör nu bare!

Nog går det funu bra ti betal med amerikadaler?

Man gåtar håll sig till fram, det gåtar an!

Int hinner jag me tåli, jag int.

Förutom de återkommande dialektdragen i replikerna använder Sund också flera enskilda dialektala drag och uttryck med lokalfärg i relationen. Hit hör det välkända österbottniska uttrycket för hembränt, nämligen muscha (av engelskans moonshine) samt fegljus ’ljussken som ansågs varsla dödsfall’ och fraser som likt en som får åt hjärtat ’får en hjärtattack’ eller han var mycket för böckerna och läsase ’tyckte om att läsa’ m.fl.

Sunds palett är rik på kulörer.⁸⁸ Man kan gissa sig till att en finlandssvensk läsare utan rötter i Österbotten kan tolka det mesta. Det är antagligen bara de mest lokala sydösterbottniska uttryckssätten som kräver eftertanke och tillräcklig kontext. En sverigesvensk läsare som inte är bekant med gängse finlandssvenskt tal, inklusive mer eller mindre vitt spridda dialektala former, får anstränga sig lite, men begripligheten varierar också bland läsare i Sverige. Läsare med norrländsk bakgrund uppfattar mycket i språket som välbekant. Genom att undvika att i alla sammanhang gå alltför nära ”äkta dialekt” underlättar Sund läsarens förståelse, och språket förblir tillräckligt begripligt, samtidigt som det kan upplevas som stimulerande och lite exotiskt.

3.2.6 Olika slag av språkväxling

Några finländska språkforskare har strävat efter att anlägga ett samlande perspektiv på växlingen mellan språk och varieteter i finlandssvensk litteratur. Man har letat efter ett mönster som skulle kunna beskriva och förklara olika författares val och tillvägagångssätt. En pilotmodell för analys av litterär flerspråkighet har utarbetats av Eriksson och Haapamäki (2010).⁸⁹ Tanken bakom deras modell är att lyfta fram och studera sambandet mellan språkväxlingens form och det litterära verkets tema och kommunikativa kontext. Betoningen ligger alltså inte specifikt på det som av tradition ses som språkvetenskapligt intressant, utan modellen är tänkt att vara gränsöverskridande och förena språkvetenskap och litteraturvetenskap. Modellen är ännu inte ett fullt utvecklat analysverktyg, men den tar upp aspekter som är värda att nämna, speciellt som den också har testats på några sverigesvenska och finlandssvenska författare.⁹⁰

Erikssons och Haapamäkis modell tar alltså i första hand sikte på språkväxling, inte på varietetsväxling, men den bör också vara tillämpbar på författares val mellan standardsvenska och finlandssvenska.⁹¹ Utgångspunkten är att många av dagens finlandssvenska författare skildrar tvåspråkiga, flerspråkiga eller bidialektala individer och sammanhang, och de ställs då inför frågan hur de ska hantera sådana inslag, vilken lösning som tjänar deras syfte och vilken effekt språkväxlingen kan ha.

Modellen inramar den kommunikativa kontext som ett litterärt verk ingår i. Den utgörs av en författare som är eller inte är flerspråkig och en läsare som är eller inte är flerspråkig. Det som tematiseras i verket kan beröra ett samhälle, en kultur eller en grupp som är eller inte är flerspråkig. Om författaren är flerspråkig på någon nivå, och om temat också kan inkludera språk- och kulturmöten, kan en språkväxling bli aktuell. Hur den utformas och hur den tas emot beror bl.a. på den föreställda läsarens språkliga resurser och erfarenhet. Både författarens och läsarens språkfärdigheter spelar roll, och berättelsetemat aktualiserar en vidare språklig repertoar eller gör det inte – kombinationerna är många. Det författaren bjuder på i texten uppfattas givetvis inte av alla. Läsarens språkliga, dvs. i grund och botten mänskliga, erfarenhet och lyhördhet är avgörande för tolkningen.

Eriksson och Haapamäki använder två sverigesvenska romaner och två finlandssvenska romaner som exempel. I det förra fallet (Susanne Alakoski och Mikael Niemi) kan författarna inte utan vidare förutsätta att läsarna behärskar finska respektive meänkieli (tornedalsfinska). Det är alltså ifrågasatt om deras läsare förstår inslag av dessa språk utan hjälp av författaren. Sabine Forsblom och Kjell Westö kan däremot med större visshet förutsätta att läsarna hänger med när texten slår om till finska, och de är själva tvåspråkiga nog för att kunna skriva det de vill på finska. De svenska och de finlandssvenska författarnas utgångspunkter är alltså olika, och detta leder till olika strategier.

I modellen görs en grov uppdelning på implicit och explicit språkväxling.⁹² Med hjälp av metaspråkliga kommentarer eller kontextuella ledtrådar förstår läsaren att andra språk än romanens huvudspråk förekommer, även om växlingen sker implicit. Författaren kan t.ex. direkt säga ut att en person eller grupp talar ett annat språk än romanen är skriven på eller att någon språkkunnig person växlar mellan olika språk. En självklar kontextuell ledtråd är att vi som läsare känner till vilket eller vilka språk som i allmänhet talas i ett visst samhälle eller i en viss miljö. Författaren behöver inte påminna oss om att en språkväxling måste ske när ett miljöbyte sker.

Explicit sker en språkväxling däremot då enskilda ord, fraser eller längre sekvenser på ett annat språk används i texten. Hur detta görs i varje enskilt fall varierar. Eriksson och Haapamäki diskuterar tre olika slag av explicit språkväxling som förstås kan kombineras. Det handlar om med vilken frekvens växlingen förekommer, hur den markeras och på vilket sätt den integreras.

Med frekvens avses antalet inslag på ett annat språk än verkets huvudspråk. Växlingen kan ske några få gånger, eller tvärtom kan inslagen vara så många att texten närmast upplevs som tvåspråkig. I de författarskap som avhandlats tidigare i detta kapitel ligger betoningen alltid på svenska som romanernas huvudspråk, men dialoger helt genomförda på finska (eller på dialekt) kan också förekomma.

Med markering avses att en språkväxlingssekvens på något sätt har utmärkts. Det kan handla om en kommentar som författaren tillägger, en översättning av det anförda till romanens huvudspråk eller en typografisk markör, t.ex. kursiv, citattecken eller versaler.

Författaren kan med andra ord flagga för att här kommer något som är avvikande från texten i övrigt, och flaggningen kan vara varierande tydlig. Explicita inslag på ett annat språk behöver ändå inte markeras över huvud taget. Eriksson och Haapamäki menar att det handlar om ett slags glidande skala mellan en helt omarkerad växling över en svag markering till en starkt understruken.

Om nån restaurang var full så sa han bara att täytyyks mun todella soittaa omistajalle, och mulle on kyllä sanottu että täällä on aina paikkaa minulle ja minun ystäville, och sen var det bara pikku hetki och ei tartte soittaa, och så kastade portjarna ut ett lämpligt antal kunder och så fanns det plats för Westergård och hans vänner.⁹³

Hon hör Karlsson fråga:

”Kommentteja?”

Och hon hör Tapiola svara, likaledes på finska:

”Nå … Hon var ganska naturlig framför kameran. Och hon har sug i rösten. Men det är ju inte hon som ska snacka.”

Och Karlsson:

”Hon var inte filmatisk alls. Jag kollade genom linsen. Hon blev och se ut som ett luder på något sätt.⁹⁴

I det första exemplet sker växlingen från svenska till finska och tillbaka igen utan någon kommentar, förklaring eller översättning. I det andra exemplet ingår enligt Eriksson och Haapamäki först en explicit språkväxling (Karlssons finska fråga), sedan följer en metaspråklig kommentar som visar att resten av samtalet sker på finska, dvs. att språkväxlingen fortsätter, men nu är den implicit.

Kombineras markeringen med en metaspråklig kommentar samtidigt som den översätts anser Eriksson och Haapamäki att språkväxlingen blir maximalt understruken. Markeringen har samband med i hur hög grad språkväxlingen innebär en integrering, dvs. en grammatisk anpassning till romanens språk.

På morgonen hängde de in pukun i sin lokero och tog på haalarn och när arbetsdagen var slut, tog de av haalarn och satt på pukun och så gick de ut på stan och vandrade ner för Stora Robertsgatan som vilken herre som helst.⁹⁵

”Benno är helt seko”, säger Sammy.

”Hurså?”

”Han kelar så satan och ändå fattar han ingenting. Han är en kommare och en jävla idiot.” […]

”Okej”, säger Riku. ”Spela den där biisin du snacka om så painar vi sen.”⁹⁶

I det första exemplet ovan (Forsblom) är två av de finska lånen integrerade genom att de står i bestämd form enligt svenskt mönster (pukun, haalarn). Inslagen är inte markerade på något sätt; här förekommer ingen översättning eller kommentar. Sekvensen ingår i relationen, dvs. i den löpande berättelsen.

Det andra exemplet (Westö) illustrerar också språkväxling av omarkerat och integrerat slag, men här sker den inom ramen för ett fiktivt samtal mellan unga personer i Helsingfors. Det handlar alltså om en lokal varietet – närmast slang – där vissa ord visserligen kan identifieras som finska, men där de två språken kan sägas ha smält samman. Samma uttryck används nämligen också i finska som talas av ungdomar.

Eriksson och Haapamäki menar att i sådana fall där språkväxlingen är omarkerad och integrerad, skapas illusionen av att ett och samma språk används, ett slags hybridspråk uppstår. Den lilla dialogsnutten här ovan är ett sådant exempel, och man kan tillägga att den läses just så av den som känner till det lokala språkbruket. Det är inte de enskilda finska inslagen som läsaren lägger märke till, utan Westö återger på ett trovärdigt sätt en yngre generations helsingforsiska talspråk. Citatet ur Forsbloms text ger inte samma intryck av hybridspråk; här förefaller de finska inslagen ha en annan funktion. Det är något annat författaren vill meddela med hjälp av språkväxlingen.

Erikssons och Haapamäkis pilotmodell gör ingen åtskillnad mellan relation och dialog, och just här får man en känsla av att en sådan absolut behöver göras. Språkväxling i ett relaterande parti i en text har en annan funktion – skapar andra illusioner och effekter – än språkväxling i ett samtal. I det senare fallet är tröskeln dessutom lägre för inslag av andra språk och varieteter, eftersom talspråket är öppnare för tillfälligheter och allehanda influenser.

Pilotmodellen hade ett speciellt syfte. Eriksson och Haapamäki ville pröva den på två finlandssvenska respektive två sverigesvenska författare, och det har redan konstaterats att de förra med stor sannolikhet behärskar det språk (finska) de växlar till något bättre än de senare (som växlar till finska respektive meänkieli). De sverigesvenska författarna har ändå en personlig relation till de språkgrupper som förekommer i texterna, även om de inte nödvändigtvis själva behärskar språken fullt ut, t.ex. också i skrift. De finlandssvenska författarna är tvåspråkiga i en tvåspråkig miljö och har finska som sitt andra språk. Forsblom och Westö kan också utgå från att deras läsare i Finland har kunskaper i finska samt att dessa två språk existerar sida vid sida i de miljöer där deras fiktiva gestalter rör sig. Alakoskis och Niemis läsare representerar i stället en i hög grad enspråkigt svensk majoritetsmiljö.

Eriksson och Haapamäki menar att med de förutsättningar som de finlandssvenska författarna har är det sannolikt att språkväxlingen i första hand är explicit, frekvent, omarkerad och integrerad. Den inkluderar läsare som förstår finska, men exkluderar dem som inte alls gör det. De senare får hantera den utmaning som författaren ställer dem inför för att ta till sig berättelsen. För dagens finlandssvenska författare och deras läsare är språkväxling vardagsmat. För en sverigesvensk läsekrets är den mindre vanlig.

De sverigesvenska författarna har sämre förutsättningar att växla språk. Gränsen mellan svenska (romanernas huvudspråk) och det inlånade språket blir mycket tydligare hos Alakoski och Niemi än hos Forsblom och Westö. I Sverige kan finska och meänkieli också kopplas till något som är annorlunda, rent av exotiskt. Eriksson och Haapamäki noterar att finskan av Alakoski används som en lågstatusmarkör, medan meänkieli hos Niemi bidrar till en viss romantisering av den tornedalska kulturen. Språkväxlingen i de sverigesvenska romanerna tycks varken inkludera eller exkludera läsaren, eftersom läsarnas förståelse av berättelsen inte är beroende av deras kunskaper i finska respektive meänkieli.

Lilius har resonerat i liknande tankebanor som Eriksson och Haapamäki.⁹⁷ Också hon tar upp utomtextuella faktorer som har betydelse för förändringar i den litterära tradition som styr vilka språk som kan eller inte kan lånas in fritt i en text, utan att det finns behov av kommentarer eller översättning. De finska inslagen dyker enligt Lilius upp först efter 1950-talet, och då handlar det inte längre om inskott som avskiljs från den svenska texten, dvs. sådana som är icke-integrerade och klart markerade. Man kan också fråga sig vilka språk man inte längre eller bara sällan växlar till och vilka nya språk som är på väg in i de finlandssvenska texterna. Rimligtvis kan man även göra varietetsväxlingen – från högsvenska till dialekt – till föremål för en motsvarande analys. Forskningsfältet är stort, och de litterära förändringsvindarna blåser från flera håll.

3.3 Språkval och normbrott

När en författare medvetet bryter mot skriftspråksnormen utökar han eller hon sina skriftspråkliga resurser genom att ta in språkmaterial som inte brukar förekomma eller som är sällsynt i skrift. Detta är som nämnts inte ovanligt i eller unikt för finlandssvensk litteratur. Flerspråkiga författare som primärt skriver på ett språk, men också använder sig av andra språk, finns och har funnits länge i flerspråkiga samhällen, speciellt i minoritetssammanhang. Flerspråkiga författare som skriver på olika språk eller som ibland översätter sina egna verk är däremot inte så vanliga. I Finland har vi exempel som Henrik Tikkanen och före honom Elmer Diktonius.

Skälet till en växling mellan språk, eller mellan varieteter inom ett språk, är en strävan efter att återge en språkligt brokig verklighet eller att karaktärisera fiktiva gestalter genom deras idiolekter eller val av språk. Det handlar ofta om att skapa en illusion av lokalt talspråk eller av samtal som förs på flera språk, men det kan också handla om författarens aktiva vilja att bryta mot normer för litterärt skriftspråk. Språkpurism väcker motreaktioner och följdreaktioner på dem. Anders Cleve och Kjell Westö har nämnts som exempel på författare som medvetet och effektivt har brutit mot standardnormen. En miljö där olika varieteter av språket förekommer parallellt är också flerspråkig på sitt sätt, även om variationen då är inomspråklig. Lars Sund är ett exempel på en författare som är konsekvent i sitt val av dialekt respektive högsvenska då han tecknar en bidialektal miljö.

Många normbrott – kanske de flesta – är ändå föga planerade eller avsiktliga. Hur ska man som författare, förläggare, recensent och läsare förhålla sig till dem? Att växlingen ibland är medveten och fyller en klar funktion, ibland är omedveten, men samtidigt utsänder signaler, står klart. En skönlitterär text som skrubbas ren från alla normavvikelser i språket kan bli steril. En skönlitterär text vars språk ingen har kommenterat före publiceringen kan förbli oplanerat vildvuxen.

I dag är det få som kräver att en författare ska vara en god språkmodell, och ändå är det inte helt likgiltigt hur språket hanteras. Av myndighetstexter och sakprosa kräver vi ett klart och korrekt språk; av skönlitteraturen begär vi något annat och mycket mer. Språket går inte att skilja från innehållet. Ibland är det uttryckligen ett språk som inte är utslätat och vida gångbart som bär upp och konfirmerar berättelsen. Författaren balanserar mellan autenticitet och begriplighet. Förlagens språkgranskare reflekterar över medvetna och omedvetna val. Förlagsredaktörens uppgift är att väga samman och kommentera utgående från flera perspektiv. Om samarbetet kring språket i ett manus handlar nästa kapitel.

Noter

1.Recensenten var Janne Wass och författaren Torsten Pettersson, och boken som diskuterades var den senares Göm mig i ditt hjärta. Inläggen fanns i Ny Tid den 10 och den 22 september 2010.

2.Generellt hänvisas till Reuter, af Hällström-Reijonen & Tandefelt om finlandssvenska och finlandssvenska särdrag (finlandismer) i skrift i kapitel 2 i denna volym samt till Finlandssvensk ordbok 2008.

3.Den som vill läsa om de författarskap som nämns i detta kapitel ur ett litteraturhistoriskt perspektiv hänvisas till Finlands svenska litteraturhistoria, band 2 (2000) och till Biografiskt lexikon för Finland, delarna 3 och 4 (2011).

4.För skildringar av uppkomsten av den finlandssvenska språkvården och den därav följande språkgranskningen, se Thylin-Klaus 2012 och af Hällström-Reijonen 2012.

5.Temat finlandssvensk litteratur och språkvård behandlas i Finlands svenska litteraturhistoria (band 2) t.ex. av Clas Zilliacus (s. 13–18) och Erik Andersson (s. 21 f). Temat språk och brott mot språkliga normer bland modernisterna har tagits upp av litteraturvetarna Hertzberg (2004) och Malmio (2011). Det senaste litteraturvetenskapliga bidraget är Tidigs 2014. Det saknas inte intresse för frågeställningar av detta slag bland litteraturvetare; den internationella forskningslitteraturen är omfattande.

6.Se t.ex. Tidigs 2014 om Ahrenbergs och Diktonius syn på språk och språkriktighet.

7.Språkval i barnlitteratur har i viss utsträckning studerats av Pedersen 1999.

8.Ett tidsperspektiv på flerspråkighet och språkväxling i litteraturen ger t.ex. språkvetarna Lilius (1989), Eriksson & Haapamäki (2011) och Eriksson (2012).

9.Se Reuter i kapitel 2 i volym I:2 där svenskan som ett pluricentriskt språk tas upp.

10.Talimitation brukar återgivningen av tal i en text kallas. Någon verklig imitation handlar det dock inte om. Strävan är alltså inte att återge tal i prosa på ett naturalistiskt sätt. Se Tiittula & Nuolijärvi 2013. Här hänvisas också generellt till Lindström & Wide i kapitel 7 om samtalsspråk i volym I:2.

11.Med språkväxling avses här – och i avsnitt 3.2.6 – för enkelhetens skull ett skifte såväl mellan två olika språk (t.ex. svenska och finska) som mellan olika varieteter av samma språk (standard och dialekt, standard och slang etc.).

12.Se Ivars, volym I:1. Finlandssvenska särdrag i skrift behandlas av Reuter, af Hällström-Reijonen & Tandefelt i kapitel 2 i denna volym.

13.Se Nyholm 1998, där finlandssvensk skönlitteratur från olika tider studeras med avseende på bruket av slang. Se också Forsskåhl om finlandssvensk slang och Paunonen om den finska slangen i Helsingfors i volym I:2.

14.Svenska texter finns t.ex. i Göteborgs universitets språkbank. I Språkbanken ingår också finlandssvenska texter, såväl moderna som historiska och representerande ett flertal genrer, bland dessa också skönlitteratur.

15.Runar Schildt (1888–1925), se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000.

16.Londen 1989 s. 15, 339 f; Liljestrand (1982) hör till de första svenska språkforskare som har intresserat sig för forskningsområdet.

17.Liljestrand 1983 s. 26 ff.

18.Se Hellberg 1984.

19.Josephson 2003 s. 339.

20.Londen 1989 s. 120 f.

21.Janzen 1946 enligt Londen 1989 s. 265. För exempel på de fåtaliga talimitationer som Schildt använder i repliker, se Londen 1989 s. 267. Om fiktionens utveckling i riktning mot ett ledigare språkbruk, se Thelander 1970 s. 67.

22.Citatet ur Häxskogen (s. 152 f) behandlas av Londen 1989 s. 162–216. Londen (s. 245–255) går också igenom enskilda konstruktioner typiska för talspråket, men dessa tas inte upp här.

23.Londen 1989 s. 256–270, 149.

24.Jarl Hemmer (1893–1944), se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000.

25.Citatet ur Hemmers brev till förläggaren Tor Bonnier 26.6.1931. Citerat enligt Nordman 1981 s. 23.

26.Romanen En man och hans samvete utgick i själva verket från ett manus till en pjäs (Gehenna och ljusstrålarna) som skrevs 1928, men som inte uppfördes under Hemmers tid. Se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000 s. 193 f. Däremot gav Sveriges Radio hösten 1935 en dramatiserad version av romanen under titeln Ljuset i Gehenna (Nordman 2013 s. 41).

27.Nordman 1981 s. 24–33.

28.Loman 1980 s. 128; Nordman 1981 s. 30.

29.Nordman 1981 s. 29.

30.Exemplen nämns av Nordman och förekommer i romanen på s. 179, 202 och 217.

31.Nordman 1981 s. 29, 198 ff.

32.Nordman 1981 s. 29, 210.

33.De starka böjningsformerna (beslöt, beslutit, smalt, smultit) anges dock som alternativa i Svenska Akademiens ordlista.

34.af Hällström-Reijonen 2015.

35.Nordman 1981 s. 256.

36.Exemplen nämns av Nordman (1981 s. 206–210) och finns på s. 91, 110, 66 och 163 i romanen.

37.Liljestrand 1998 s. 36–70.

38.Liljestrand 1998 s. 33; Lilius 1989 s. 127 f. Se också Loman 1980 om högspråk och lågspråk i finlandssvensk prosa. Resultatet av språkrensningen i Tavaststjernas prosa beskrivs av af Hällström-Reijonen 2012.

39.Anders Cleve (1937–1985), se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2 2000. Londen 2001 s. 82–98. Se även Zilliacus 1991 s. 141–145. Helsingfors kallas ”Hesa” främst på finska, men också i finlandssvenskt vardagsspråk.

40.Stormbom kritiserade Cleves språk i Hufvudstadsbladet 18.10.1959, Torvalds recension ingick i Åbo Underrättelser 27.10. Johannes Salminen avgav förlagets svar 3.11. Torvalds inkom med ett genmäle 3.11 och ett inlägg av Cleve publicerades 7.11.

41.Loman 1980 s. 137. Lilius (1989 s. 121) påpekar att finskan först efter 1950-talet kom in på ett naturligt sätt i den finlandssvenska skönlitteraturen. Cleve var den som bröt isen.

42.Zilliacus 1991 s. 143.

43.Exemplet hos Londen 2001 s. 84 f, ur novellen ”Kråkan” på s. 135 f. Samma sekvens analyseras också av Lilius 1989 s. 122 f.

44.Londen 2001 s. 84–91.

45.Londen 2001 s. 91 f.

46.Heteka ’utdragssäng av stålrör med metallnätsbotten’, kniga ’bok’, pillicigarett kan vara en cigarett med träholk av typen ”Klubb 77”, istvosjik ’hästdroska’, ’hyrkusk’, kalja ’öl’, ’svagdricka’, kuppila ’kafé’ av enklare slag, lafka ’butik’, botka ’finka’, ’häkte’, iddas i uppmaningar i betydelsen ’vill’, ’kan’, täckas ’inte skämmas’, ’nännas’, ’våga’. Betydelserna angivna enligt Finlandssvensk ordbok 2008, stavningen Cleves.

47.Londen 2001 s. 96 f. Uppfattningen att detta inte är ett äkta, men ett skickligt konstruerat stadsspråk delas av Zilliacus 1991 s. 144.

48.Om Diktonius sätt att skriva flerspråkigt och om hans syn på språk och språkvård, se Malmio 2011 och Tidigs 2014.

49.De sverigesvenska recensenternas åsikter refereras enligt Zilliacus 1991 s. 142 f; citaten är hämtade ur hans essä.

50.Kjell Westö f. 1961, se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000.

51.Samtidigt som Westös roman kom ut gav Kim Weckström ut Den sista sommaren, en bok vars språk också väckte mycket uppmärksamhet.

52.Westö 2003 och 2005. Se också Lindqvist 2004 där hon redogör för ett samtal med Westö.

53.Tiittula & Nuolijärvi 2013 s. 353.

54.Tiittula & Nuolijärvi 2013 s. 351 ff; Lilius 2001; Tallberg 2006 s. 15 f. Arja Tuomaris översättning till finska fick pris i Sverige av De Nios Samfund år 2001. Tallberg refererar en finskspråkig läsare som menar att Westös roman översatt till finska visar hur mycket finlandssvenskarna liknar de finskspråkiga samtidigt som det finns en liten skillnad som t.o.m. kan uppfattas som exotisk.

55.Tallberg 2006 s. 130–152.

56.Exemplen ur Tallberg som excerperat dem i romanen. Ordens i Sverige använda alternativ är ’kycklinglår’, ’studerande på första årskursen’, ’handfat’, ’kudde’, ’persianmössa’, ’toast’ och ’overall’.

57.Tallberg 2006 s. 161–165.

58.Tiittula & Nuolijärvi 2013 s. 316 ff.

59.Det svenska citatet finns i romanen på s. 68, det finska på s. 79.

60.Tiittula & Nuolijärvi 2013 s. 351 ff; Tallberg 2006 s. 55 f.

61.Citaten ur Tiittula & Nuolijärvi 2013 s. 352.

62.Tallberg 2006 s. 55 f, 318; Londen 2003 s. 318.

63.Resonemanget och exemplen är ur Lilius 2001 s. 64 f.

64.Tallberg 2006 s. 209.

65.Se Tiittula & Nuolijärvi 2013 s. 248–266.

66.De tre kommentatorer som här refereras har olika bakgrund: Christina Melin (senare Melin-Köpilä) har disputerat på en avhandling om finlandssvenska (1996). Olof Rubensson är utbildad modersmålslärare. Peter A. Sjögren är förlagsman med språkvetenskaplig utbildning och bred kännedom om såväl finlandssvenska som finlandssvensk litteratur.

67.Backlén är född 1952. Se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000; Melin 1989 s. 149–177. I den finska skolan undervisas i svenska som ett främmande språk på samma sätt som i engelska och eventuella andra språk.

68.Melin 1989 s. 150 f.

69.Kiva ’rolig’, ’trevlig’, ’kul’, sisu ’seg uthållighet’, ’kampvilja’, puli- förekommer som förled i puligubbe med betydelsen ’alkis’, ’fyllgubbe’.

70.Melin 1989 s. 150.

71.Melin 1989 s. 151 ff. Melin väljer att följa Nils Hasselmos terminologi i stället för att utgå från det vanligare begreppet interferens. Därigenom vill hon betona att de språkkontaktfenomen hon iakttar är kollektiva, att de inte enbart förklaras av interferens i författarens individuella språk. Distinktionen mellan det kollektiva och det individuella är riktig och viktig.

72.En dyna kan man ha som huvudkudde i Finland, men bara som soff- eller sittdyna i Sverige.

73.Exemplen ur Melin 1989 som noterat dem i romanerna Minnet av Michael (1975) och Den sista sommaren (1982).

74.Dessa och följande exempel är ur Melin 1989 s. 164 f. De är hämtade ur Minnet av Michael (1975), Den osynliga draken (1980) och Den sista sommaren (1982).

75.Melin 1989 s. 163. Melin föreslår förklarande fotnoter som en tänkbar lösning.

76.Melin 1989 s. 176.

77.Om Bo Carpelan, Walentin Chorell, Tove Jansson och Märta Tikkanen står att läsa i Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000. De hör till en äldre generation än t.ex. Backlén och Westö.

78.Rubensson 1987 s. 7–15. Hans genomgång berör längre utdrag ur de nämnda författarnas verk. De är alla representerade med mer än ett verk som har utkommit under perioden 1972–1982.

79.Om fenomenet, se af Hällström-Reijonen 2012.

80.Tandefelt behandlar samarbetet mellan författare och förlagsredaktör i kapitel 4 i denna volym.

81.Sjögren 1998 s. 111–120. Författarna är Claes Andersson, Johan Bargum, Bo Carpelan, Jörn Donner, Monica Fagerholm, Tua Forsström, Tove Jansson, Kjell Lindblad, Ulla-Lena Lundberg, Merete Mazzarella, Henrika Ringbom, Johannes Salminen, Lars Sund, Märta Tikkanen och Kjell Westö. Se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000. Författarna representerar olika 1900-talsgenerationer.

82.Om Lars Sund, se Finlands svenska litteraturhistoria, band 2, 2000.

83.Se Andersson 1989.

84.Exemplen på finlandismer hos Fagerholm hämtar Sjögren ur Underbara kvinnor vid vatten (1994).

85.Sjögren exemplifierar inte sitt resonemang, utan exemplen ur Sunds roman Lanthandlerskans son (1997) är valda av mig. Citaten finns på s. 328, 330 och 213.

86.Ann-Marie Ivars är professor emerita i nordiska språk och har själv en sydösterbottnisk dialekt som modersmål. Hon är författare till volym I:1 i denna bokserie. Colorado Avenue utkom 1991 (i Sverige 1992).

87.Citaten enligt Ivars (2000 s. 137, 138). Det första härstammar från en intervju med Sund i Arbetarbladet (7.11.1991), det andra från en intervju i Svenska Dagbladet (17.2.1992).

88.Sund experimenterade med språket redan i debutromanen Natten är ännu ung som utkom 1976. I romanen är det en ung pojke från Jakobstad som har ordet och berättelsen löper konsekvent på ”Jeppismål”. Det är fråga om ett ungdomligt stadsspråk där slang, dialekt och finska blandas.

89.Se t.ex. Folkmålsstudier 32 (1989). Jag har här valt att inte gå in på alla detaljer i Erikssons & Haapamäkis modell, utan förenklar resonemanget. Se Eriksson & Haapamäki 2010 och Eriksson 2012.

90.Modellen diskuteras kritiskt av Tidigs 2014 s. 22 f och Landqvist & Björklund 2014.

91.Eriksson & Haapamäki väljer att inte göra någon skillnad mellan lån (enstaka ord och fraser som eventuellt är grammatiskt anpassade till mottagarspråket) och kodväxling (längre sekvenser som inte är grammatiskt anpassade). De låter termen språkväxling täcka bägge fenomenen, vilket i det här sammanhanget är fullt tillräckligt.

92.Eriksson & Haapamäki beskriver den implicita språkväxlingen som latent och den explicita som manifest. Jag har här förenklat deras terminologi.

93.Ur Maskrosguden (2007) av Sabine Forsblom. Det första finska inslaget är Westergårds replik som riktas till vaktmästaren på en restaurang. Denne övertygas i hotfull ton om att W. är en nära vän till restaurangägaren och därför alltid måste beredas plats när han och hans vänner dyker upp. De två senare inslagen är vaktmästarens ödmjuka svar.

94.Ur Drakarna över Helsingfors av Kjell Westö (1996).

95.Ur Maskrosguden (2007) av Sabine Forsblom. Puku ’kostym’, lokero ’skåp’, ’box’, haalare ’overall’. Halare för overall är en vanlig finlandism.

96.Ur Drakarna över Helsingfors (1996) av Kjell Westö. Seko ’förvirrad’, kelaa ’fundera’, kommare ’kommunist’, biisi ’musikstycke’, paina ’sticka iväg’.

97.Lilius 1989 s. 121 ff. Lilius exemplifierar sitt resonemang med citat av K. A. Tavaststjerna, Allan Tallqvist, Anders Cleve, Kristina Björklund, Johan Bargum och Tom Paxal.

Litteratur

Andersson, Erik 1989: Språkmöte i finlandssvenska sjöfartsskildringar. FMS 32. S. 179–195.

Biografiskt lexikon för Finland, se Knif et al 2011.

Eriksson, Harriet 2012: Språkväxling i fyra svenskspråkiga samtidsromaner. Pro gradu-avhandling vid Åbo Akademi.

Eriksson, Harriet & Saara Haapamäki 2011: Att analysera flerspråkighet. I: Sinikka Niemi & Pirjo Söderholm (red.), Svenskan i Finland 12. Joensuu: University of Eastern Finland. S. 43–52.

Finlands svenska litteraturhistoria 2000, se Zilliacus & Ekman (red.) 2000.

Finlandssvensk ordbok 2000, se af Hällström-Reijonen & Reuter 2000.

Forsskåhl, Mona 2015: Finlandssvensk slang. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 47−78.

Hellberg, Staffan 1983: Satsens subjekt och textens. Färsk forsk 4. Göteborg: Institutet för nordiska språk. S. 29–82.

Hertzberg, Fredrik 2004: ”Och att brott mot den språkkonvention”. Den finlandssvenska modernismens språkbrott i sociohistorisk belysning. Språkbruk 1/2004.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2012: Finlandismer och språkvård från 1800-talet till i dag. Nordica Helsingiensia 28.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2015: En konstruktion som jag vet att intresserar. I: Caroline Sandström et al. (red.), Perspektiv på lexikografi, grammatik och språkpolitik i Norden. Institutet för de inhemska språkens webbpublikationer 39. Helsingfors. S. 271–288.

af Hällström-Reijonen, Charlotta & Mikael Reuter 2000: Finlandssvensk ordbok. Esbo: Schildt.

Ivars, Ann-Marie 2000: Colorado Avenue. Österbottnisk dialekt som språklig källa till en skönlitterär berättelse. I: Lennart Elmevik (red.), Dialekter och folkminnen. Hyllningsskrift till Maj Reinhammer den 17 maj 2000. Uppsala: Swedish Science Press. S. 137–143.

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Josephson, Olle 2003: Nya, realistiska samtal? Något om samtalsgrammatik i 2000-talets svenska skönlitteratur. I: Bengt Nordberg et al. (red.), Grammatik och samtal. Studier till minne av Mats Eriksson. Skrifter utgivna av institutionen för nordiska språk vid Uppsala universitet 63. S. 329–341.

Knif, Henrik et al. 2011: Biografiskt lexikon för Finland 3–4. SSLS 710:3–4. Helsingfors.

Landqvist, Hans & Siv Björklund 2014: Att analysera flerspråkighet och språkväxling i skönlitteratur på svenska: förslag till analys av kontextuella komponenter. I: Demokratia, Demokrati, Democracy, Demokratie. VAKKI-symposiumi XXXIV 13.−14.2.2014. VAKKI Publications 3. Vasa. S. 122−133.

Lilius, Pirkko 1989: Om språkval i den finlandssvenska litteraturen. FMS 32. S. 111–128.

Lilius, Pirkko 2001: Litterärt talspråk i original och översättning. FMS 40. S. 55–72.

Liljestrand, Birger 1982: Tal i prosa. Forskningsöversikt. Meddelanden från institutionen för nordiska språk vid Umeå universitet 21.

Liljestrand, Birger 1998: Språket i Jarl Hemmers prosa. FMS 38. S. 33–74.

Lindqvist, Marit 2004: ”Språk får inte bli en sanitetsteknisk fråga”. Om språkgranskning av finlandssvensk skönlitteratur. Språkbruk 3/2004. S. 12–15.

Lindström, Jan & Camilla Wide 2015: Finlandssvenskt samtalsspråk. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 91−126.

Loman, Bengt 1980: Högspråk och lågspråk i finlandssvensk prosadiktning. I: Inge Jonsson (red.), Språken i vårt språk. Språkstudier samlade av Inge Jonsson och utgivna av Svenska Akademien. Stockholm: PAN/Norstedt. S. 119–139.

Londen, Anne-Marie 1989: Litterärt talspråk. Studier i Runar Schildts berättarteknik med särskild hänsyn till dialogen. Humanistiska avhandlingar 3. SSLS 557. Helsingfors.

Londen, Anne-Marie 2001: Det helsingforsiska idiomet i Anders Cleves novellsamling Gatstenar. I: Marianne Blomqvist, Mirja Saari & Peter Slotte (red.), Våra språk i tid och rum. Festskrift till Ann-Marie Ivars. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:21. S. 82–98.

Londen, Anne-Marie 2003: Kjell Westö och dialogen. I: Bengt Nordberg (red.), Grammatik och samtal. Studier till minnet av Mats Eriksson. Skrifter utgivna av institutionen för nordiska språk vid Uppsala universitet 63.

Malmio, Kristina 2011: Arma lasseliten med kluven tunga. Elmer Diktonius och den tvåspråkigas identitet. I: Heidi Grönstrand & Kristina Malmio (red.), Både och, sekä että. Om flerspråkighet. Monikielisyydestä. Helsingfors: Schildt.

Melin, Christina 1989: Marianne Backlén – författare på två språk. FMS 32. S. 149–177.

Nordman, Marianne 1981: Stil och struktur i Jarl Hemmers En man och hans samvete. Meddelanden från Stiftelsens för Åbo Akademi forskningsinstitut 63.

Nordman, Marianne 2013: Allting är en spegling. Jarl Hemmers poesi och prosa i språkligt återsken. Skrifter utgivna av Svensk-Österbottniska Samfundet 71. Vasa.

Nyholm, Leif 1998: Finlandssvensk slang och rikssvensk. FMS 38. S. 75–109.

Ny Tid 10.9 och 22.9.2010.

Paunonen, Heikki 2015: Svenska i finsk Stadislang. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 79–90.

Pedersen, Ulla 1999: Förlåt … Anteeksi! Om språkmöten i några finlandssvenska barnböcker. Svenskans Beskrivning 23. Lund University Press. S. 336–345.

Reuter, Mikael 2015: Finlandssvenskt uttal. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 19–34.

Rubenson, Olof 1987: Finländska inslag i finlandssvensk skönlitteratur. Språkbruk 2/1987. S. 7–15.

Sjögren, Peter 1998: Finlandssvensk litteratur: en förlagspolitisk fråga. FMS 38. S. 111–120.

Språkbanken vid Göteborgs universitet: http://spraakbanken.gu.se/korp.

Tallberg, Manuela 2006: Drakarna över Helsingfors. Leijat Helsingin yllä. Globala och lokala strategier vid översättning av en finlandssvensk och tvåspråkig verklighet. Opublicerad licentiatavhandling vid Helsingfors universitet.

Thelander, Mats 1970: Fiktionsprosa och sakprosa. Jämförande stilanalys med kvantitativ metod. Ord och stil 3. Lund: Studentlitteratur.

Thylin-Klaus, Jennica 2012: ”Den finländska svenskan” 1860–1920. Tidig svensk språkplanering i Finland ur ett idéhistoriskt perspektiv. Åbo Akademi.

Tidigs, Julia 2014: Att skriva sig över språkgränserna. Flerspråkighet i Jac. Ahrenbergs och Elmer Diktonius prosa. Åbo Akademis förlag.

Tiittula, Liisa & Pirkko Nuolijärvi 2013: Puheen illuusio suomenkielisessä kaunokirjallisuudessa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1401. Helsinki.

Westö, Kjell 2003: Snön faller och vi sputnikar med den. I: Pia Forssell & John Strömberg (red.), Historiska och litteraturhistoriska studier 78. SSLS 650. Helsingfors. S. 219–248.

Westö, Kjell 2005: Vi måste vara egensinniga, bråkiga och öppna! Språkbruk 1/2005. S. 13–15.

Zilliacus, Clas 1991: Efterord. I: Anders Cleve, Gatstenar. Helsingfors: Söderström. S. 141–145.

Zilliacus, Clas & Michel Ekman (red.) 2000: Finlands svenska litteraturhistoria. Andra delen. 1900-talet. Uppslagsdel. Helsingfors: SLS.

4

Marika Tandefelt

Författaren, förläggaren
och språket

Kring sekelskiftet 1900 motiverades det språkvetenskapliga intresset för skönlitteraturen av en strävan efter att hitta och beskriva finlandssvenska särdrag. Syftet var alltså deskriptivt, men blev rätt fort också normativt. Författarna ålades ett ansvar för språket, och idealet var ett språk som inte bröt mot den för svenskan i Sverige och Finland gemensamma skriftspråksnormen. De finlandssvenska författarna skulle skriva ett språk som också förlagen i Sverige, med tanke på sina läsare, kunde acceptera.¹ Detta s.k. förlagsargument har alltså framförts i mer än ett sekel, även om det inte längre formuleras som ett krav, utan snarare som en upptakt till diskussion. Det är sannolikt inte språkbruket som är anledningen till att den finlandssvenska litteraturen inte riktigt vill nå läsare i Sverige, utan orsakerna är snarare litteraturpolitiska och litteratursociologiska.²

I föregående kapitel presenterades några språkvetenskapliga studier av ett antal finlandssvenska författarskap. Studierna genomfördes under senare delen av 1900-talet och i början av 2000-talet, varför de perspektiv som forskarna anlade låg långt ifrån det tidiga 1900-talets språkvårdsperspektiv. En ökad kunskap om språkets variation i både tal och skrift, samt skriftspråkets informalisering under det sena 1900-talet, har styrt in språkforskningen på nya banor, samtidigt som språkvården har riktat in sig på andra typer av texter än de skönlitterära.

De forskare vars arbeten refererades var bl.a. inriktade på att beskriva när, hur och varför finlandssvenska författare återger en flerspråkig verklighet, där finlandssvenskt standardspråk och dialekter, slang och ungdomsspråk samt finska och andra språk samexisterar. När t.ex. talspråk ska återges behöver texten också vara begriplig för en läsare som inte känner till det finlandssvenska vardagsspråket eller städernas slang, som inte behärskar finska eller saknar personlig erfarenhet av en finlandssvensk dialekt. Inte bara läsare i Sverige utan också i Finland kan stöta på läshinder. Här kommer förläggaren in i bilden, och de samtal som förs mellan författare och förlagsredaktör handlar också om språket.

Detta kapitel fokuserar på förhållandet mellan författare och förlag och då uttryckligen på de diskussioner som förs kring språket. I följande avsnitt (4.1) ges en bakgrund till traditionen av språkgranskning av finlandssvenska författares texter. Avsnittet därpå (4.2) handlar om hur förlag i Holland och Belgien å ena sidan och i Sverige och Finland å andra sidan tar sig an manus skrivna på nederländska i Belgien respektive svenska i Finland. Utgångspunkterna för belgiska och finlandssvenska författare är inte identiska, men den refererade studiens komparativa upplägg belyser den finlandssvenska skönlitteraturen från ett annat håll. Nederländskan liksom svenskan är pluricentriska språk, och huruvida detta får synas i skönlitteratur på dessa språk är den gemensamma frågan. Det sista avsnittet (4.3) bygger på en rundfråga bland ett antal finlandssvenska skönlitterära författare och deras förlag. Frågorna som ställdes gällde författarnas erfarenheter av samarbetet med förlagsredaktörerna i fråga om den språkliga utformningen av deras manuskript. Hur ser man i dag på det finlandssvenska i skönlitteraturen? Är finlandssvenskan en resurs att skickligt utnyttja eller en black om foten för förlagets språkexpertis att avlägsna?

4.1 Språkputs av manus

Att manuskript som lämnas in till ett förlag prövas och gås igenom inte bara innehållsmässigt utan också språkligt är självklart i alla professionella sammanhang. Detta är inte något som endast förekommer i den finlandssvenska förlagsvärlden, och det är inte heller fråga om något modernt påfund. Någon typ av språkgranskning gäller alla slag av manuskript, inte endast skönlitterära arbeten. Manus ses över oavsett om det handlar om översättningar eller originaltexter och oavsett om författaren skriver på sitt modersmål eller inte. Men skönlitteraturen ställer särskilda krav på förlagets hantering av manus.³

Manus lämnas in av såväl etablerade författare som nybörjare, och det läses av förlaget som bedömer om det är värt att arbeta vidare med det. Om manuset anses intressant inleder en förlagsredaktör ett samarbete med författaren för att göra det klart för tryckning. Detta innebär författarens omarbetning(ar) av texten, förlagets språkgranskning, ombrytning och korrekturläsning. Detta är så att säga typfallet.⁴ Vilka resurser – tid, pengar och kunskaper – ett förlag i verkligheten kan lägga ned på arbetet med en bok och på samarbetet med författaren varierar.

Personer som lämnar in manus har förstås olika utgångslägen t.ex. vad gäller skriverfarenhet, men också skribentens sociala bakgrund och beläsenhet spelar roll. Man kan tala om den långa vägens respektive den korta vägens författarskap. I dagens samhälle, där alla har flera år av skolgång och ofta vidareutbildning, kanske någon skrivarkurs bakom sig, är det svårt att föreställa sig vilken möda skribenter utan ordentlig skolgång en gång har haft att formulera sig för att bli tagna på allvar.⁵

Att skrivovana författares texter behöver gås igenom, kommenteras och korrigeras språkligt är begripligt. Att även erfarna och välutbildade skribenter har utsatts för till och med omfattande ”kriarättning” från de finlandssvenska förlagens sida kräver däremot en kommentar.

I början av förra seklet var flera finlandssvenska författares produktion föremål för grundlig språkgranskning av ibland klåfingriga språkgranskare och lektörer. Syftet var att befria deras texter från varje spår av finländsk svenska. Startskottet till denna verksamhet avlossades av Hugo Bergroth, och bl.a. K. A. Tavaststjernas och Jac. Ahrenbergs arbeten nagelfors hårt i början av 1900-talet.⁶

Bergroth motiverade sin puristiska hållning till skönlitteraturen med att den finlandssvenska litteraturen inte får bli alltför svår att förstå i Sverige. Men förutom detta begriplighetsargument använde han också ett estetiskt: ”Örat stötes, det estetiska intrycket försvagas, och svårigheten att sprida finländsk litteratur i Sverige blir allt större.” Lösningen på detta är, enligt Bergroth, att den finlandssvenska författaren måste lära sig skriva högsvenska (som i dag kallas standardsvenska, i Finland ibland allmänsvenska). Språkgranskning som utförs av andra kan förvanska innehållet och fördunkla författarens intentioner, menade Bergroth.⁷

Bergroths stora verk Finlandssvenska (1917, 2 uppl. 1928) lades till grund för den språkrensning som tycks ha bedrivits i någon utsträckning fram till senare delen av 1900-talet. Speciellt när den tillämpades på skönlitteraturen gjorde den, precis som Bergroth hade befarat, ibland skada. Skadan drabbade också språkvården i sig. Bilden av språkvårdaren och språkgranskaren som den som rensar bort mer än ogräsen i rabatten är inte helt utplånad, och den kan inverka på samarbetet mellan en författare och en förlagsredaktör eller språkgranskare.

I dag talar vi inte om språkrensning utan om språkgranskning, men medvetenheten om att en finlandssvensk skribents text kan innehålla avvikelser från den gemensamma svenska skriftnormen finns kvar. Dessa avvikelser – de finlandssvenska särdragen – måste man förhålla sig till på något sätt både som författare och förläggare.

Det är viktigt att minnas att språkgranskning av en finlandssvensk text innebär något annat och mer än genomgången av en sverigesvensk text. Förlagsredaktörens eller språkgranskarens påpekanden gäller inte bara sådant som grammatikaliska fel eller stilistiska otympligheter; de gäller också valet mellan finlandssvenska uttryckssätt och uttryck som används mer allmänt på svenska. Sedan är det upp till författaren själv att välja om ett finlandssvenskt inslag tillför texten något extra eller inte.

Den professionella språkvården ser det inte längre som sin uppgift att retuschera skönlitterära verk.⁸ Författaren åläggs inte att agera språkmodell. Ingen kompromisslös utrensning av spåren av en finlandssvensk författares personliga språk (idiolekt) förekommer längre i dag. Diskussionen om ”rätt” och ”fel” som har förts sedan tidigt 1900-tal har kraftigt tonats ned när det gäller skönlitteraturen. Rätt och fel kan egentligen bara gälla stavningen; annars handlar det närmast om en skala mellan bättre och sämre.⁹

Vad krävs av en förlagsredaktör som har uppgiften att stödja en författare med kommentarer och förslag? En erfaren förlagsredaktör – Sara Ehnholm Hielm – beskriver sitt yrke och sin uppgift så här:

Det är ett underligt jobb och ett av de roligaste, något jag gjort i tolv år utan att ens själv riktigt veta hur. Det finns ingen yrkesinriktad utbildning, nästan inga böcker i ämnet, ingen teori. Alla utövar det på eget vis. Fackförbundet definierar arbetsuppgiften som ”produktionen av böcker från manusidé till färdig bok”, med tonvikt på det byråkratiskt formulerade ”utveckling och samordning av författarkontakter”. Det är ett jobb som innefattar allt från att rätta i en text (språkfel, mellanslag, grammatik) till att investera tro och hängivelse i en författare, i en berättelse, i vad litteratur är, bör och kan vara.¹⁰

Förlagsredaktörens beskrivning kan kompletteras av språkgranskarens, som här representeras av Helena Solstrand-Pipping. Enligt henne krävs följande av den som arbetar med andras texter, särskilt med skönlitterära manus:

Av språkgranskaren krävs förutom mycket god språklig allmänbildning även respekt för författarens särprägel, så att inte rödpennan går över sådant som får sin motivering i sammanhanget. Språkgranskning av skönlitteratur är inte kriarättande och skönlitteraturens uppgift är inte att ge en högspråksmodell utan snarast att spegla en språklig rikt differentierad verklighet.

[…] en av språkgranskarens viktigaste uppgifter: att vara den som påpekar de språkliga konstigheterna för författaren så att han kan ta ställning till om just den här finlandismen är omistlig för den konstnärliga helheten eller om den kunde ersättas med sin allmänsvenskt begripliga motsvarighet. Däremot anser jag inte att ansvaret för språkdräkten ligger hos förlaget eller hos språkgranskaren. Det ansvaret kan inte ligga någon annanstans än hos författaren själv. Författarens egen ambition och yrkesstolthet måste ge utslag i intresse för språket, hans egentliga arbetsredskap. Språkgranskningen har i skönlitterära sammanhang trots allt mest en rådgivande funktion.¹¹

4.2 Pluricentriska språk och förlagspolicy

Böcker som ges ut på svenska i Finland har potentiella läsare i Sverige, och när en finlandssvensk författares formuleringar diskuteras på förlaget berörs bl.a. skillnader mellan svenskan här och svenskan där. På samma sätt har böcker som ges ut på nederländska i Belgien potentiella läsare i Nederländerna, och skillnader mellan de två nationella varieteterna påtalas. I bägge fallen tänker man på om en större läsekrets i grannlandet kan förstå allt i texten. Svenskan i böcker utgivna i Sverige, och nederländskan i böcker utgivna i Nederländerna, blir givetvis också föremål för förlagens granskning, men då diskuterar man inte i hur hög grad språket begrips av läsare i grannländerna. Den här asymmetriska situationen har intresserat några belgiska språkforskare som i slutet av 1900-talet genomförde en systematisk studie bland förlag i Belgien, Nederländerna, Sverige och Finland.¹²

Utgångspunkten för undersökningen var att både svenska och nederländska är pluricentriska språk. Att flera språk förekommer i de flesta länder är välbekant. Mer sällan tänker man på att många språk används i mer än ett land. Förutom nederländskan och svenskan talas t.ex. engelska, tyska, franska och spanska i flera länder. Ett pluricentriskt språk uppträder i olika varieteter – s.k. natiolekter – i olika länder. Finlandssvenska särdrag finns i svenskan i Finland och nederländska (flamländska) särdrag i språket i Belgien osv.¹³ Natiolekterna är intressanta ur en språkvetenskaplig synvinkel, men beskrivningen ska gärna kompletteras med kunskap om hur språkbrukarna själva värderar sin varietet och grannens. Det handlar om den makt eller status som förknippas med respektive natiolekt och om dess betydelse för talarnas identitet.

De belgiska forskarna räknar upp vad det är som gör att nederländskan och svenskan är intressanta som jämförelseobjekt. De nämner först att bägge språken används i grannländer med starka historiska band. Den geografiska närheten gör att språkbrukarna i respektive land har lätt att hålla sig à jour med språk, kultur och samhälle hos grannen. Till detta kommer att både Finland och Belgien är officiellt tvåspråkiga länder. Nederländskan i Belgien påverkas av franskan, svenskan i Finland av finskan. Forskarna påpekar också att natiolekterna i Belgien och Finland utmärks av dialektala drag, och att dialekterna har en större vitalitet än de har i Nederländerna respektive Sverige.

Här tar likheterna slut. En påfallande skillnad mellan nederländskan i Belgien och svenskan i Finland gäller antalet talare. Antalet nederländsktalande belgare uppgår till drygt 6 miljoner, antalet finlandssvenskar (300 000) är obetydligt i jämförelse.¹⁴ I fråga om samhällelig position skiljer sig finlandssvenskan dock från den belgiska nederländskan, särskilt ur ett historiskt perspektiv. Den flamländska befolkningens sociala position har historiskt sett varit underlägsen den fransktalande befolkningens i Belgien. Svenskan i Finland har däremot en i hög grad likvärdig position med finskan och knyter an såväl till Sverige som till stora delar av Norden. Finskan, som är huvudspråk i Finland, har officiell status endast i Finland, medan franskan i Belgien är ett internationellt språk med officiell status i flera länder.

Marknaden för förlag verksamma i Sverige och Finland, respektive i Nederländerna och Belgien, är alltså inte endast nationell, utan den täcker hela det svenska respektive det nederländska språkområdet. Läsarna kan representera såväl den dominerande natiolekten (nederländskan i Nederländerna och svenskan i Sverige) som den dominerade natiolekten (den flamländska nederländskan och finlandssvenskan).

Den belgiska undersökningen gällde förlagens marknadsföring och språkpolitik samt deras språkgranskning och attityder till särdrag som avviker från den dominerande natiolekten. Forskarna studerade bl.a. förlagens gränsöverskridande marknadsföring och försäljning.

Utgivningen av litteratur på nederländska domineras också i Belgien av förlagen i Nederländerna. Det är med andra ord en mycket liten andel flamländsk litteratur utgiven i Belgien som har en marknad även i Nederländerna. De flamländska förlagen är underlägsna sina konkurrenter i grannlandet. De belgiska förlagens representanter menar att den flamländska litteraturen inte heller uppmärksammas i medierna i Nederländerna. Det är endast mycket framgångsrika flamländska författare som blir omtalade i Nederländerna, och de har ofta kontrakt med förlag i grannlandet, inte med förlag i hemlandet.

I Sverige är förlagens marknadsföring helt inriktad på läsarna i det egna landet. Den finlandssvenska marknaden är liten, och man når den rätt enkelt genom att de finlandssvenska förlagen tar delupplagor av svensk litteratur. För finlandssvenska förlag är aktiv marknadsföring och synlighet i grannlandet däremot mycket viktiga. Det är i Sverige de många läsarna finns. Precis som i fråga om erkända flamländska författare som blir lästa i Nederländerna är det i första hand framgångsrika finlandssvenska författare som når en publik i Sverige.

Förlagens representanter tillfrågades också om hur de hanterar författarnas språk, dvs. närmast hur de förhåller sig till författare som skriver på nederländska i Belgien respektive svenska i Finland. Det visade sig att förlag i både Nederländerna och Belgien följer den nederlands-nederländska normen. Forskarna menar att det är ekonomiska intressen som ligger bakom detta. De flamländska förlagen i Belgien behöver marknaden i Nederländerna, och de vill inte riskera en sämre försäljning på grund av läsarnas eventuella språkliga problem. Belgien-nederländska ord och uttryck stryks, utom i dialogerna. Barnlitteratur genomgår en särskilt noggrann granskning. Man väljer den språknorm som har den högsta statusen i hela språkområdet, vilket betyder att det är den nederlands-nederländska normen som gäller. Argumentet att barn kan behöva möta ett språk att känna igen sig i uppmärksammas inte.

I Sverige har de svenska förlagsrepresentanterna, enligt forskarna, svårt att förstå frågan om valet av skriftnorm. Förlagen köper in delupplagor där språket redan har granskats av det finländska förlaget. Språket förblir alltså oförändrat. I de fall då det svenska förlaget kommer in tidigare i produktionen kan sverigesvenska förlagsredaktörer anlägga synpunkter på språket. Man är inte särskilt krävande, och det är författaren som tar det slutgiltiga beslutet.

De svenska förlagen förefaller att ha en tolerantare attityd till finlandssvenskan än vad de nederländska och flamländska förlagen har till nederländskan i Belgien. En intressant skillnad i fråga om språkpolicy gäller barnböckerna: i Finland anser man det vara viktigt att läsarna av barnlitteratur får möta ett finlandssvenskt språk som de känner igen.

”Språktvätten” av belgiska särdrag är hård. Förlagsredaktören har i uppdrag att markera allt som låter icke-normenligt, och författarna ombeds skriva om sin text, ibland helt och hållet. Samtidigt menar forskarna att framgångsrika belgiska författare, som fått kontrakt med nederländska förlag, påfallande ofta använder ett flamländskt språkbruk. Deras språk åtgärdas alltså inte eller åtgärdas betydligt mindre än andras, och deras böcker läses av många i bägge länderna. Forskarna drar slutsatsen att språkrensningen i första hand beror på en negativ attityd till den belgiska natiolekten, inte på verkliga förståelseproblem hos läsarna.

På de finlandssvenska förlagen är det i regel finlandssvenskar som arbetar som förlagsredaktörer och språkgranskare. De regler de har att följa är inte rigorösa. Enligt förlagens representanter behöver inte allt som är finlandssvenskt ersättas med något mer allmänt gångbart. Ord som inte har någon motsvarighet i sverigesvenskan får stå kvar, medan från finskan översatta uttryck gärna byts ut. Finlandssvenska böcker blir sålda, lånade och lästa i Sverige. Forskarna konstaterar att finlandssvenska inte innebär problem för sverigesvenska läsare.

Den belgiska natiolekten har en svag position i skönlitteraturen, medan den finländska natiolekten står betydligt starkare. Den finlandssvenska litteraturen får bevara sitt eget tonfall, visa upp sin egen nationella identitet. Här menar forskarna att skillnaden i språkpolicy är stor. Vad gäller sättet på vilket de nederländska och sverigesvenska förlagsrepresentanterna ser på de dominerade natiolekterna finns däremot likheter. Flamländskan kan beskrivas som ”charmig” och ”exotisk”, finlandssvenskan kallas ”konstig”, ”ålderdomlig” och ”dialektal”. Man anar att det endast är den dominerande natiolekten som är ”normal”.

4.3 Om samarbetet mellan författare och förlag

Våren 2014 besvarade nästan 30 finlandssvenska författare ett knappt dussin frågor om sin erfarenhet av samarbetet mellan författare och förlag, speciellt i fråga om språkbehandlingen. Närmare 60 författare hade kontaktats via e-post, så ungefär hälften hade tagit sig tid att svara, långt eller kort, på frågorna.

Frågorna sändes till ett handplockat antal medlemmar av Finlands svenska författareförening. Avsikten var att åstadkomma ett sampel av professionellt verksamma författare representativt fördelade på kön, hemort och ålder. Mottagarna företrädde främst prosan (både för vuxna och för yngre läsare), men några har också skrivit prosapoesi, drama och poesi. Eftersom detta kapitel är ett slags pendang till kapitel 3 ligger fokus här på prosan.¹⁵ ”Poeter verkar ha större friheter”, och det är mer sällan en förlagsredaktör kommenterar poesi än prosa.

De författare vilkas svar ligger till grund för detta avsnitt kommer att förbli anonyma. Citat ur svaren förses alltså inte med någon uppgift om källan. Svaren är i de flesta fall skrivna spontant, tänkta för en läsares ögon, dvs. för mig personligen.¹⁶

Parallellt med enkäten till författarna kontaktades också åtta förlag som ger ut finlandssvensk skönlitteratur. Svar erhölls av två: ett större och ett medelstort. Jag kommer att väva in de svar jag har fått av förlagsredaktörerna i redogörelsen för författarnas synpunkter, dock utan att nämna förlaget. De språkgranskare som vissa förlag anlitar för skönlitterära manus har jag inte haft kontakt med, men de nämns ofta av författarna.¹⁷

De frågor som ställdes kan sägas vara härledda ur de frågeställningar som presenterades i föregående kapitel. De handlade t.ex. om hur en författare och en förlagsredaktör kan tänkas resonera kring inslag av talspråk, dialekt, slang eller finska och andra språk. Förekomsten av finlandssvenska ord och uttryck berördes också samt balansen mellan autenticitet och begriplighet. Skillnaden mellan medvetna normbrott och omedvetna misstag, förmågan och viljan att kommentera ett språkbruk som sticker ut togs också upp. Resonerar förlaget och författaren på ett annat sätt om den tänkta boken ska komma ut i Sverige eller om läsarna inte är vuxna utan barn och ungdomar? Exempel på ord och uttryck som har diskuterats, kanske ifrågasatts, i Finland eller i Sverige efterlystes också. När ändrar man till ett mer standardspråkligt uttryck och när låter man bli? Många av de författare som har besvarat frågorna har varit verksamma en längre tid. De kan därför också reflektera över om de själva – liksom förlagsredaktörerna och språkgranskarna – i dag är striktare eller liberalare i språkfrågor jämfört med tidigare.

4.3.1 Vid sidan av skriftspråksnormen

Frågan om användningen av talspråk – när och var ett talat vardagsspråk är tänkbart i skrift – besvarades av de flesta på ett snarlikt sätt. Att vid behov antyda talspråk, uttryckligen i repliker, uppfattades inte som speciellt anmärkningsvärt. Att inte alls använda vardagsprosa går emellertid också bra. Några författare med en längre karriär bakom sig svarar att de har använt mera talspråk i tidigare verk än vad de gör i dag, andra att de fortfarande håller fast vid sin ursprungliga talspråksnära stil:

Jag använde nog mer talspråklighet i de relaterande partierna när jag var yngre. Jag har nu landat i en stil som är litterär utan att vara överlitterär.

Numera strävar jag alltmer till att skriva ”normalprosa” (sig och mig och sade och lade) […].

Talspråket som annat språk beror ju på vem som snackar och vilken klass/miljö personen representerar. Man måste ju alltid hålla sej till den miljö [man skriver om] och hur människor snackar.

Jag har ofta använt talspråk och struntat i skiljetecken och kommaregler […].

Frågan var inte så specifikt formulerad att den skulle ha berört den konkreta utformningen av talspråket, dvs. det som i föregående kapitel kallas talimitation. Några författare är ändå inne på detta.

[…] men själv är jag allergisk mot ord som int, sku, etc. även om jag själv använder mig av dylika i vardagligt tal. Men det ser inte bra ut, det stör läsningen.

Själv strävar jag efter att göra vissa markeringar men i övrigt använda ett tämligen normalt språk.

Personligen tycker jag att talspråk främst hör hemma i repliker, om alls, i en skönlitterär text. Vardagsspråk blir annars lätt mera av ett kåseri.

Förekomsten av talspråk – antytt eller markerat genom ordval och kanske i någon mån genom stavningen – är inte längre den intressanta fråga som den någon gång var när författarna började experimentera med olika sätt att karaktärisera gestalter och lokalisera språket. En yngre författare sammanfattar sitt förhållningssätt så här:

Jag är själv en författare som inte intresserar mig för det talspråkliga som något genomgående grepp, jag tycker den stilen känns ganska beprövad och passé just nu. Men i repliker kan man gärna närma sig det talspråkliga, dialekterna och slangen, det tycker jag bara är bra. Men själv föredrar jag i alla hänseenden stilistiska antydningar framom något försök till transkribering.

Hur förlagen förhåller sig till talspråk i manus går det inte att säga något generellt om utgående från förlagssidans få svar. Svaren antyder ändå att talspråk i första hand hör hemma i replikerna, och att alla slags avvikelser från skriftspråket ska vara motiverade och behöver diskuteras. Att författaren får sista ordet är dock klart i detta fall som i andra.

Det är egentligen konstruerat att separera användningen av talspråk från inslag av dialekt eller slang. Det handlar ju i samtliga fall om att använda uttrycksmedel som ligger vid sidan av skriftnormen och som därför sticker ut i en text. Både dialekt och slang används för att skildra såväl personer som miljöer. Lån från andra språk behöver förstås inte uppfattas som talspråkliga, men till exempel lån från finskan har en stark koppling till hur samtal förs i en tvåspråkig, särskilt finskdominerad, miljö.

Så här kan man resonera då man vill visa att berättelsen utspelar sig i en miljö där inte alla personer i alla situationer talar bokens huvudspråk, svenska. Och så här kan man tänka sig att hjälpa den icke-finskkunniga läsaren på traven:

Jag har själv arbetat som […] och alla mina kolleger där talade finska. Det var helt enkelt omöjligt för mig att låta dem tala svenska i denna rätt långt självbiografiska novell. Och att skriva ”sade E. på finska” skulle ha blivit klumpigt. […] Jag tyckte själv att de [finska replikerna] fungerade som effekter och att novellen ändå var fullt begriplig för en person som inte behärskade finska.

Jag tycker i alla fall att om man vill gestalta en tvåspråkig verklighet måste man låta finskan synas på något sätt. Jag har ofta valt att sätta in enskilda hela meningar på finska som sedan antingen förklaras eller inte förklaras i den följande texten.

Lite grann har finskan diskuterats, men nog accepterats i mina texter. Bl.a. har jag själv någon gång insisterat på asterisk och översättning nere på sidan. I en av mina böcker finns ett visst inslag av österbottnisk dialekt i replikerna, det accepterades utan vidare.

Men man kan också avstå helt från att skildra miljöns och karaktärernas eventuella tvåspråkighet och låta läsaren utgående från sin erfarenhet fylla i det som inte skrivs ut:

Det här med olika språk och signalering av språkbyte funderade jag mycket på när jag skrev […] eftersom det är absurt att tänka sig att alla i romanen skulle tala svenska och bara ibland finska. Alltså lämnade jag det till läsaren att räkna ut vem som talade vilket språk, ifall det överhuvudtaget intresserade någon.

Man kan räkna med att de flesta finlandssvenska läsare behärskar finska i en sådan utsträckning att inslag på finska inte bereder dem större svårigheter. Om man vill nå sverigesvenska läsare måste man däremot se till så att läsningen löper trots korta, eller längre, inslag på finska. Det här är författarna och förlagen förstås medvetna om. Att bedöma om inslag av dialekt också kräver något slags omtanke om läsaren – i Finland och i Sverige – är svårare. I ett av citaten ovan nämner författaren att inslagen av österbottnisk dialekt i replikerna inte föranledde någon diskussion med förlaget; de accepterades direkt. Kanske handlade det då om dialektdrag som snarare är regionala än snävt lokala? Eller som till och med är mer allmänt finlandssvenska än så?

De finlandssvenska dialekterna är fullt levande på många håll i Svenskfinland. Inslag av dialekt i en text har alltså inte nödvändigtvis att göra med tiden, utan snarare med det sociala rummet. Det behöver inte handla om en historisk skildring för att dialekt vid sidan av s.k. högspråk ska kunna bli aktuell t.ex. i samtal. Också i en modern miljö – fiktiv eller reell – kan dialekt förekomma vid sidan av andra sociala varieteter. En människas sätt att tala – hennes personliga bruk av såväl dialekt som sociolekt – placerar henne i en viss landsända eller i en viss social miljö. Det här är författarna medvetna om och utnyttjar.

Särskilt i romanerna med historisk bakgrund, använder jag ofta dialektord i replikerna men också normalprosans talspråk, beroende på om det är en torpare som talar eller en präst.

Jag har använt dialektala uttryck främst i repliker mellan personer som representerar en viss samhällsklass eller en viss miljö.

Att det inte behöver vara – helst inte ska vara – fråga om något slags trogen återgivning av dialektalt tal tycks författarna anse. Man föredrar att signalera dialekt eller sociolekt med diskreta medel.

[…] jag använde mycket västnyländsk dialekt i replikerna. Förlagsredaktören […] påpekade att texten blev mera svårläst så, och jag upptäckte första gången hur man i stället kunde använda markeringar i texten.

Det är väldigt svårt att skriva trovärdig dialekt som ser bra ut. En dialekt ska helst höras för att fungera. […] men att försöka stava rätt på närpesiska eller någon annan dialekt skulle aldrig falla mig in.

[…] intresserar mig mera för hur man kan t.ex. markera en dialekt eller ett ålderdomligt språk utan att man strävar till någon form av autentiskt språkbruk.

Slang är också ett lokalt språk på samma sätt som dialekten, och även den kan vara svårbegriplig för utomstående. En av författarna konstaterar att hen inte tidigare förstod vilket läshinder det rikliga bruket av slang och lokal sociolekt måste ha inneburit för läsare av hens tidiga böcker. Nu har hen ”dragit ned på slangen och sociolekterna” och strör ”in slangen med lättare hand”. En annan författare resonerar så här:

Finlandssvensk slang är tämligen obegriplig för utomstående, och skiljer sig dessutom mellan olika regioner. Helsingforsslang med sitt starka inflytande från finskan förstås säkert lättare av finskspråkiga, medan de i motsvarande grad antagligen skulle ha svårt för Jeppisslang [Jakobstadsslang], vilken i sin tur kanske förstås lättare av en (riks-)svenskspråkig. Slang ser jag överhuvudtaget som alltför ortsspecifik för att vara användbar (åtminstone utan förklaringar, fotnoter etc.). Men klart är att autenticiteten kan bli lidande om alla involverade presenteras talande någon form av hög- eller standardsvenska.

Här närmar vi oss frågan om autenticitet och begriplighet. Autenticiteten behöver förstås inte vara relevant alls om författaren skildrar en värld som bara existerar i hans eller hennes fantasi och som läsaren delar. Om avsikten däremot är att skildra en miljö som finns, eller som skulle kunna finnas, blir balansen mellan en språkligt trovärdig skildring och läsarens möjlighet att begripa texten relevant. En utomstående läsare ska också kunna ta berättelsen till sig.

Som författare kan man lägga ansvaret på läsaren och lita på dennas erfarenhet och vilja att begripa. Då är författaren i första hand trogen den miljö hen vill skildra, och resultatet blir en hög grad av autenticitet:

Jag beskriver den miljö jag behärskar och ser allting i en så äkta ren spegel som möjligt.

Andra författare resonerar annorlunda eller är helt enkelt inte ute efter att åstadkomma en naturtrogen skildring. Men berättelsen har sitt ”specifika språk” och det gäller att hitta och använda det.

Förstås grubblar man på det – författaren för att hon vill skapa en levande och trovärdig text där språket smälter ihop med berättelsen, och förlagsredaktören kanske något mer ur säljbarhetssynvinkel.

Stilistik snarare än naturalism är vad jag intresserar mig för, och just begriplighet har aldrig varit på agendan.

Jag ser världen innanför pärmarna som den värld där allt ska vara trovärdigt, oberoende av hur det ser ut i andra världar.

Att vara både trovärdig och begriplig är egentligen en ekvation där ”det autentiska, det konstnärliga och det informativa” ska fungera tillsammans och där helheten som uppstår ”inte får verka iögonenfallande eller konstruerad”. Hur ekvationen ska lösas, om författaren får lov att ge avkall på något av det som hon eller han uppfattar som autenticitetsmarkörer för att öka begripligheten, resonerar man sig fram till. Att det är författaren som har sista ordet är de författare och förlag som har svarat på enkäten överens om.

4.3.2 Unga läsare

Diskussionen om det trovärdiga – lokalt färgade – språket och textens begriplighet för läsare med ett annat språkbruk blir en aning annorlunda när man diskuterar språket i ett manus tänkt för unga läsare. Behöver man eftersträva större språklig korrekthet, dvs. ska språket i böckerna kunna fungera som en språklig modell för sina unga läsare? Ett förlag svarar så här:

Vi ser det som att alla böcker är ”språkliga modeller” för läsarna. Eftersom vi lever i en språkmiljö där svenskan hela tiden är i underläge och påverkas starkt utifrån, tycker vi det är viktigt att språket är så korrekt som möjligt i de tryckta texterna, oberoende av målgrupp och genre.

Denna utgångspunkt – och beskrivningen av den finlandssvenska verkligheten – motsätter sig egentligen ingen av de författare som har svarat på just den här frågan. Alla har ju inte erfarenhet av att skriva för yngre läsare, och en del ville därför inte anlägga någon synpunkt. De som svarade underströk dels att läsarna gärna ska kunna känna igen sig i bokens språk, dels att språket i böcker för unga läsare inte får vara förenklat i betydelsen utslätat och banalt.

När det gäller just finlandssvenska barn- och ungdomsböcker tycker jag, kanske paradoxalt, att det viktigaste är att de erbjuder en hög språklig igenkänningsfaktor, det ska märkas att de handlar om vår egen verklighet. Under ett författarbesök i […] var det en gång en flicka som kom fram och sade att ”jag tycker det är roligt när du skriver ”stritta””.¹⁸

Det lokala vardagsspråk som används i replikerna i denna författares ungdomsböcker var inte bekant för unga läsare i en annan del av Svenskfinland, men där tog deras lärare texten som utgångspunkt för en diskussion i klassen. Ett språk som mer eller mindre realistiskt återspeglar verkligheten i en viss miljö behöver ju inte sakna intresse för läsare i en helt annan miljö, utan kan i stället leda till språklig nyfikenhet och komparationer.

Några författare berättar om sin glädje då de själva som barn i böcker de läste stötte på nya, först rent av obegripliga, ord som de tog till sig. Upplevelsen har återkommit när de har läst högt för sina egna barn. Betydelsen av att unga läsare får möta nya ord och uttryck återkommer flera författare till.

Min paroll är, om jag nu har någon, att hur skall man lära sig nya, så kallade ”svåra” ord, om man aldrig ser dem användas.

Språklig korrekthet? Visst: korrekt, men för den skull inte stelt, uppstyltat, förbarnsligat.

Språkliga modeller? Varför inte? Bra språk med inslag av ovanligare ord och uttryck, finurliga ordvändningar, kanske nyord, eller för den delen gamla ord som man gärna kan känna till.

En författare ger exempel på en diskussion med en förlagsredaktör som ville förenkla och byta ut ord med motiveringen att de var obekanta åtminstone för henne själv.

Jag kommenterade litet surt att en sak är att hon inte känner till begreppen, men en annan sak är att det säkert skulle vara bra att ge nya begrepp till de unga läsarna.

Ett helt stycke med fartygsnamn ville hon korta ner: ”fregatter, korvetter, slupar, barkasser, transportskepp” … tyckte hon kunde sammanfattas till ”båtar”. Där sade jag nej, dels för att miljöbeskrivningen berikades av dem, dels för att jag själv mindes vilket nöje jag som barn hade haft att lära mig nya fackord.

Vad man tydligen eftersträvar är inte så mycket att boken ska vara skriven på exemplarisk standardsvenska som att den ska vara skriven på ett språk som får den unga läsarens eget språk – och värld – att växa: ”Språket får inte banaliseras bara för att man misstror målgruppens förmåga att tillgodogöra sig ett rikt och varierande språk.”

4.3.3 Finlandssvenska i skrift

Finlandssvenska särdrag är mest frekventa i tal, minst i formell skrift.¹⁹ När vi talar om finlandismer avser vi oftast ord och uttryck som finns i vårt vardagsspråk, där de är många. Men stilistiskt neutrala finlandismer finns också i ordförrådet, böjningen och ordföljden, ibland i stavningen. Man kan tänka sig att det är lättare för en finlandssvensk att känna igen de talspråkliga, vardagliga, kanske rent av lokala, uttrycken än att identifiera neutrala uttryck som kan finnas i skrift oavsett genre.

När en skribent, t.ex. en finlandssvensk författare, använder ett uttryck som är särpräglat finlandssvenskt kan det bero på ett medvetet val som bottnar i ett övervägande, men lika väl på ett omedvetet val som beror på att det finlandssvenska uttryckssättet ligger närmast till hands. Om förlagsredaktören – i ett senare skede språkgranskaren – noterar formuleringen tas saken upp till diskussion, alternativa formuleringar läggs fram och prövas. Och författaren avgör frågan.

Med ett undantag förefaller författarna att uppskatta den språkkontroll som förlaget gör. Det betyder inte att man alltid är överens, men att formuleringen åtminstone blir belyst och genomtänkt. Några exempel på hur samarbetet med förlaget beskrivs av författarna:

Finlandssvenska särdrag diskuteras alltid. Redaktören och författaren kan tillsammans dryfta bruket; lämpar det sig i sammanhanget, gör uttrycket texten tydligare, eller bara svårbegriplig? I vissa fall kan finlandssvenska särdrag motiveras, i andra fall är det bättre att gå in för standarduttryck.

Har alltid kommit överens med förlagsredaktörerna. Gillar deras sakkunskap, bråkar om jag absolut inte vill ändra nånting som jag anser ska vara just som jag skrivit.

Jag upplever att jag har haft flera språkkänsliga redaktörer som gärna diskuterat enskilda ord – och ställt frågan om ett annat ord lämpar sig bättre i sammanhanget. Ordföljder kan också dyka upp. Det har mest handlat om nyanseringar, men visst har det varit bra att få alternativ föreslagna för sig. Sedan har jag förstås ändå kunnat välja som jag själv sett som lämpligast.

Men jag tror att det idag är så, att om mina förläggare hittar en finlandism eller ett annat särdrag i min text så utgår de från att jag vill ha den där. Och i allmänhet är det verkligen så.

Görs av både redaktören och språkgranskaren. Oftast fogar jag mig snällt, ibland, främst gällande repliker, står jag på mig när det korrekta inte motsvarar min avlyssning av verkligheten.

När man läser författarnas svar får man – även om få konkreta exempel ges – intrycket av att det i många fall handlar om att man utan större tvekan ersätter ett finlandssvenskt uttryck med ett standarduttryck som sitter lika väl i texten. När man inte vill ändra kan det i stället handla om något man har avlyssnat i verkligheten och inte vill gå emot. Men visst handlar det också om redaktörens respektive författarens egen språkkänsla, egen idiolekt samt smak och tycke:

Jo, ett stort antal animerade diskussioner jag har fört med mina förlagsredaktörer har gällt just sådana fall. Så fort språkvariationen är främmande för en själv – gäller både redaktör och författare – tenderar man att konstigförklara den, medan det man personligen kommit i kontakt med upplevs som färgstarkt och levande.

I fråga om omedvetna finlandismer brukar jag oftast välja ett föreslaget standarduttryck i stället. Fast ibland går det ju bara inte att uttrycka det man vill ha sagt på ett annat sätt än med en finlandism man har växt upp med.

Tendensen att konstigförklara, oviljan att avvika från det man har vuxit upp med och motståndet mot ett uttryck man inte har hört eller åtminstone inte är van vid är alla bekanta reaktioner. Författarna resonerar som de flesta finlandssvenskar gör, men med ett viktigt undantag: de är medvetna professionella språkbrukare som är inställda på att arbeta med sin text och få den att gå fram. Ibland kräver detta finlandssvenska.

4.3.4 Läsare i grannlandet

Finlandssvensk litteratur når de svenska bokhandlarna och de svenska biblioteken. Detta sker inte i den utsträckning som man skulle kunna önska sig, men det är flera finlandssvenska författare som de facto når svenska läsare genom BTJ, bibliotekstjänsten i Sverige, redan innan de har hunnit skapa sig ett namn i grannlandet.

BTJ förser böckerna de förmedlar med korta recensioner som ger bibliotekens inköpare den information som de behöver. Många läsare av finlandssvensk litteratur i Sverige är alltså bibliotekskunder som lånar böcker som de svenska tidningarna aldrig har recenserat. De finlandssvenska förlagen beaktar detta:

Vi har jobbat en del med rikssvenska samarbetsförlag, och då påpekar de ofta sådant som de tycker låter märkligt i deras öron. Det har vi försökt ta till oss och föra vidare. Det händer dock att författaren protesterar vilt, alla har vi våra favorituttryck och det allmänsvenska uttrycket kan ibland låta obekant i författarens öron!

Svenska läsares reaktioner på språket, och de läshinder som eventuellt kan uppstå, får förlagsredaktören lov att ha i tankarna. Författaren kan, lätt frustrerad, fråga sig vad det är som händer om ”vi ska jobba fram någon sorts main stream-produkt som så många som möjligt kan förstå”.

När svenska språkgranskare tar till rödpennan är korrigeringarna i huvudsak av tre slag, menar en erfaren författare. Det handlar om rena finlandismer som hen tacksamt korrigerar. Det handlar om ”goda finlandismer” som inte är direkt utdömda av den finlandssvenska språkvården, men som det finns goda alternativ till. Det handlar också om finlandssvenska ord och uttryck som saknas i normalsvenskan och som hen därför kan ha anledning att behålla. Och så ger hen två exempel:

I en novell använde jag ordet huda. I vanliga fall hade jag antagligen inte brytt mig om den svenska språkvårdarens frågetecken i marginalen. Nu uppträdde emellertid ordet i berättelsens ”breaking point”, och det föreföll inte önskvärt att en rikssvensk läsare just där skulle haja till inför ett främmande ord (som den säkert p.g.a. sammanhanget hade begripit i och för sig). Ersatte alltså huda med underkänna. Däremot lät jag mycket bestämt bli att i en annan berättelse ändra ordet hopa, trots frågetecknet i marginalen. Också talko skulle jag förmodligen ha låtit stå kvar, i synnerhet som betydelsen framgick av sammanhanget.²⁰

Det är inte många författare bland dem som har svarat på frågorna som har personlig erfarenhet av att samarbeta med sverigesvenska språkgranskare, t.ex. inför utgivningen av en delupplaga i Sverige. Svaren antyder att diskussionerna i hög grad påminner om dem som förs med en finlandssvensk förlagsredaktör och språkgranskare. Ingen ger exempel på alltför strikta krav på ändringar. Däremot påpekar några att de sverigesvenska språkgranskarna oftare än de finlandssvenska kommenterar avvikelser i ordföljden som tydligen kan låta finsk. Någon är tacksam för korrigeringar av stilistiska misstag. När författaren inte vill byta ut ett finlandssvenskt uttryck mot ett mer gångbart alternativ accepteras detta bara läsaren inte lämnas i sticket.

Man måste vara slug och smussla in förklaringar utan att bli förnumstig.

Den påstådda [svenska] oginheten har för övrigt minskat med åren, tror jag. Och man måste komma ihåg att det i de allra flesta fallen är fråga om att korrigera språkfel. Ingen har något intresse av dåligt språkbruk i våra böcker, var de än kommer ut.

4.3.5 Diskussioner om språk är en del av processen

Alla författare svarar att de lämnar in mycket grundligt bearbetade manuskript till sina respektive förlag. Ibland har de i ett tidigt skede vänt sig till kolleger eller andra lektörer som har läst och gett dem synpunkter på både innehåll och stil, eftersom det inte går att skilja det ena från det andra. De författare som har svarat på mina frågor är inte nybörjare, även om antalet publikationer varierar. De vet hur processen ser ut, vad som förväntas av dem och vad de kan förvänta sig av förlaget.

En av förväntningarna gäller språkliga kommentarer. Att förlag använder sig av professionella språkgranskare uppskattas också av författare som känner sig säkra på sitt språk. Att nybörjare behöver och ska erbjudas stöd är självklart.

Min uppfattning är att språkgranskningen på förlaget är utomordentligt viktig trots att det innebär en extra kostnad – ingen på förlaget klarar den uppgiften, men det finns ju proffs man kan anlita.

Intrycket man får av svaren på frågorna om samarbetet mellan författare och förläggare är positivt. Samarbetet är viktigt, och det löper smidigt när bägge parter känner varandra väl och har förtroende för varandra. Då kan kommentarer fällas som inte känns som svidande kritik, utan som genomtänkta funderingar. Att låta bli att lägga sig i, utan fullständigt lita på författarens eget omdöme, är också ett slags förtroende även om det är ett ovanligare arrangemang.

Den språkgranskning som utförs av de finlandssvenska förlagen, och de kommentarer som sverigesvenska språkgranskare fäller, upplever de flesta författare som något som helt enkelt ingår i processen. Diskussionerna kan vara livliga, man kan vara av olika åsikt och landa i en kompromiss, men själva idén att också språkliga enskildheter berörs av förlagsredaktören verkar självklar för bägge parter. Många författare säger att de själva har blivit mer språkligt observanta med åren, och att detta även gäller deras förlagsredaktörer.

Ehnholm Hielm skildrar förhållandet mellan författaren och förlagsredaktören samt kritikern så här:

Författaren kör fordonet, bestämmer rutten och målet, medan kritikern efteråt bedömer om det var en resa värd att göra. Redaktören är i sin tur med på resan – någon gång som kartläsare, men oftare i baksätet med glada hurrarop, småprat, smörgåsar, förslag. Det finns författare som klarar färden helt utan redaktör, skriver allt färdigt och skickar in. Även de tänker sig ibland redaktören som läsare.²¹

Dagens författare råkar inte ut för samma sak som gårdagens – deras texter blir inte språkputsade utan att de vet om det och kan ingripa. Hanteringen av processen från manus till bok har professionaliserats, och de olika aktörerna vet vilka deras uppgifter är. Det finns också en större tolerans för ett språkbruk som är lite annorlunda. Det är inte längre provocerande att återge gatans språk eller bygdens mål. Också spår av språkkontakt accepteras. Litteratur på svenska tar färg av den miljö där den skapas, och allt fler miljöer är i dag språkligt brokiga både i Sverige och i Finland. Författarna tar till vara det som tjänar berättelsen bäst. Och förlagsredaktören är bollplank, ibland med en språkgranskare som hjälp.

Noter

1.Andersson 2000 s. 22.

2.af Hällström-Reijonen 2007; Sjögren 1998.

3.Solstrand-Pipping 1987 s. 4.

4.Förlagsredaktören Tapani Ritamäki i en intervju av Marit Lindqvist (2004).

5.Zilliacus 2000 s. 259. Ett finlandssvenskt exempel på den långa vägens författarskap är Anni Blomqvist vars aktiva förlagsredaktör var Margit von Willebrand-Hollmerus, själv författare. Zilliacus & Ekman 2000 s. 174.

6.Bengt Loman (1980) har undersökt den språkrensning av Jac. Ahrenbergs verk som skedde efter dennes död. Julia Tidigs (2014) har också skrivit om detta. Charlotta af Hällström-Reijonen (2012) har studerat språkrensningen i K. A. Tavaststjernas ”Lille Karl”.

7.Bergroth 1928 s. 18 ff. En lika nitisk språkgranskning med drag av purism förekom vid samma tid på den finska sidan. Författarnas språk skulle tjäna som språkmodell för läsaren.

8.Reuter 1987 s. 3.

9.Förlagsredaktör Eva Stenberg (Ordfront) i intervju av Daniela Floman (2007).

10.Ehnholm Hielm 2014.

11.Solstrand-Pipping 1987 s. 6.

12.Studien är rapporterad i Bijvoet & Laureys 1999, Vannyvel 2000, Bijvoet & Vannyvel 2001 och Laureys 2003. Referatet här bygger främst på Bijvoet & Vannyvel 2001. De svenska förlagen var Albert Bonniers förlag, Bonnier Carlsen, Eriksson & Lindgren, Kunskapsförlaget, Natur och Kultur, Norstedts och Wahlström & Widstrand. De finlandssvenska var Schildts förlag och Söderströms förlag.

13.Se Reuter, af Hällström-Reijonen & Tandefelt kapitel 2 i denna volym och Reuter kapitel 2 i volym I:2 där den överregionala finlandssvenskan i skrift respektive tal behandlas. En inofficiell benämning på nederländskan i Belgien är flamländska.

14.Siffran anger på ett ungefär hur många finländare som har svenska antecknat som sitt modersmål i befolkningsregistret. Det är givetvis betydligt fler som behärskar svenska på hög nivå och som läser böcker på svenska.

15.Man kan ansöka om medlemskap i Finlands svenska författareförening då man har gett ut två böcker. Därmed kan man anses professionell även om framgångarna i yrket förstås varierar. De författare som kontaktades via e-post har oftast gett ut fler böcker än så. Bland de 28 som har svarat är nästan två tredjedelar kvinnor. Fördelningen mellan ”äldre” och ”yngre” – om gränsen dras vid ca 60+ år – är ganska jämn med en liten övervikt för de äldre. Författare som skriver för vuxna dominerar, vilket också är fallet i verkligheten.

16.Det insamlade materialet ingår i mitt privata arkiv. Betydelsen av konfidentialitet motiverades bl.a. av det förtroendefulla samarbetet med förlagen. För att garantera författarnas anonymitet använder jag därför i detta sammanhang pronomenet hen. Citaten är oredigerade, med undantag för en del korrigerade skrivfel. Förtydliganden tillagda av mig står inom hakparenteser.

17.Utgivningen av facklitteratur innebär också ett samarbete mellan författaren och en förlagsredaktör, och manuskripten gås igenom vad gäller både innehåll och språk. Språkgranskning av läromedel behandlas av Äikäs i kapitel 3 i volym II:2.

18.Verbet stritta är en mycket vanlig finlandism som betyder ’stänka’.

19.Om förekomsten av finlandssvenska särdrag i skrift, se Reuter, af Hällström-Reijonen & Tandefelt, kapitel 2 i denna volym. Se även af Hällström-Reijonen i kapitel 8 om finlandismer i dagstidningar.

20.Hopa ’backa med årorna’; talko ’gemensamt arbete som utförs frivilligt utan egentlig betalning, men ofta kombinerat med mat och dryck’.

21.Ehnholm Hielm 2014.

Litteratur

Andersson, Erik 2000: Språkvård genom litteratur. I: Clas Zilliacus & Michel Ekman (red.), Finlands svenska litteraturhistoria. Andra delen. 1900-talet. Uppslagsdel. Helsingfors: SLS. S. 21–22.

Bergroth, Hugo 1928: Finlandssvenska. Handledning till undvikande av provinsialismer i tal och skrift. Helsingfors: Författarens förlag.

Bijvoet, Ellen & Godelieve Laureys 1999: Svenska och nederländska som pluricentriska språk – en jämförelse. Språkbruk 4/1999. S. 10–15.

Bijvoet, Ellen & Liesbet Vannyvel 2001: Två länder, två språk? Om språkpolitiken vid svenskspråkiga och nederländskspråkiga förlag i Sverige/Finland resp. Nederländerna/Belgien. I: Anju Saxena (red.), Språkets gränser och gränslöshet. Då tankar, tal och traditioner möts. Humanistdagarna vid Uppsala universitet 2001. Uppsala universitet.

Ehnholm Hielm, Sara 2014: Det osynliga arbetet – Knausgård och redaktören. Hufvudstadsbladet 3.8.2014.

Floman, Daniela 2007: En fungerande text: effektiv, expressiv och varierad. Språkbruk 3/2007. S. 9–12.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2007: Är vi rädda för finlandismer i onödan? Om språkvård, svenska förlag och Tavaststjerna. I: Lars Wollin, Anna Saarukka & Ulla Stroh-Wollin (red.), Studier i svensk språkhistoria 9. Det moderna genombrottet – också en språkfråga? Skrifter från Svenska institutionen vid Åbo Akademi 5/2007. S. 112–118.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2012: Finlandismer och språkvård från 1800-talet till i dag. Nordica Helsingiensia 28.

Laureys, Godelieve 2003: Språket i fokus. En jämförande analys av språkdebatten i den finlandssvenska, sverigesvenska, holländska och flamländska dagspressen. I: Harry Lönnroth (red.), Från Närpesdialekt till EU-svenska. Festskrift till Kristina Nikula. Tampere University Press. S. 75–93.

Lindqvist, Marit 2004: ”Språk får inte bli en sanitetsteknisk fråga”. Om språkgranskning av finlandssvensk skönlitteratur. Språkbruk 3/2004. S. 12–15.

Loman, Bengt 1980: Om språkformen i Jac. Ahrenbergs ”Samlade berättelser”. SNF 62. SSLS 490. Helsingfors. S. 177–192.

Reuter, Mikael 1987: Skönlitteratur och språkvård. Språkbruk 2/1987. S. 3.

Reuter, Mikael 2015: Finlandssvenskt uttal. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 19–34.

Sjögren, Peter 1998: Finlandssvensk litteratur: en förlagspolitisk fråga. FMS 38. S. 111–120.

Solstrand-Pipping, Helena 1987: Om språkgranskning av skönlitterär prosa. Språkbruk 2/1987. S. 4–6.

Tidigs, Julia 2014: Att skriva sig över språkgränserna. Åbo Akademis förlag.

Vannyvel, Liesbet 2000: Twee landen, twee talen? Onderzoek naar het taalbeleid van uitgeverijen in Nederland/Vlaanderen en Zweden/Finland. D-uppsats vid universitetet i Gent, Belgien (opubl.).

Zilliacus, Clas 2000: Finlandssvensk litteratur. I: Clas Zilliacus & Michel Ekman (red.), Finlands svenska litteraturhistoria. Andra delen. 1900-talet. Uppslagsdel. Helsingfors: SLS. S. 13–20.

Zilliacus, Clas & Michel Ekman (red.) 2000: Finlands svenska litteraturhistoria. Andra delen. 1900-talet. Uppslagsdel. Helsingfors: SLS.

Äikäs, Monica 2017: Språkgranskning av finlandssvenska läromedel. I: Marika Tandefelt (red.), Språk i skola och samhälle. Svenskan i Finland – i dag och i går II:2. SSLS 810. Helsingfors. S. 52–69.

5

László Vincze

Svenskspråkiga medier
och finlandssvenska
medievanor

Medierna är ständigt närvarande i vår vardag. Den tid vi dagligen lägger ned på att följa dem är enligt forskningen omfattande. Deras betydelse för språket ska inte underskattas även om den är svår att belägga. Någon exakt kunskap om hur språkbrukarna, och därigenom språket, påverkas går inte att få fram. I de flesta fall kan orsakssambanden bara påvisas indirekt, eftersom det är fråga om processer över tid, där exakta mätresultat är svåra att uppnå. Det framgår av en metastudie som belyser forskningsrönen på fältet att medierna utövar inflytande på språket på flera olika och varandra kompletterande sätt.¹ Detta sker bl.a. genom mediernas

roll som forum för daglig användning av språket i praktiken

påverkan på språkets utveckling och upprätthållande av språket som sådant

påverkan på demokrati, maktförhållanden och språkliga rättigheter

betydelse för utvecklingen av språkets digitala kapacitet och språkbrukarnas digitala kompetens

socialisations- och identitetseffekter

(sekundära) språkinlärningseffekter

effekter på ekonomisk vitalitet inom språkområdet

effekter relaterade till globalisering och medialisering av samhället.

I ljuset av existerande undersökningar förutsätter ett fungerande mediesystem bland annat

att medielandskapet är institutionellt komplett

att medierna är funktionella, dvs. att de är i användning i vardagen

att medierna kan fylla sin uppgift att informera, granska och utgöra ett forum för debatt i samhället

att medierna kan fylla sin uppgift som brobyggare till det omgivande samhället

att medierna bidrar till kvalitet och mångfald.

Det säger sig självt att medier på huvudspråket i ett samhälle har alla förutsättningar att utgöra ett täckande mediesystem och därigenom indirekt också påverka sina konsumenters språk.

I detta kapitel står det finlandssvenska medielandskapet i fokus, dvs. det handlar om medier² som utges i Finland och vars språk är svenska, men vars konsumenter i många fall har beredskap att konsumera medier på flera språk, inte minst på finska. Kapitlet inleds med en generell beskrivning av det finlandssvenska medielandskapet (5.1) som visar hur mångfasetterat och rikt detta landskap är (2014). Finlandssvenskarnas tillgång till medier på sitt eget språk och utgivna i hemlandet skiljer sig på ett positivt sätt från många andra språkminoriteter med ett fattigare eller till och med icke-existerande utbud av egna medier. Därefter redogörs för empiriska undersökningar av hur mediekonsumenter de facto väljer att läsa tidningar (5.2.1), lyssna på radio (5.2.2), se på tv (5.2.3) och utnyttja sociala medier (5.2.4) på svenska och finska. Mediekonsumenternas språkval speglas mot deras språkliga familjebakgrund och nuläge i den egna familjen. Vidare studeras vilken betydelse självskattade kunskaper i svenska och finska och identifikationen med de två språkgrupperna har för mediekonsumenternas språkval. Avslutningsvis (5.3) ges en helhetsbild av hur individernas val av språk för mediekonsumtion hänger samman med deras språkliga bakgrund. Här förs också en diskussion om mediernas betydelse för den finlandssvenska minoriteten och i förlängningen för hela samhällets tvåspråkighet.

5.1 Det svenska medielandskapet i Finland

Det finlandssvenska medielandskapet är exceptionellt rikt.³ Sammanlagt utges fjorton svenska tidningar. Av dessa är åtta egentliga dagstidningar som utkommer fyra till sju dagar i veckan, två av dessa på Åland. Två radiokanaler sänder på svenska, uppdelade enligt genre. Rundradions svenska verksamhet (Svenska Yle⁴) har fem regionalredaktioner som i stora drag motsvarar tidningarnas utgivningsområden (östra Nyland, huvudstadsregionen, västra Nyland, Åboland och Österbotten). Vidare finns en tv-kanal, Yle Fem, som med sitt mångsidiga utbud intar en särställning.⁵ Det svenskspråkiga medieutbudet i Finland har – med vissa undantag – vuxit ända fram till 2010-talets ekonomiska kriser.

Svenska Yles radioverksamhet utvecklades mellan 1971 och 1980 till en helt egen rikskanal. Regionalradion utvecklades från 1976 (då Radio Mellannyland började sända) och blev en halv radiokanal från och med år 1991, dock med programlån från den rikstäckande svenskspråkiga kanalen som då hette Riksradion. I radioreformen 1997 skapades två helt svenska radiokanaler, Radio Vega (med inslag av regionalredaktionerna) och Radio Extrem (Radio X3M). I profileringen betonades betydelsen av populärkulturutbud framför allt för unga. Radio Extrem utvecklade även ett betydande webbforum.

Också det svenskspråkiga tv-utbudet i Finland har ökat, först genom en ökning av antalet svenska programtimmar på Yles två finska kanaler. I anslutning till digitaliseringen av tv-sändningarna, som inleddes 2001 och slutfördes 2007, etablerade Yle en svenskspråkig tv-kanal, Yle FST5 – numera omdöpt till Yle Fem. Televisionsutbudet från Sverige har länge varit en del av medielandskapet i Österbotten, liksom även det svenska radioutbudet i kustområdet – dock med betydligt mindre genomslag. Via kabeldistribution, och senare genom vidaresändning i marknätet, har Sveriges Televisions (SVT) och även TV4:s sändningar från Sverige kunnat ses i hela det svenskspråkiga Österbotten. År 1988 etablerades ett samarbete mellan Sverige och Finland som möjliggjorde vidaresändning av SVT:s inhemska programutbud i en speciell marksänd kanal också i södra Finland. Denna kanal blev avgiftsbelagd när digitaliseringen av sändningarna slutfördes år 2007. Delar av SVT:s inhemska utbud införlivades 2011 med utbudet i Yle Fem. Därtill kan de svenska kanalerna i södra Finland tas emot via kabel eller bredband mot en avgift. I Österbotten har mottagningen ordnats så att utbudet även kan tas emot över ett marksänt nät som digital signal.

Också den svenska dagstidningsfloran i Finland är rik. Dagstidningarna utkommer alla längs kustbandet och på Åland. Uppräknade från sydost till nordväst är de: Borgåbladet, Hufvudstadsbladet, Västra Nyland, Åbo Underrättelser, Ålandstidningen, Nya Åland, Vasabladet och Österbottens Tidning. Därtill kan nämnas Östra Nyland⁶ (utges i Lovisa) och Syd-Österbotten (utges i Närpes) som utkommer tre dagar i veckan. Dagstidningarna är uppdelade på två stora företag. KSF Media, med Föreningen Konstsamfundet som ägare, ger ut tidningarna längs sydkusten och är även delägare i Nya Åland. HSS Media, ägd av Harry Schaumans Stiftelse, äger tidningarna i Österbotten. Utanför dessa företag står Åbo Underrättelser som utges av Förlags Ab Sydvästkusten, vars huvudsakliga ägare är Stiftelsen för Åbo Akademi, och Ålandstidningen som utges av Ålands Tidnings-Tryckeri Ab.

Utöver dagstidningarna utkommer flera fådagarstidningar och en stor mängd icke-kommersiella kultur- och organisationstidskrifter av olika slag. I jämförelse med andra minoriteter av motsvarande storlek hör finlandssvenskarna till de mest tidningsrika i världen. Detta kan illustreras med att den europeiska organisationen för minoritetstidningar, MIDAS, sammanlagt har 30 medlemstidningar. Av dessa är 6 finlandssvenska.⁷

Finska Notisbyrån (FNB) är en central innehållsproducent som ägs av tidningarna. FNB står för en betydande produktion av material på svenska. Svensk Presstjänst, som upprätthålls av de finlandssvenska tidningarna (samlade i Svenska Pressföreningen) i anslutning till FNB, är en viktig producent av nyheter om Svenskfinland.

De finlandssvenska medierna är fortfarande (2014) förhållandevis väl resurserade. Av de finlandssvenska journalisterna arbetar närmare 60 procent på det statsägda Yle (se figur 5.1). Beroendet av offentlig finansiering är alltså stort.

Från 1970-talets mitt till 2005 ökade antalet svenskspråkiga tidningsjournalister med 100 personer. Även inom Rundradion skedde en snabb expansion. I början av 2010-talet inleddes sedan en brytningstid i hela den västliga medievärlden. Den har också påverkat de finlandssvenska medierna. Sedan det nya millenniets första år har antalet journalister minskats något såväl på Rundradion som inom tidningssektorn. Nedskärningarna förefaller att fortsätta på grund av att Rundradioskattens realvärde samt tidningarnas annonsintäkter och prenumerationer minskar.

Figur 5.1. Antal journalister vid Svenska Yle och de finlandssvenska dagstidningarna. (Moring 2014)

Trots en i huvudsak expansiv tendens fram till slutet av 2000-talets första decennium har utvecklingen av det svenska medielandskapet i Finland inte lyckats hålla jämn takt med utvecklingen av det finska. På 1970-talet erbjöd Yle två finska radiokanaler och nästan en hel svensk. Det svenskspråkiga utbudet på de två finska tv-kanalerna uppgick till 13−14 timmar i veckan. Den finska och finlandssvenska tidningsutgivningen hade inbördes liknande profiler varför det svenska medieutbudet som helhet då låg närmare det finska än det gör i dag.

I dag utgör de finlandssvenska dagstidningarnas omsättning 5 procent av omsättningen inom hela sektorn. Rundradions svenska verksamhet omsätter drygt 3 procent av hela den elektroniska massmediesektorns omsättning. Jämför man investeringarna per capita för hela befolkningen med investeringarna per capita på svenska för dem som anger svenska som modersmål visar det sig att det finländska utbudet motsvarar 421 euro per person och år, jämfört med 321 euro för det svenska utbudet. Detta förklaras av att det finlandssvenska medieutbudet inte ingick i den kommersialisering av branschen som tog fart i mitten av 1980-talet, när reklamtelevision och kommersiell radio till stor del befriades från tidigare reglering. Inom Yle och bland morgontidningarna har det svenska utbudet hittills lyckats behålla sin relativa tyngd rätt väl. Utvecklingen inom reklamfinansierade elektroniska medier, kvällstidningssektorn, tidskriftssektorn, affärstidningssektorn och motsvarande digitala utbud förklarar i huvudsak den ojämna utvecklingen.

5.2 Empiriska resultat

Det medielandskap som de finlandssvenska medierna skapar ger den finlandssvenska mediekonsumenten många valmöjligheter. Till det breda utbudet på svenska kommer de finska medierna som en finskkunnig läsare eller lyssnare också har tillgång till. Det är om denna valfrihet, om hur den nyttjas och om vad som förklarar konsumenternas val, som resten av kapitlet handlar. Kapitlet bygger på uppgifter i en databas som samlades in för projektet Tvåspråkighet, identitet och medier i inter- och intrakulturell jämförelse (BIM) åren 2008−2010.⁸ Materialet och dess tillkomst beskrivs först, varefter resultaten presenteras i de avsnitt som följer.

De svenskspråkiga respondenterna (N = 703) fördelade sig enligt kön så att 48 procent var kvinnor, 52 procent män. Den genomsnittliga ålder som här används som bakgrundsvariabel har beräknats till 49 år. Enligt språk fördelade sig materialet så att 77 procent av respondenterna hade två svenskspråkiga föräldrar, 21 procent en svenskspråkig och en finskspråkig, och 2 procent hade finskspråkiga föräldrar. Språkförhållandena i respondenternas egna familjer var följande: 48 procent hade en svenskspråkig partner, 28 procent en finskspråkig, 3 procent hade en partner med något annat modersmål och 21 procent bodde i singelhushåll. Respondenterna ordnades i två grupper: de som bor i ett svenskspråkigt hushåll (dvs. har en svenskspråkig partner eller är singel) och de som bor i tvåspråkiga, svensk-finska hushåll (dvs. har en finskspråkig partner).

Respondenterna fick på femgradiga skalor ange hur de bedömer sina språkkunskaper i svenska och finska och hur de definierar sig själva i förhållande till det svenska och finska språket.⁹ Med avseende på både språkkunskaper och språkidentitet visade det sig att såväl föräldrarnas modersmål som hushållets språkliga sammansättning spelar en viktig roll. Inte oväntat har de som är födda i tvåspråkiga familjer eller bor i tvåspråkiga hushåll väsentligt bättre kunskaper i finska och identifierar sig starkare med det finska språket än de som har en enspråkigt svensk bakgrund. Ännu bättre kunskaper i finska och starkare identifikation med finska språket rapporterades av dem som både är födda i tvåspråkiga familjer och bor i tvåspråkiga hushåll.¹⁰ Dessa rön kan synas triviala, men de är viktiga att peka på då både språkkunskaper och språkidentitet, som vi senare ska se, visade sig vara starkt relaterade till val av mediespråk.

Data om medieanvändning ska tolkas med försiktighet. Olika metoder för datainsamling ger betydande skillnader i tidsbruk och även i relationen mellan olika medier.¹¹ Rekommendationen är därför att analysen görs inom ett och samma material och att skillnaderna gentemot andra undersökningar beaktas då resultaten tolkas. I dataanalysen för detta kapitel har intervjumaterialet från BIM-projektet använts, eftersom det innehåller fördjupande frågor som gör det möjligt att studera användningen av alla medietyper inom ett och samma material mot bakgrund av frågor som relaterar till bruksmotiv, identitet och språkförhållanden i omgivningen.

5.2.1 Tidningsläsning

Enligt den webbundersökning som ligger till grund för analysen i detta kapitel läser en genomsnittlig finlandssvensk tidningar ca 50 minuter per dag.¹² Detta tyder på att finlandssvenskarna läser betydligt mer än den finländska befolkningen i genomsnitt.

Var tionde finlandssvensk läser dagstidningar enbart på finska, 42 procent läser på båda språken, och 49 procent läser dagstidningar enbart på svenska. Den tid som man tillbringar med tidningen ökar starkt med åldern (r = .39, p < .001). Även om tidningsläsningen bland finlandssvenskar har fortsatt att ligga på en hög nivå har benägenheten att prenumerera på en tidning sjunkit (se figur 5.2).

Hufvudstadsbladet, Vasabladet och Österbottens Tidning har flest läsare (se figur 5.3). Dubbeltäckningen för tidningarna är svag. I dag håller sig de flesta som har en svenskspråkig tidning med bara en tidning, vilket har bidragit till att läsningen av enskilda tidningar minskar. Läsningen av Hufvudstadsbladet är koncentrerad till södra Finland. De österbottniska tidningarna har en högst marginell läsekrets i södra Finland, men hög hushållstäckning i sina spridningsområden i Österbotten.

Det är tydligt att finlandssvenskarna läser finskspråkiga och svenskspråkiga dagstidningar av olika skäl. Finlandssvenskarna läser finskspråkiga tidningar främst för att informera sig om samhälleliga och lokala frågor, i mindre utsträckning för att underhålla sig och hålla sig à jour med frågor som berör Finland och finnar, och i ännu mindre utsträckning för att upprätthålla sin kontakt med finska språket och den finska kulturen, öva sig i finska, eller för att stärka sin identitet (se figur 5.4).

Figur 5.2. De finlandssvenska dagstidningarnas (4–7 dagar i veckan) printupplaga 2000–2013. (Moring 2014, data från Upplagekontroll.)¹³

Figur 5.3. Antalet tidningsläsare 2009–2013. (Moring 2014, data från KMT Lukija, svenskspråkiga Kärkimediatidningar.)

Figur 5.4. Motiv för att läsa finskspråkiga tidningar.

Läsningen av svenskspråkiga dagstidningar är annorlunda genom att den är tydligare motiverad och mer medveten. Finlandssvenskarna har mångsidigare bruksmotiv för att läsa tidningar på svenska. Motivet för läsningen upplevs starkare också i fråga om sådana generella bruksmotiv som att hålla sig informerad om samhälleliga och lokala frågor samt underhållning. Tendensen blir ännu klarare i fråga om de motiv som är relaterade till svenska språket och den svenska språkgruppen. Två tredjedelar av respondenterna uppger att de läser finlandssvenska dagstidningar för att hålla sig à jour med frågor som berör finlandssvenskarna, och varannan respondent läser finlandssvenska dagstidningar för att upprätthålla kontakten med svenskan och den finlandssvenska kulturen. Var fjärde respondent läser svenskspråkiga dagstidningar för att stärka sin identitet (se figur 5.5).

Figur 5.5. Motiv för att läsa svenskspråkiga tidningar.

5.2.2 Radiolyssnande

Svenskspråkiga lyssnar på radio i genomsnitt nästan två timmar per dag.¹⁴ Variationen i radiolyssnandet är betydande eftersom många inte lyssnar alls, medan andra lyssnar på radio hela dagen. Den fråga som ställdes var dels vilka radiokanaler respondenterna lyssnar på, dels om de lyssnar regelbundet eller inte. I genomsnitt lyssnar finlandssvenskarna ungefär lika mycket på båda språken – med en svag dominans för svenskan.¹⁵ Den mest populära kanalen är Yle Radio Vega som två av tre finlandssvenskar regelbundet lyssnar på. Mindre populära är Yle Extrem och Radio Nova, men lite mer än en tredjedel av finlandssvenskarna lyssnar ändå regelbundet på dessa kanaler (figur 5.6).

Figur 5.6. Lyssnarprocent för olika radiokanaler.

Skillnaden i popularitet mellan de två svenskspråkiga kanalerna förklaras av att yngre i allmänhet lyssnar mindre på radio än äldre, och eftersom Radio Extrems målpublik utgörs av de yngre generationerna lyssnas det mindre på kanalen än på Radio Vega som är mer riktad till en äldre publik. Målgruppstänkandet ger även tydligt utslag i lyssnarbeteendet. Figur 5.7 och 5.8 visar hur språkidentitet och ålder korrelerar med valet mellan Radio Vega och Radio Extrem.¹⁶

Som framgår av figur 5.7 finns det ett klart positivt samband mellan lyssnarnas svenskspråkiga identitet och deras val av kanalen Radio Vega. Intressant nog är detta samband starkare bland de äldre än bland de yngre lyssnarna. Med andra ord lyssnar de som har en starkare svenskspråkig identitet och högre ålder mest på Vega.

Figur 5.7. Radio Vegas publik enligt språkidentitet och ålder.

Figur 5.8. Radio Extrems publik enligt språkidentitet och ålder.

På motsvarande sätt korrelerar starkare svenskspråkig identitet positivt med valet av kanalen Radio Extrem, men sambandet är starkare bland de unga. Äldre lyssnar bara sällan på kanalen, medan unga som har en starkare svenskspråkig identitet gör det väsentligt oftare (se figur 5.8).

5.2.3 Tv-tittande

Enligt den webbenkät som används här tittar svenskspråkiga på tv i genomsnitt något mer än en och en halv timme per dag, vilket är mindre än befolkningen i medeltal.¹⁷ Finlandssvenskarna tittar i allmänhet på tv ungefär lika mycket på båda språken – med en viss dominans för finskan.¹⁸ Den fråga som ställdes gällde dels vilka tv-kanaler respondenterna följer, dels om de tittar regelbundet eller inte. I motsats till de andra medietyperna finns avgörande regionala skillnader i tv-utbudet. I södra Finland har televisionskanalerna från Sverige en marginell publik, medan de har en dominerande roll bland de svenskspråkiga i Österbotten. Därför anges resultaten som visar tv-preferens separat för södra Finland och Österbotten (se figur 5.9).

Figur 5.9. Tittarprocent för olika tv-kanaler.

För tv-kanalen Yle Fem är skillnaderna i popularitet mellan regionerna försumbara, vilket i och för sig är intressant med tanke på de regionala skillnaderna i utbudet. Avvikelserna är dock betydande när vi granskar tittandet på de finskspråkiga kanalerna å ena sidan och tittandet på de rikssvenska (sverigesvenska) kanalerna å den andra. Svenskspråkiga i Österbotten ser betydligt oftare på de rikssvenska tv-kanalerna, medan svenskspråkiga i södra Finland i stället ser mer på de finskspråkiga kanalerna. Sammantaget tyder detta på att de rikssvenska tv-kanalerna i Österbotten fyller en likadan funktion som de finskspråkiga kanalerna i södra Finland.¹⁹

Skillnaden i utbud leder till att tv-tittande på svenska är mycket vanligare i Österbotten än i södra Finland. Många undersökningar har demonstrerat sambandet mellan identitet och medieanvändning.²⁰ Det är intressant att reflektera över vad utbudet har för betydelse i ljuset av rönen från södra Finland och Österbotten. Det visar sig nämligen att stark svenskspråkig identitet ger olika utfall i Österbotten och i södra Finland. I Österbotten innebär den att tittarna väsentligt oftare väljer att se på svensk tv än vad tittarna i södra Finland gör (se figur 5.10). Denna observation blir ännu mer intressant då den enbart är kännetecknande för tv-tittandet, inte för tidningar eller radio.²¹ Det är uppenbart att skillnaderna i utbud, och särskilt i tv-underhållning, spelar en stor roll för hur finlandssvenskarnas tv-tittande fördelar sig mellan olika regioner.

Figur 5.10. Beräknade värden för tv-språk baserade på språkidentitet och region. Tv-språket mättes med en femgradig skala (1 = enbart på finska, 5 = enbart på svenska).

5.2.4 Nya medier

Internet används i allmänhet mer än två timmar per dag, men variationen är stor, huvudsakligen beroende på att användningstiden väsentligt minskar med stigande ålder.²² Varannan finlandssvensk läser regelbundet tidningar på nätet, och var femte deltar aktivt i bloggdiskussioner och andra nätaktiviteter.

Internetanvändningens språkliga karaktär är inte lätt att analysera. Användningen av digitala medier är en flerdimensionell verksamhet som oftast är kopplad till flerspråkig användning. Mer specifikt innebär det att svenskspråkiga använder internet inte bara på svenska och finska utan också på andra språk, först och främst på engelska. Med tanke på detta ställdes frågan så här: ”På vilket språk använder du internet mest?” Svarsalternativen var användning på svenska, finska eller engelska. Med andra ord hänvisar de här kategorierna inte till en enspråkig internetanvändning, utan till en internetanvändning som är dominerad av ett språk, men som inte utesluter användning av andra. Resultaten sammanfattas i figur 5.11. Som synes är svenskan det starkaste språket i både aktiv och passiv internetanvändning, men också finskans och engelskans positioner är starka. Det är viktigt att notera att svenskan i hög grad används mer aktivt än passivt. Denna observation, som får stöd också av annan forskning, visar att de som använder digitala medier är mindre benägna att själva producera på ett annat språk än modersmålet, medan tröskeln att konsumera är lägre.

En faktor som uppenbart påverkar användningen av engelska är åldern: ju yngre en person är, desto större är sannolikheten för att han eller hon kommer att använda engelska på internet i stället för de nationella språken. Det visade sig också att det finns könsrelaterade skillnader i internetspråk. Män använder internet mer på engelska än kvinnor gör.

Figur 5.11. Internetanvändningens språkliga karaktär bland både aktiva användare (N = 121) och passiva användare (N = 703).

I den undersökning som ligger till grund för detta kapitel ingick även ett urval finskspråkiga respondenter. Skillnaderna mellan hur finlandssvenskar och finskspråkiga använder digitala medier är påfallande. Medan de finskspråkiga till mer än 90 procent använder medierna huvudsakligen på finska fördelas användningen på tre språk bland de svenskspråkiga, där modersmålet står för mindre än hälften (figur 5.12). Detta kan delvis tolkas utifrån den finlandssvenska verkligheten, där finskan med nödvändighet är närvarande i vardagen. Det markanta engelska inslaget i de svenskspråkigas internetanvändning (tre gånger större än bland de finskspråkiga) kan förklaras med en lägre språklig tröskel, men även med att det relevanta utbudet på svenska inte tillfredsställer behovet.

Figur 5.12. Användningen av digitala medier enligt språk 2009. (Vincze och Moring 2013. N = 703 svenskspråkiga, 1 142 finskspråkiga.)

5.3 Sammanfattande analys och diskussion

Finlandssvenskarna är aktiva medieanvändare. Enligt en försiktig uppskattning, baserad på de lägre sifforna om medieanvändning som olika undersökningar har tagit fram, använder en genomsnittlig finlandssvensk person medier i genomsnitt ca 400 minuter, dvs. mer än 6,5 timmar, om dagen eller mer än 40 timmar i veckan. Med tanke på mediebrukets betydelse för hur man exponeras för språket i vardagen är den tid som används med medierna inte negligerbar – den kommer nära den tid som används för sömn och överskrider den normerade veckoarbetstiden.

Eftersom medierna verkar genom språket, bär språket och producerar språket, formar de oupphörligt vår relation såväl till språken som till världen bakom dem.²³ I en tvåspråkig kontext som Svenskfinland är det därför särskilt betydelsefullt vilket språk mediekonsumenten väljer. Medierna påverkar språket på ett flertal sätt.²⁴ De har bl.a. betydelse för den språkliga identiteten, språkbruket i vardagen och språkets utveckling. Därför är det viktigt att följa hur det svenska medieutbudet i Finland utvecklas och hur finlandssvenskarna använder medier på olika språk.

Det svenska medielandskapet i Finland är rikt och har utvecklats parallellt med det finska, dock så att det finlandssvenska populärkulturutbudet är svagare. Framför allt beror detta på att kvällstidningar, en kommersiell tidskriftsflora och kommersiell television inte har uppstått på svenska i Finland. Detta har fått tydliga följder för konsumenternas mediebruk.

Resultaten av analysen av hur medierna används är flertydiga. Finlandssvenskarna använder medier på båda språken med en tydlig variation mellan olika medietyper och därtill med en regional variation. Tidningsläsning och radiolyssnande är mera språkligt orienterade aktiviteter än tv-tittande. I tv-bruket finns en tydlig skillnad mellan södra Finland och Österbotten som klart återspeglar skillnaderna i tillgång till svenskt utbud. En lika stark finlandssvensk identitet ger mindre utfall i södra Finland där utbudet av svenska medier är svagare. I det digitala mediebruket är det inte bara finskan som konkurrerar med svenskan utan också engelskan.

Beträffande bakomliggande faktorer är det tydligt att individernas språkliga bakgrund spelar en central roll. De som har en finskspråkig förälder eller en finskspråkig maka eller make är givetvis också finskt socialiserade. I genomsnitt har de bättre kunskaper i finska och en mer tvåspråkig identitet än de som har en enspråkigt svensk bakgrund. Mer balanserade kunskaper i båda språken i kombination med en mer tvåspråkig identitet kan lätt öppna vägen till de finskspråkiga medierna.

Denna process kan i sin helhet beskrivas med hjälp av en strukturell ekvationsmodell (se figur 5.13).²⁵ Modellens anpassning är god, och den förklarar 76 procent av variationen i val av mediespråk. Modellen visar att alla tre medietyper bidrar ungefär lika starkt till den allmänna medieanvändningen som representerats av en latent variabel i modellen. Föräldrarnas modersmål har lite större inverkan på både språkkunskap och språkidentitet än hushållets språkliga sammansättning. Språkkunskap och språkidentitet är ungefär lika kraftigt relaterade till valet av mediespråk. Samtidigt är det tydligt att hushållets språkliga sammansättning också har en direkt inverkan på mediespråket, medan föräldrarnas modersmål inte har det. Detta fenomen kan mest sannolikt förklaras med att man ofta använder radio och tv tillsammans med andra samt med att hushåll med olika språklig sammansättning prenumererar på tidningar enligt olika mönster. Då mediespråket inte enbart avgörs av individuella val, utan även beaktar andra personers preferenser, spelar den omgivande miljöns språkval och kulturella intressen en betydande roll.

Även om modellen (se figur 5.13) inkluderar en latent variabel som kopplar samman tidning, radio och tv är det viktigt att understryka att samma tendens och samma resultat också framkom i en kontrollanalys som utfördes separat med tidning, radio och tv som beroende variabler.

Figur 5.13. Resultaten av den strukturella ekvationsmodellen. Figuren visar standardiserade koefficienter. Alla indikerade koefficienter är signifikanta på nivån p < .01.

Här måste en varning dock utfärdas: det finns nämligen en central faktor som inte syns i modellen, och det är medieutbudet. Det råder inget tvivel om att tillgången till svenskspråkiga och finskspråkiga medier, eller snarare andelen svenskspråkiga och finskspråkiga medier, är avgörande för medieanvändningens språkliga karaktär. Bland dem som har goda kunskaper i finska och/eller identifierar sig med finskan kan medieutbudet inta en vågmästarroll: ett svenskdominerat medieutbud kan leda till större användning av svenska, medan ett mer finskdominerat medieutbud kan leda till större användning av finska. Men även de som känner sig stå längre från finskan kan anpassa sitt mediebruk till detta språk om det är starkare i medielandskapet. Så som vanligt är i en minoritet-majoritetskontext är det utan tvivel majoritetsspråket som dominerar medielandskapet också i Finland.

Man kan fråga sig vilka konsekvenser finskspråkig medieanvändning kan ha för de svenskspråkiga i Finland? Det är inte lätt att säga. Det vi vet är att det finns en alltmer tvåspråkig minoritetsgrupp som i växande grad bor i en starkt finskdominerad miljö. Ur finlandssvensk synvinkel kunde man önska att medierna i Finland skulle erbjuda ett starkare språkligt stöd på svenska som kunde balansera upp finskans hegemoni. Empiriska data pekar dock åt motsatt håll.

Mediepolitiska åtgärder som avser att stödja svenskan borde inrikta sig på att utvidga och förstärka medielandskapet på svenska. Fri tillgång till det sverigesvenska medieutbudet, främst tv-utbudet, skulle kunna bidra till en bättre språklig balans. I ljuset av hur mediespråk och språklig identitet, språkbruk i vardagen och språklig utveckling samverkar är det ställt bortom allt tvivel att ett mångsidigt och rikt medielandskap på svenska är ett väsentligt villkor för att landets tvåspråkighet ska bevaras.

Noter

1.Ett livskraftigt medielandskap på svenska i Finland (Moring 2014) s. 11–12.

2.Tidigare användes allmänt termen massmedier. Det är i huvudsak denna typ av medier som behandlas här, dvs. tidningar, radio och television avsedda för en bred publik samt deras utbud på webben. På grund av de förändringar som har skett i och med det ökande utbudet på webben och gråzonen mellan massmedier och det som har kommit att kallas för sociala medier (eller nya medier) håller jag mig till det generiska begreppet medier för att täcka in hela fältet.

3.Presentationen av det finlandssvenska medielandskapet följer, med författarens tillstånd, motsvarande presentation i forskningsrapporten Ett livskraftigt medielandskap på svenska i Finland (Moring (red.) 2014) s. 33–41.

4.Yle är en kortform för Yleisradio Oy, på svenska Rundradion Ab. Den finska kortformen används också på svenska. Yles svenskspråkiga verksamhet går under namnet Svenska Yle. Rundradion Ab är ett statsägt bolag med offentlig finansiering, åren 1926–1977 med radio- och televisionsavgift, fr.o.m. 1977 med enbart televisionsavgift och fr.o.m. 2013 med en särskild rundradioskatt.

5.Juntunen & Koskenniemi 2013 s. 43−44.

6.Tidningsläget som beskrivs i detta kapitel gäller före år 2015. Borgåbladet slogs i januari 2015 ihop med fådagarstidningen Östra Nyland under det nya namnet Östnyland.

7.European Association of Daily Newspapers in Minority and Regional Languages, http://en.wikipedia.org/wiki/European_Association_of_Daily_Newspapers_in_Minority_and_Regional_Languages_%28MIDAS%29 (hämtad 14.6.2014).

8.Projektet Bilingualism, Minority and the Media (BIM), Finlands Akademi 2008−2010. Urvalet av respondenter (N = 703) gjordes av TNS Gallup tillsammans med Svenska Yles webbpanel. I urvalet av respondenter med svenska som modersmål kombinerade TNS Gallup de respondenter som hade antecknat svenska som modersmål i en rullande panelundersökning, Gallup Kanava, med de respondenter som deltog i Svenska Yles webbpanel. Båda panelerna är snedfördelade, vilket syns i en betydande skillnad mellan svaren i de två respondentgrupperna. Genom att sammanväga dessa (N = 389 i Gallup Kanava, N = 347 i Svenska Yles webbpanel) inkluderades sammanlagt 703 enkätsvar i datamaterialet. Enkäten blev på detta sätt rimligt representativ, även om den bygger på ett, med tanke på språkgruppen, något skevt slumpurval (Gallup Kanava) och ett urval med drag av självrekrytering (Svenska Yles webbpanel). TNS Gallups enkät, med motsvarande frågor om mediebruk och språk, riktades även till Gallup Kanavas finska respondenter (N = 1 042). Dataanalysen genomfördes med hjälp av programmet Mplus (Muthén & Muthén 2012).

9.Även om språkkunskap, språkidentitet och uppgifter om mediespråk var föremål för kvalitativa mätningar anges här också medelvärde för att underlätta illustrationen och tolkningen.

10.En ordinal regression med maximal sannolikhetsestimering (maximum likelihood estimator) genomfördes. Föräldrarnas modersmål och hushållets språkliga sammansättning var oberoende variabler, och självuppskattad språkkunskap den beroende variabeln. Modellen var signifikant och förklarade 32 procent av variationen i den självuppskattade språkkunskapen, χ (2) = 230.19, p < .001. Båda oberoende variablerna hade signifikant effekt. Effekten av föräldrarnas modersmål var dock något större. Ytterligare en ordinal regression med maximal sannolikhetsestimering genomfördes. Föräldrarnas modersmål och hushållets språkliga sammansättning var oberoende variabler, och självtillskriven språkidentitet den beroende variabeln. Modellen var signifikant och förklarade 31 procent av variationen i den självtillskrivna språkidentiteten, χ (2) = 224.78, p < .001. Båda oberoende variablerna hade signifikant effekt. Effekten av föräldrarnas modersmål var dock något större.

11.Medieanvändning mäts huvudsakligen med fyra olika metoder. Webbenkäter (metoden som analysen i detta kapitel baserar sig på) utgår från minnesbaserade frågor som ställs i efterhand. Även telefonenkäter utnyttjar samma metod. Dessa två metoder ger generellt lägre svarsprocent än dagboksundersökningar, där respondenten dagligen ombeds anteckna sitt mediebruk under en veckas tid. Dagboksundersökningar används av Rundradion för att studera radiolyssnandet. Den fjärde metoden, elektronisk mätning av medieanvändningen i hushåll, används av Rundradion för att mäta tv-tittandet. Även denna metod ger högre svarsprocent än webb- och telefonenkäter. Skillnaden mellan undersökningsmetoderna är speciellt stor gällande radiolyssnande och internetanvändning, eftersom dessa ingår i vardagen på ett sätt som i allmänhet inte registreras medvetet. Dagboksundersökningen ökar uppmärksamheten på mediebruket, vilket gör att det registreras noggrannare. Eventuellt kan även den ansträngning som deltagandet i en dagboksundersökning innebär, leda till att personer som lyssnar lite inte anser det värt besväret att delta i undersökningarna. Registreringen av internetanvändning kan dessutom påverkas av att de undersökningar som sker med webbenkät förutsätter internetvana. De undersökningar som här har använts som jämförelsematerial är TNS Gallup Kanavas webbpanel, som utfördes för BIM-projektet 2009 (jfr not 8), TNS Gallup Internet Kanavas undersökning av hela befolkningen 2010 (redovisad i Nordicoms jämförande nordiska statistik), Rundradions dagboksundersökningar och tv-mätarundersökningar redovisade i bolagets publikberättelse 2009 och Tidningarnas Förbunds och TNS Atlas Intermedieundersökning 2009, baserad på telefonintervjuer.

12.Medeltal (M) = 49, standardavvikelse (SA) = 31. Tidningsläsningen i hela befolkningen är 25 minuter enligt TNS Gallups webbenkät 2010 och drygt 35 minuter enligt TNS Atlas Intermediaundersökning 2009, baserad på telefonintervjuer. Jämförelsen med de nationella siffrorna är något osäkra eftersom skillnaderna delvis beror på olika undersökningsmetoder.

13.Om även sådana digitala prenumerationer räknas in som godkänns enligt Upplagekontroll (upplagegiltiga kombinationsprenumerationer och prenumerationer på enbart digital tidning) stiger upplagan för KSF Medias tidningar med sammanlagt 1 250 exemplar, upplagan för HSS Medias tidningar med 940 exemplar och Åbo Underrättelsers upplaga med 110 exemplar. Jakobstads Tidning och Österbottningen gick upp i Österbottens Tidning år 2008. Borgåbladet bytte år 2015 namn till Östnyland.

14.M = 115, SA = 125. Detta motsvarar i stort sett genomsnittslyssnandet i hela befolkningen, mätt med motsvarande metod (TNS Gallup Internet Kanava 2010). Här bör dock observeras att radioanvändningen, mätt med lyssnardagbok, är över en timme längre. Skillnaden förklaras med skillnaden i mätmetoder.

15.Radiolyssnandets språkliga karaktär mättes med en femgradig skala (1 = enbart på finska, 5 = enbart på svenska). 6 procent av respondenterna lyssnar på radio enbart på finska, 24 procent mest på finska, 17 procent på båda språken lika ofta, 39 procent mest på svenska och 14 procent enbart på svenska. Variabelns medelvärde och standardavvikelse var M = 3.30, SA = 1.16.

16.Två logistiska regressioner genomfördes med språkidentitet, ålder och dessas interaktion som oberoende variabler. Första regressionen var signifikant och förklarade enligt Nagelkerke pseudo R 33 procent av variationen i lyssnandet på Radio Vega, Omnibus χ = 110.37, p < .01. Både språkidentitet (B = .83, p < .01) och ålder (B = .06, p < .01) samt dessas interaktion var signifikanta (B = .03, p < .01). Som framgår av figur 5.7 hade språkidentiteten en större inverkan på lyssnandet på Radio Vega bland de äldre respondenterna (B = 1.25, p < .01) än bland de yngre (B = .41, p < .01). Den andra regressionen var också signifikant och förklarade enligt Nagelkerke pseudo R 26 procent av variansen i lyssnandet på Radio Extrem, Omnibus χ = 79.99, p < .01. Både språkidentitet (B = .40, p < .01) och ålder (B = -.07, p < .01) samt dessas interaktion var signifikanta (B = -.02, p < .05). Som framgår av figur 5.8 hade språkidentiteten en större inverkan på lyssnandet på Radio Extrem bland de yngre respondenterna (B = .70, p < .01), medan effekten var mindre och inte heller signifikant bland de äldre (B = .10, p = .65).

17.TNS Atlas International 2014. Även här ger andra mätmetoder avvikande resultat med avseende på total tittartid. Rundradions tittarstatistik för år 2009, som baserar sig på elektroniska tv-mätare utplacerade i hushåll, visar att tittandet är omkring en timme längre. Även Rundradions uppgifter visar att den finlandssvenska befolkningens tittande är markant lägre (144 minuter per dag) än den finska (170 minuter per dag). Våra resultat visar att finlandssvenskarna tittar på tv 104 minuter per dag, och den genomsnittliga variationen är ungefär en timme (M = 104, SA = 62).

18.Tv-tittandets språkliga karaktär mättes med en femgradig skala (1 = enbart på finska, 5 = enbart på svenska). Två procent av respondenterna tittar på tv enbart på finska, 46 procent mest på finska, 28 procent på båda språken lika ofta, 20 procent mest på svenska och 3 procent enbart på svenska. Variabelns medelvärde och standardavvikelse var M = 2.75, SA = .91.

19.Se Nordqvist 2002a och 2002b.

20.För en översikt, se Vincze 2013.

21.Ordinala regressioner utfördes med språkidentitet och region samt dessas interaktion som oberoende variabler. När det gäller tidningsläsning och radiolyssnande var interaktionerna inte signifikanta. När det gäller tv-tittandet var interaktionen signifikant (B = .46, p < .01). Modellen var signifikant (p < .001) och förklarade 34 procent av variationen i tv-språket (språkidentitet: B = .51, p < .01, region: B = -1.13, p = .13).

22.Finlandssvenskarna använder internet i genomsnitt 132 minuter per dag och variationen är lika stor, vilket betyder att också den är 132 minuter per dag (M = 132, SA = 132). Denna uppgift motsvarar internetanvändningen inom hela befolkningen enligt TNS Gallups webbenkät 2010, men är dubbelt så hög som den som uppges i Tidningarnas Förbunds och TNS Atlas Intermedieundersökning baserad på telefonuppgifter år 2009. Internetanvändningen korrelerar negativt med åldern (r = -.27, p < .001).

23.Moring 2007.

24.Moring 2014.

25.Den strukturella ekvationsmodellen byggdes upp med vägt medelvärde och varianskorrigerad minsta kvadratestimator (Muthén 1993). Modellen hade en god anpassning, χ (7) = 22.52, p < .001, RMSEA = .06, CFI = .99, WRMR = .66, och förklarade 76 procent av variationen i mediespråk. Mediespråket inkluderar inte internet eftersom där även ingår användning av engelska.

Litteratur

Juntunen, Laura & Aino Koskenniemi 2013: Suomalainen televisiotarjonta 2012. Liikenneministeriön julkaisuja 21/2013. Helsinki.

Moring, Tom 2007: Functional completeness in minority language media. I: M. Cormack & N. Hourigan (eds.), Minority language media. Concepts, critiques and case studies. Clevedon: Multilingual Matters. S. 17–33.

Moring, Tom (red.) 2014: Ett livskraftigt medielandskap på svenska i Finland. SSKH Notat 1/2014. Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet.

Muthén, Bengt 1993: Goodness of fit with categorical and other non-normal variables. I: Kenneth A. Bollen & J. Scott Long (eds.), Testing Structural Equation Models. Newbury Park, London & New Delhi: SAGE Publications. S. 205–243.

Muthén, Linda K. & Bengt O. Muthén 2012: Mplus. Statistical Analysis With Latent Variables. User’s Guide. Los Angeles: Muthén & Muthén.

Nordqvist, Andrea 2002a: Tvåspråkiga finlandssvenskars tidningsläsning. I: Tom Moring & Andrea Nordqvist (red.), Svenska medier i Finland, SSKH Skrifter 13. Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet. S. 127–150.

Nordqvist, Andrea 2002b: Tvåspråkiga finlandssvenskars radio- och TV-bruk. I: Tom Moring & Andrea Nordqvist (red.), Svenska medier i Finland, SSKH Skrifter 13. Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet. S. 151–175.

Vincze, László 2013: The Bilingual Screen. Ethnolinguistic Identity and Television Viewing among Three Language Minorities. SSKH Skrifter 35. Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet.

Vincze, László & Tom Moring 2013: Towards Ethnolinguistic Identity Gratifications. I: Elin Haf Gruffydd Jones & Enrique Uribe-Jongbloed (eds.), Social Media and Minority Languages. Participation, Policy and Perspectives. Bristol, Buffalo & Toronto: Multilingual Matters. S. 47–57.

6

Anna Maria Gustafsson

Den finlandssvenska
journalistens språkliga
vardag

Man föreställer sig kanske att journalister överlag lever och verkar i en miljö där modersmålet och arbetsspråket också är omgivningens språk, dvs. i ett sammanhang där det är en självklarhet att allt finns och sker på modersmålet. Man tänker sig möjligen också att det är hur lätt som helst att hitta stoff på arbetsspråket och att experterna, byråkraterna, politikerna och mannen på gatan talar det språk som nyheterna ska förmedlas på. Men så här är det naturligtvis inte, framför allt inte i miljöer där journalister arbetar på medier som representerar ett minoritetsspråk.

De finlandssvenska journalisterna lever visserligen delvis i tvåspråkiga miljöer, och många verkar på orter där svenskan är självklar, men det är ändå ett ofrånkomligt faktum att majoritetens språk är finska. Majoritetsspråket dominerar i samhällsdebatten och till exempel på myndigheter. Även om man arbetar som journalist på ett svenskspråkigt medium i Finland måste man behärska finska och arbeta med finskt källmaterial, dvs. indirekt eller direkt översätta texter och intervjuer från finska till svenska. I vissa frågor kan det vara lätt att hitta svenskspråkigt material och svenskspråkiga experter. Det här gäller frågor som berör t.ex. den svenskspråkiga dagis- och skolvärlden, svenskspråkiga kulturevenemang och lokalpolitiken på tvåspråkiga orter. I andra frågor kan det vara omöjligt om man inte vill tumma på kvaliteten antingen då det gäller fackkunskapen eller språket.

Skillnaderna mellan olika språkmiljöer i det vi kallar Svenskfinland är stora, och det säger sig självt att en åländsk journalist har en mer svenskspråkig verklighet att beskriva än t.ex. en journalist som jobbar i den finskdominerade huvudstadsregionen. I de finlandssvenska journalisternas vardag ingår dessutom ofta en finlandssvensk dialekt. Dialekterna lever i allra högsta grad i Svenskfinland och de har hög status, åtminstone i vissa regioner.¹ För många är dialekten modersmålet, en språkform som tydligt avviker från standardspråket. Detta gäller även bland journalisterna.

Även om de finlandssvenska dialekterna förstås är varianter av svenska, inte främmande språk, så kan de skilja sig tydligt från standardspråket, och det kan krävas ansträngning för personer från andra delar av det finlandssvenska och sverigesvenska språkområdet att förstå dem. Man kan alltså betrakta de finlandssvenskar som har en dialekt som modersmål som tvåspråkiga, dvs. de rör sig ständigt mellan dialekten och standardspråket. I det här kapitlet kommer därför dialekt att i många fall jämställas med andra språk, framför allt med svenska och finska.

Det skriftspråksnära standardspråket är arbetsspråket för de svenska medierna i Finland, på samma sätt som för de svenska medierna i Sverige. Skriftspråksnormen är alltså gemensam. Liksom i Sverige kan man också i de finlandssvenska etermedierna höra regionalt färgat språk, men sällan ren dialekt. Enligt språkreglerna för Rundradions svenska verksamhet får språket gärna vara regionalt färgat, dvs. återspegla journalistens regionala bakgrund, men utpräglad dialekt ska inte förekomma eftersom det utgör ett begriplighetshinder.²

Den finlandssvenska journalisten − oavsett om han eller hon arbetar på en tidning eller på en radio- eller tv-kanal − kan i vissa fall röra sig med minst tre olika språk varje dag: svenska, dialekt och finska. Dessutom ingår naturligtvis andra språk i vardagen på redaktionen eller utanför den. I detta kapitel ges en bild av hur den språkliga verkligheten där den finlandssvenska journalisten lever och arbetar kan se ut. Presentationen bygger främst på resultaten av en enkätundersökning som genomfördes våren 2012.³ Syftet med frågorna i enkäten var att beskriva vilka språk journalisterna använder och dagligen kommer i kontakt med och hur de själva ser på sin språkanvändning. Det här är intressant att titta närmare på, eftersom journalisternas språk och kontakten med modersmålet är av stor betydelse för deras professionella språk och därmed också för de finlandssvenska tidningsläsarnas, radiolyssnarnas och tv-tittarnas språk. För vissa läsare och lyssnare kan de finlandssvenska medierna till och med utgöra den enda dagliga och regelbundna kontakten med standardspråket i tal och skrift.⁴

6.1 Bakgrund

År 2012 genomfördes en enkätundersökning rubricerad ”Den finlandssvenska journalistens vardag”. Målgruppen för enkäten var samtliga tidnings- och etermediejournalister som arbetar på finlandssvenska medier i Finland.⁵ Syftet med enkäten var att kartlägga vilka språk de finlandssvenska journalisterna använder dels i sitt arbete på och utanför redaktionerna, dels hemma och på fritiden. I enkäten ingick också frågor om mediekonsumtionen, dvs. frågor om vilka tidningar journalisterna själva läser samt vilka radio- och tv-kanaler de lyssnar och tittar på. Dessutom ingick i enkäten frågor om journalisternas syn på sitt eget språk och utvecklingen av det samt språkvårdsrelaterade frågor. Svaren på frågorna om det egna språket sammanfattas i avsnitt 6.11. De frågor som berör språkvården behandlas senare i kapitel 7. I avsnitt 6.12 sammanfattas och diskuteras de viktigaste resultaten.

När enkäten avslutades hade sammanlagt 150 personer besvarat den. Antalet svar kan betraktas som tillräckligt mot bakgrunden av det totala antalet finlandssvenska journalister. Utifrån en ungefärlig uppskattning av antalet kan man konstatera att cirka en fjärdedel av de finlandssvenska journalisterna besvarade enkäten.⁶ Av dem är drygt 40 procent män och ungefär 60 procent kvinnor. Åldersfördelningen bland de svarande är jämn, dvs. alla ålderskategorier från 20 år till 60 plus är väl representerade. Tidningsjournalisterna var överlag mer flitiga att svara än etermediejournalisterna.

Diskussionen i det här kapitlet utgår från de resultat som enkäten gav och de slutsatser som kan dras av svaren.⁷ Det som man hela tiden bör komma ihåg är att den finlandssvenska verkligheten inte är enhetlig. Svenskfinland är som nämnts inte ett sammanhängande geografiskt område, och svenskans ställning varierar rätt kraftigt i de olika regionerna. De finlandssvenska dagstidningarna utkommer i och täcker hela Svenskfinland, och rikstidningen Hufvudstadsbladet har läsare också på de s.k. språköarna, dvs. i de så gott som helfinska städerna Uleåborg, Björneborg, Tammerfors och Kotka. Rundradiobolaget Yle har visserligen sitt huvudsäte i Helsingfors, men det har också relativt stora regionala och lokala redaktioner på olika håll i Svenskfinland.

Såväl de finlandssvenska journalisternas som de finlandssvenska mediekonsumenternas verklighet kan se mycket olika ut beroende på var i Svenskfinland eller Finland de bor. Den sydfinländska vardagen är självklart en helt annan än den österbottniska med tanke på svenskans och dialekternas status och användbarhet och med tanke på finskans närvaro. Därav följer att journalisternas situation och möjligheter att hitta nyhetsmaterial och stoff på svenska varierar. I huvudstadsregionen, där finskan är påtaglig nästan överallt, är det mer sannolikt att de behöver intervjua en finskspråkig person än i Jakobstad eller Ekenäs.⁸

6.2 Journalisternas arbetsplatser

I Finland utkom år 2012 tio finlandssvenska dagstidningar. De är från norr till söder och från väster till öster Österbottens Tidning, Vasabladet, Syd-Österbotten, Åbo Underrättelser, Tidningen Åland, Nya Åland, Västra Nyland, Hufvudstadsbladet, Borgåbladet och Östra Nyland. Rundradiobolaget Yle har två svenskspråkiga radiokanaler, Radio Vega och Radio Extrem (X3M) och en svenskspråkig tv-kanal, Yle Fem, tidigare FST5.⁹ Dessutom har Finska Notisbyrån (FNB) en svenskspråkig enhet som producerar nyhetsnotiser på svenska – huvudsakligen i form av översättning av de finska och engelskspråkiga nyhetsnotiserna. Därtill finns Svensk Presstjänst (SPT) som har en heltidsanställd reporter som är knuten till FNB.

Utöver de medier som sysslar med dagsaktuella frågor och nyhetsrapportering finns det ett stort antal svenskspråkiga tidningar som utkommer en gång i veckan eller ännu mer sällan. Av det brokiga utbudet kan nämnas tidskriften Forum för ekonomi och teknik, kyrkans informationstidning Kyrkpressen, fackföreningstidningen Löntagaren, den fria vänstertidningen Ny Tid, familjetidningen Kuriren, lantbrukarproducenternas tidning Landsbygdens folk, handelslagens medlemstidning Samarbete och den kommunala facktidskriften Finlands kommuntidning.¹⁰ I enkäten deltog inte journalister från alla dessa, utan svaren från tidningsjournalister kom i första hand från dagstidningarna. Nästan alla finlandssvenska dagstidningar ingår i någondera koncernen HSS Media Ab eller KSF Media. I princip kan man säga att HSS Media står för de österbottniska dagstidningarna, medan KSF innebär nyländska dagstidningar.

Den överlägset största arbetsgivaren för de finlandssvenska journalisterna är svenska Yle med sina uppskattningsvis 250−300 anställda svenskspråkiga journalister. Störst bland dagstidningarna är Hufvudstadsbladet med sina uppskattningsvis närmare 70 anställda skrivande journalister. Därefter följer de två näst största dagstidningarna Vasabladet och Österbottens Tidning. Svaren från Yle och Hufvudstadsbladet dominerar också i enkäten, och i fråga om fördelningen mellan tidningsjournalister och etermediejournalister kan man konstatera att majoriteten av de som svarat arbetar på tidningar.

Den regionala fördelningen av de journalister som svarade på enkäten syns framför allt i tidningskoncernerna där man kan konstatera att det nyländska KSF Media är något starkare representerat än det österbottniska HSS Media, vilket förklaras av att den största dagstidningen Hufvudstadsbladet ägs av KSF. Yles verksamhet är huvudsakligen förlagd till Böle i Helsingfors, men svenska Yle har också omfattande regional programverksamhet. I Österbotten har t.ex. Yle en centralredaktion i Vasa och lokalredaktioner i Jakobstad, Karleby och Kristinestad.¹¹

De största finlandssvenska redaktionerna finns i Helsingfors. Detta innebär inte att alla de journalister som arbetar i huvudstaden kommer från den regionen, utan en stor del av dem har flyttat från andra delar av Svenskfinland eller i enstaka fall från Sverige. De finlandssvenska journalisterna flyttar förstås på sig precis som andra yrkesgrupper, och huvudstadsregionen med sina många arbetsmöjligheter drar till sig utbildade personer från olika delar av landet.

Arbetserfarenheten varierar kraftigt, men är påfallande lång bland de svarande, i medeltal 17,3 år. Av detta kan man dra slutsatsen att åtminstone en stor del av de finlandssvenska journalisterna har jobbat länge i branschen, och att de representerar en stabil grupp arbetstagare.

Bland de svarande finns både skrivande och talande journalister. Majoriteteten, drygt 60 procent, uppger sig vara skrivande journalister, cirka en tredjedel talande journalister och resten uppger att de arbetar som webbredaktörer. Den klart bäst representerade genren bland de journalister som deltog i enkäten är nyheter. Därefter följer feature, kultur och politik. I många svar nämndes fler än en genre (se figur 6.1).

Figur 6.1. Genrefördelningen bland de svarande.

6.3 Journalisternas utbildning

Majoriteten av journalisterna har en lägre eller högre akademisk utbildning bakom sig, merparten dessutom en journalistiskt inriktad sådan. Av de journalister som svarade på enkäten är det över 60 procent som bedriver eller har bedrivit journalistiska studier och som har en examen i journalistik, alternativt håller på att skaffa en sådan. Studierna kan ha bedrivits på olika nivå i antingen Finland eller Sverige.¹² De här siffrorna stämmer rätt väl överens med de resultat som Slotte (2008) presenterar i sin undersökning av de finlandssvenska journalisternas bakgrund. Enligt hennes rapport har cirka hälften av de finlandssvenska journalisterna studerat journalistik eller media.¹³

Den näst vanligaste utbildningen efter journalistutbildning bland de som deltog i enkäten är humanistiska studier med varierande inriktning, dvs. studier som leder till filosofie kandidat- och magisterexamen. Också detta resultat överensstämmer med det som Slotte kommit fram till. Bland de journalister som har studerat inom det humanistiska området finns varierande studieinriktningar och huvudämnen, bl.a. filosofi, pedagogik, språk och litteratur samt historia. Ett litet antal journalister har ekonomexamen och ännu färre har någon annan examen än de här nämnda. I den här gruppen ingår framför allt några enstaka journalister som t.ex. har en juridisk eller naturvetenskaplig examen. Gruppen journalister som helt saknar en examen efter grundskolan eller studentexamen är mycket liten.

Så gott som alla svarande uppgav att de fått hela eller åtminstone delar av sin utbildning på svenska. Ett fåtal har studerat åtminstone delvis på finska och en handfull på något annat språk, främst då på engelska. Enstaka personer uppgav att de också studerat på franska, danska eller tyska. Överlag har de finlandssvenska journalisterna alltså en lång utbildning bakom sig, oftast en journalistisk sådan, och de har dessutom nästan alltid fått sin utbildning eller åtminstone delar av den på arbetsspråket svenska. Journalisternas val av yrkesbana förefaller alltså ske redan i ett tidigt skede, och många har bäddat för sitt val genom att skaffa sig en gedigen och relevant utbildning.

6.4 Modersmålet

Deltagarna i enkäten skulle också ange sitt modersmål. De fick välja mellan fyra givna alternativ: svenska, finska, svensk dialekt eller annat språk. Dialekten nämns alltså som ett alternativt modersmål i samma kategori som svenska och finska eller något annat språk. Definitionen av dialekt lämnades dock åt den svarande. Möjligheten att välja alternativet dialekt som modersmål var ett försök att visa hur den finlandssvenska journalisten i vissa fall kan vara ”tvåspråkig på svenska” utan att kanske reflektera över det. De som valde alternativet dialekt som modersmål uppmanades också specificera vilken dialekt de talar. På samma sätt kartlägger enkäten också i hur hög grad finska är modersmål för de finlandssvenska journalisterna som då är tvåspråkiga på finska och svenska. Vissa av dem som svarade uppgav att de har två (eller flera) modersmål. Mest sannolikt är att överlappningen, dvs. valet av fler än ett modersmål, skedde framför allt i fråga om svenska och dialekt, men antagligen också i viss mån i fråga om finska och svenska.

Av dem som svarat uppger drygt 93 procent att de har svenska som modersmål, en mycket klar majoritet. Nästan en femtedel, närmare 19 procent, uppger att deras modersmål är en svensk dialekt. Bland de dialekter som nämns i svaren ingår främst österbottniska dialekter specificerade genom namnet på den ort där de talas: Karleby, Kronoby, Esse, Jakobstad, Pedersöre, Munsala, Nykarleby, Oravais, Vörå, Vasa, Kaskö och Närpes. Alla dessa orter finns i Österbotten. Ibland beskrivs dialekten lite mera diffust, t.ex. nordösterbottniska, åländska och västnyländska och i ett fall Helsingforsdialekt. Att nästan var femte finlandssvensk journalist anser sig ha en dialekt som modersmål är intressant, och detta resultat förstärker ytterligare uppfattningen om framför allt de österbottniska dialekternas betydande roll. Det är till och med möjligt att det är ännu fler än så här som använder dialekt åtminstone ibland, även om de här valt alternativet svenska som sitt modersmål. I en av kommentarerna till enkäten påpekar också en person att det känns fel att svenska och dialekt ställs mot varandra, eftersom de svenska dialekterna också är svenska. Av de svarande anger därtill 5,5 procent att de har finska som modersmål. Det är alltså betydligt ovanligare att journalisterna har finska som modersmål än att en dialekt är deras modersmål. Endast två personer anger att de har något annat modersmål än svenska, finska eller svensk dialekt.

6.5 Språket med familjen

I enkäten ställdes också frågor om journalisternas språkanvändning med familjen i syfte att kartlägga mängden och arten av deras användning av svenska med sina allra närmaste. På samma sätt som när det gällde frågorna om modersmålet kunde de svarande också här välja mellan alternativen svenska, finska, dialekt eller annat språk. Det som journalisterna ombads uppge var umgängesspråket för det första med den närmaste partnern¹⁴, för det andra med familjens barn och för det tredje med egna föräldrar och syskon (se figur 6.2).

Trots att statistiken visar att en stor andel finlandssvenskar lever i tvåspråkiga familjer, är svenskan starkt representerad i de finlandssvenska journalisternas hem och familjer.¹⁵ Svenskan dominerar klart i kommunikationen med samtliga familjemedlemmar, framför allt med de egna barnen. Både dialekt och finska används också i någon mån, dialekt i ungefär lika stor utsträckning i alla sammanhang, medan finskan syns mest i kommunikationen med den egna partnern. Finska med partnern talar 18 procent, medan 11 procent uppger att de talar dialekt med sin partner. Endast 10 procent talar finska med någondera föräldern eller syskonen, vilket tyder på att en mycket klar majoritetet av journalisterna kommer från enspråkigt svenska hem, eller hem där man talar svenska eller dialekt. Andra språk används i mycket liten utsträckning, undantaget kommunikationen med partnern.¹⁶

Figur 6.2. Språk i kommunikationen med familjemedlemmar (procentuell fördelning per samtalspart).

Sammanfattningsvis kan man konstatera att de finlandssvenska journalisterna kommer från och lever i en mycket svenskdominerad hemmiljö. De allra flesta talar svenska med sina föräldrar och syskon, med sina egna barn och i stor utsträckning också med sin partner. När man lägger till siffrorna för de svar där alternativet dialekt har valts blir bilden ännu mer svenskspråkig. Användningen av dialekt är rätt jämn, men starkast med föräldrar och syskon. En orsak till att dialekten är lite starkare i kommunikationen med de egna föräldrarna och syskonen än med partnern är att partnern kanske inte behärskar (samma) dialekt, utan kommer från en helt annan region. Utifrån dessa resultat kan man säga att journalisterna torde ha en stark grund i sitt arbetsspråk.

6.6 Språket på fritiden

Svenskan dominerar alltså i familjelivet. När man tittar på journalisternas språkanvändning på fritiden och i hobbyverksamhet blir bilden aningen mera brokig och komplex (se figur 6.3). I enkäten tog de svarande ställning till vilket eller vilka språk de använder på sin fritid. Även här gavs alternativen svenska, finska och dialekt. De kunde också välja alternativet annat och specificera vilket detta eller dessa språk i så fall är. Dessutom kunde de gradera sina val med hjälp av alternativen alltid, oftast, ibland och aldrig.

Resultaten visar att svenskan används flitigt av journalisterna också på fritiden, nästan 88 procent uppger att de alltid (30 %) eller oftast (58 %) använder svenska. Detta tyder på att vänkretsen ofta är svenskspråkig eller att man umgås i sådana kretsar där svenskan används. Det kan också tyda på att journalisterna i första hand eller i alla fall ofta söker sig till fritidsverksamhet på det egna modersmålet. Finska och dialekt används betydligt mindre än svenska, men dialekt förekommer ofta (18 %) med vänner och på fritiden.

Figur 6.3. Språk på fritiden (procentuell fördelning per språk).

Att finskan används på fritiden är ett obestridligt faktum, framför allt är finskan ett språk man använder ibland, vilket i och för sig inte är så överraskande. Många har naturligtvis vänner som är finskspråkiga och många deltar i finskspråkiga aktiviteter, hobbyer och kurser. Det är självklart att man möter finskan på fritiden i Finland i någon form.

Flera svarande uppgav att de åtminstone ibland dessutom använder något annat språk på sin fritid. Kommentarerna varierar kraftigt och kan lyda till exempel så här: Jag har kompisar som talar engelska, ryska och min systers barn talar enbart tyska.

Av dem som har svarat är det inte alla som har valt att ta ställning till alla alternativ, utan de flesta har begränsat sig till alternativet svenska. I figuren syns inte de personer som valde alternativet annat eftersom dessa trots allt var så få.

Bilden av vilka språk journalisterna använder på sin fritid är klart komplex, och det är omöjligt att ge en komplett bild av situationen. Det man ändå kan konstatera är att svenskan används påfallande mycket också på fritiden, vilket visar att journalisterna är väl integrerade i den svenskspråkiga miljö där de verkar och har sina läsare och lyssnare. Framför allt får man intrycket av att de är starka i sitt modersmål och använder det även utanför familjekretsen. I den här yrkeskåren är svenskan inte bara ett privat språk, utan ett språk som man kan använda också utanför hemmet i många olika sammanhang. På den punkten skiljer sig journalisterna åtminstone i viss mån från en stor del av sina läsare och lyssnare för vilka svenskan kan vara ett språk vars användning är mer begränsad.

6.7 Språket på jobbet

De finlandssvenska journalisterna kommer alltså oftast från en genuint svenskspråkig miljö, dvs. de har svenska som modersmål, de har fått svenskspråkig utbildning, de talar svenska hemma och mestadels också med sina vänner och på sin fritid. På arbetsplatsen på de finlandssvenska medierna är det primära arbetsspråket naturligtvis svenska, alltså det språk som journalisterna använder som sitt verktyg. Situationen kan ändå se lite olika ut beroende på om journalisterna arbetar på en tidningsredaktion eller på det stora rundradiobolaget Yle. Rundradion är en förhållandevis stor och tvåspråkig arbetsplats där finskan dominerar inom huset. Så även om vissa redaktioner är helt svenskspråkiga kan den tekniska personalen vara finskspråkig, dvs. de personer som journalisterna har kontakt med för produktionen av program, musikval etc. I personalrestaurangerna och kaféerna möter Yle-journalisterna självklart också finskspråkiga kolleger. På tidningsredaktionerna är miljön däremot mera enhetligt svensk, dvs. både den redaktionella och den administrativa personalen är mestadels svenskspråkig, och tidningsredaktionerna utgör fristående svenska enheter.

Oberoende av om man arbetar som journalist på en tidning eller på Yle sker den dagliga kommunikationen med kollegerna övervägande på svenska. Av de svarande uppger 95 procent att de alltid (70 %) eller oftast (25 %) talar svenska med sina kolleger. Journalisterna talar därtill både finska och dialekt på jobbet, åtminstone ibland. En femtedel av de journalister som besvarat enkäten uppger till och med att de alltid eller oftast talar dialekt med sina kolleger. Språkanvändningen på jobbet framgår av figur 6.4.

I enkäten ingick också engelska som ett alternativ. Av resultaten att döma används engelska ibland, men majoriteten använder ändå aldrig engelska på jobbet.

Figur 6.4. Språk på jobbet och med kollegerna (procentuell fördelning per språk).

Sammanfattningsvis kan man konstatera att jobbet inom redaktionen sker på svenska, men att finskan finns inom räckhåll, framför allt på Yle, och att dialekterna också i viss mån förekommer i kommunikationen mellan kolleger.

6.8 Språket i intervjuer

Utanför redaktionen är det inte självklart att man klarar sig på svenska. Framför allt kan det vara svårt att få tag på svenskspråkiga intervjupersoner. Det innebär att det arbete som ska göras på svenska – alltså artikeln i tidningen, inslaget i radio eller på tv – ibland kan förutsätta förberedande arbete på finska eller andra språk. Figur 6.5 visar hur journalisterna svarat på frågan om intervjuspråk.

Av svaren att döma är det svenska som används oftast, vilket tyder på att man trots allt prioriterar svenskspråkiga eller svenskkunniga intervjupersoner och på att det tydligen också ofta går att hitta sådana. De finlandssvenska journalisterna blir mästare på att lokalisera svenskspråkiga eller i alla fall svenskkunniga personer på olika poster. Bristen på svensktalande intervjupersoner kan i och för sig ibland leda till att det ofta är samma personer som intervjuas. Det är också självklart att önskemålet att intervjupersonen ska behärska svenska inte alltid kan uppfyllas. Ett faktum är att många av vårt lands egna experter, politiker, sakkunniga etc. är enspråkigt finska. Med personer som inte har finska eller svenska som modersmål genomförs intervjuerna i första hand på engelska, möjligen också på andra språk.

Figur 6.5. Intervjuspråk (procentuell fördelning per språk).

Trots att det ofta går att genomföra intervjuer på svenska är det inte alltid möjligt av olika orsaker. Intervjuspråket blir av naturliga skäl därför många gånger finska. Det är endast enstaka journalister som uppgett att de aldrig använder finska i intervjuer. De flesta säger att de gör det åtminstone ibland. Att finskan kommer fram så starkt här beror självklart på den verklighet där journalisterna verkar och som de ska skildra. Det är som tidigare konstaterats inte alltid lätt att hitta svenskspråkiga eller svenskkunniga intervjuobjekt, och det viktigaste kriteriet är givetvis att det är en person som kan sin sak som uttalar sig.

Att genomföra intervjuer på finska innebär att journalisten indirekt samtidigt är översättare. Det som intervjupersonen säger på finska ska återges på naturlig svenska. Journalisten ska alltså snabbt göra en sorts simultanöversättning, samtidigt som han eller hon skriver ut sin text eller förmedlar den till radiolyssnaren eller tv-tittaren. Det gäller naturligtvis då för journalisten att känna till den terminologi intervjupersonen använder på både finska och svenska. Journalisten behöver goda insikter i finska och kännedom om t.ex. ords stilvärde, finsk politisk jargong och finsk retorik överlag. Samma krav ställs naturligtvis på journalister som genomför intervjuer på andra språk. Av enkätundersökningen framgick att en stor majoritet (89 %)åtminstone ibland genomför intervjuer på engelska. Några enstaka uppgav dessutom att de oftast använder engelska.¹⁷

Resultatet från enkäten visar att journalisterna ibland också använder dialekt när de intervjuar. Att dialekten förekommer som intervjuspråk bekräftar ytterligare den höga status som dialekterna har, liksom att dialekterna används på alla håll i samhället, inte bara inom familjen och den inre kretsen. Genom att använda dialekt kommer journalisten närmare sitt intervjuobjekt i situationer där standardspråket skulle inverka negativt eller uppfattas som ett avståndstagande från det språk som är naturligt för intervjuobjektet. Ibland, t.ex. på mindre orter, kan det också handla om att journalisten känner sitt intervjuobjekt, och då kan det kännas konstgjort att byta till standardspråk om man normalt umgås på dialekt. Man vill inte heller verka ”fin i kanten” genom att använda standarspråket på den ort som man själv kommer från, som en person uttrycker det.¹⁸ Det kan dessutom någon gång handla om att det är den intervjuade själv som markerar öppenhet och folklighet genom att svara på dialekt och därmed styr in intervjun på dialekt. Konkreta regler för när man kan och inte kan använda dialekt finns inte, utan valet träffas i situationen och genom konventioner som är svåra att beskriva. Det här verkar inte heller vara någonting man diskuterar på redaktionerna, utan valet av intervjuspråk är något som sker naturligt i den aktuella situationen. Helt klart är ändå att dialekten ibland kan vara ett alternativ i intervjusituationer, åtminstone i vissa delar av Svenskfinland.

6.9 Journalisten som översättare

Eftersom en journalist i Finland oundvikligen stöter på nyhetsmaterial på andra språk än sitt arbetsspråk ställdes i enkäten också frågor om hur mycket de finlandssvenska journalisterna översätter i sitt jobb. Det är ett faktum att en stor del av det som utgör grunden för nyhetsrapportering i Finland är skrivet på finska, t.ex. rapporter av olika slag, utredningar, pressmeddelanden, diskussioner i sociala medier, den finskspråkiga pressen, årsredovisningar och liknande. Därtill kommer de stora mängder framför allt engelskspråkigt material som journalisterna tar till sig via internet och sociala medier.

Det är naturligtvis omöjligt att mäta hur mycket man översätter dagligen, och det är svårt att avgöra när man översätter och när man bara tar till sig innehåll på ett annat språk än modersmålet. Med översättning avses här således inte ord-för-ord-översättning av hela texter, utan översättning används i en vidare bemärkelse. Det handlar om olika grader av utnyttjande av källtexter på ett annat språk än arbetsspråket. Journalisterna sitter inte och översätter texter rakt upp och ner i sitt arbete, men de måste ofta kunna läsa och förstå, analysera och hitta kärninnehållet i texter på främst finska och engelska och i viss mån också på andra språk. Ofta är det dessutom fråga om texter där sammanhanget är komplext, nytt och abstrakt. Det här ställer naturligtvis krav på goda insikter i det andra språket − källspråket − som i första hand är finska för de finlandssvenska journalisternas del. Resultatet av enkäten visar också klart att översättning är ett vanligt inslag i journalisternas arbete. Figur 6.6 visar hur journalisterna svarade på frågan om hur ofta de i sitt arbete översätter nyhetsmaterial från något annat språk till svenska.

Figur 6.6. Översättning av nyhetsmaterial som en del av journalisternas arbete (absoluta tal).

Det som tydligt framgår av enkätresultatet är hur vanligt det är med finskt nyhetsmaterial, muntligt eller skriftligt, på de finlandssvenska redaktionerna. Resultatet innebär att det är mer regel än undantag att de finlandssvenska journalisterna indirekt eller direkt översätter finskt material till svenska. Av de som svarat på den fråga som gäller översättning från finska till svenska, uppger 43 procent att de gör detta dagligen. Figur 6.7 visar hur mycket de finlandssvenska journalisterna översätter från just finska. Lägger man dessutom till den andel som uppger att de ofta översätter från finska kommer man upp till 80 procent, dvs. fyra av fem finlandssvenska journalister översätter från finska dagligen eller ofta. Det här är siffror som måste betraktas som överraskande stora också om man känner till villkoren för de finlandssvenska journalisterna. Att översätta från finska till svenska är alltså ett mycket vanligt inslag i det dagliga arbetet, och det är möjligen en aspekt som inte alltid lyfts fram så tydligt i diskussionen om det finlandssvenska mediespråket. Bara sex personer uppger i sina svar att de aldrig översätter från finska.

Figur 6.7. Översättning av nyhetsmaterial från finska (procentuell fördelning).

Att det faktiskt är så här vanligt att jobba med finska texter eller finskt muntligt material är överraskande, och det är en aspekt som är viktig att betona i utbildningen och fortbildningen av journalister för finlandssvenska medier.

Att översätta innebär stora språkliga utmaningar och ökar ytterligare kraven på god språkbehandling hos de journalister som dagligen rör sig mellan svenskan och finskan. Innehållet i de texter som journalisterna måste tillgodogöra sig för att kunna skriva en begriplig nyhet om ett visst ämne kan dessutom vara svårtillgängligt av många olika orsaker. Texterna kan vara skrivna på tungt myndighetsspråk, de kan innehålla termer och nya ord, och de kan i värsta fall innehålla medvetna dubbeltydigheter och rester av eller renodlad jargong. De krav som ställs på journalisternas kunskaper i finska, finsk kultur och finsk debattkultur ligger alltså högt över vardagsnivå. Förklaringen till att det ibland förekommer fel eller osmidigheter i de finlandssvenska medierna finns i många fall här, dvs. i förmågan att under stark tidspress uttrycka rätt uppfattad finsk substans på idiomatisk och korrekt svenska. Den vanligaste orsaken till språkliga klumpigheter och finskinfluerade formuleringar är sannolikt den tidspress som hela arbetet sker under. Det är så gott som omöjligt att undvika påverkan från finskan även om man lever mer eller mindre helt på svenska i Finland. Målet för språket i de finlandssvenska medierna är naturligtvis alltid att det ska representera en naturlig, idiomatisk och ändamålsenlig svenska, även om omständigheterna inte alltid stöder detta.

Det är inte bara finska texter som journalisterna handskas med. Engelskan är också närvarande, om än inte tillnärmelsevis lika ofta som finskan (se figur 6.6). Framför allt är det många som uppger att de översätter från engelskan sporadiskt. Detta kan tolkas som att man då och då använder sig av material som är på engelska, t.ex. källor som man hittar och kommer i kontakt med på nätet. Många uppger ändå att de dagligen översätter nyhetstexter från engelska i sitt arbete.

Flera journalister uppger dessutom att de översätter från tyska åtminstone sporadiskt, så tyskt källmaterial används av allt att döma relativt ofta. Franska källor används dock i mycket liten utsträckning av resultaten att döma, och ännu mer sällsynt är översättning från ryska. Övriga språk som nämns av journalisterna i enkäten är de andra nordiska språken samt spanska och estniska.

6.10 Journalisternas mediekonsumtion

Via medierna sprids inte bara information om världen och dess tillstånd, utan medierna har också en stor betydelse för språkets utveckling och vår kollektiva uppfattning om standardspråket. Det är medierna som sprider nyorden, namn på nya företeelser, modeuttryck, det politiska språket, kulturbundna uttryck och så vidare. För en språklig minoritet som finlandssvenskarna, som är geografiskt avgränsad från det huvudsakliga centrumet för språket, är kontakten med ”moderspråket”, sverigesvenskan, oerhört viktig. Det säger sig självt att finlandssvenskan i värsta fall krymper om den inte ständigt får språklig påfyllning genom kontakt med svenskan i Sverige. Det är därför intressant att studera vilka medier det är som konsumeras mest av de finlandssvenska journalisterna.

Var får de finlandssvenska journalisterna sin påfyllning av språket i användning och utveckling? Är det så att de i första hand konsumerar andra finlandssvenska medier, sverigesvenska medier eller är det de finska medierna som konsumeras mest? För att få en uppfattning om detta innehöll enkäten också en rad frågor om mediekonsumtionen bland journalisterna. Frågorna gällde papperstidningar, elektroniska tidningar och etermedier, dvs. radio och tv. Sociala medier och internet är visserligen mycket viktiga källor för spridning av både nyheter och språkliga innovationer, men de nämndes inte explicit i enkäten.

6.10.1 Papperstidningar

Ett stort utbud av papperstidningar är, eller har åtminstone varit, ett självklart inslag på de flesta nyhetsredaktioner. Som ett led i de inbesparingar som drabbat, och fortfarande drabbar, de flesta medier drar många redaktioner in sina prenumerationer på såväl inhemska som utländska tidningar. Därmed hänvisas de anställda till nätet, där de flesta tidningar fortfarande kan läsas gratis, åtminstone i begränsad form. Trots det mindre synliga och konkreta inslaget av papperstidningar både på redaktionerna och hemma är de finlandssvenska journalisterna fortfarande rätt flitiga läsare av papperstidningar. Enligt resultatet i enkäten läser journalisterna i snitt 2,3 papperstidningar varje dag. Av dessa är en mycket klar majoritet (70 %) finlandssvenska dagstidningar (se figur 6.8). Detta är naturligtvis inte förvånande med tanke på att det är de finlandssvenska tidningarna som är lättast att få tag på, och det är just dessa tidningar som behandlar finlandssvenska frågor. Väldigt många läser dagligen åtminstone sin egen tidning, dvs. den som de själva jobbar på och den som i de flesta fall samtidigt är den egna lokaltidningen. Därutöver läses också en hel del finska dagstidningar (27 %) i pappersformat, medan utländska, också sverigesvenska, papperstidningar (3 %) inte förekommer i någon nämnvärd utsträckning i den dagliga konsumtionen av tidningar.

Figur 6.8. Andelen finlandssvenska, finska och utländska papperstidningar som läses dagligen eller varje dag tidningen utkommer (procentuell fördelning).

Bland de finlandssvenska tidningarna är det rikstidningen Hufvudstadsbladet som är den klart vanligaste tidningen. Av de journalister som har besvarat frågan om vilka papperstidningar de läser uppger nästan 68 procent att de läser HBL dagligen. Men också de regionala dagstidningarna läses flitigt.

Finska papperstidningar läses dagligen av många finlandssvenska journalister. Överlägset vanligast här är den stora rikstidningen Helsingin Sanomat. Nästan en tredjedel uppger att de läser tidningen varje dag. Några journalister uppger också att de dagligen läser vissa finskspråkiga regional- och lokaltidningar, t.ex. den österbottniska Pohjalainen och de finska kvällstidningarna Iltasanomat och Iltalehti.

Daglig läsning av andra papperstidningar än de finländska är däremot mycket sällsynt. Inte ens de sverigesvenska tidningarna tycks förekomma i någon nämnvärd utsträckning på de finlandssvenska redaktionerna eller i de finlandssvenska journalisthemmen.¹⁹

Frågar man däremot journalisterna vilka papperstidningar de läser ofta, i motsats till dagligen, förändras bilden (se figur 6.9).

Figur 6.9. Andelen finlandssvenska, finska och utländska papperstidningar som läses ofta (procentuell fördelning).

Andra finlandssvenska tidningar än den egna (31 %) läser man rätt ofta. Andelen finskspråkiga papperstidningar (47 %) ökar kraftigt, och här kommer också de utländska tidningarna (22 %), framför allt de sverigesvenska, in i bilden. Bland de finska tidningarna är det fortfarande rikstidningen Helsingin Sanomat och de två kvällstidningarna Iltalehti och Iltasanomat som intresserar de finlandssvenska journalisterna allra mest, men uppenbarligen också en hel rad finska regional- och lokaltidningar samt en del bransch- och specialtidningar. Det är uppenbart att journalisterna vill hålla sig à jour med nyhetsflödet också på det andra inhemska språket, både på det lokala och det nationella planet, och att det finns ett intresse att följa utvecklingen på det egna fackområdet där det inte alltid finns svenskspråkiga tidningar att tillgå.

Trots att en del sverigesvenska papperstidningar läses ofta, är den andelen fortfarande inte på något sätt påfallande stor jämfört med de finska och de finlandssvenska tidningarna. Av de sverigesvenska papperstidningarna är det framför allt de två stora dagstidningarna Dagens Nyheter och Svenska Dagbladet som nämns av de svarande, men också Västerbottens-Kuriren förekommer i ett par svar. Journalisterna nämner därtill fyra engelskspråkiga och två tyskspråkiga bland de papperstidningar som de uppger sig läsa ofta.

6.10.2 Tidningar på nätet

Alla tidningar har i dag också nätupplagor som åtminstone delvis finns tillgängliga gratis på webben. Det är därför självklart att vi konsumerar fler och fler tidningar i elektronisk form. Detta gäller naturligtvis också journalisterna själva; enkäten bekräftar att så är fallet. Andelen finlandssvenska tidningar som läses på nätet är dock klart mindre när man jämför med den dagliga läsningen av papperstidningarna, men däremot är andelen sverigesvenska och övriga utländska tidningar betydligt större (se figur 6.10).

De finlandssvenska journalisterna tycks alltså (2012) helst vilja läsa sina egna och andra finlandssvenska tidningar i pappersversion, även om de därtill läser en del finlandssvenska tidningar på nätet. Man kan också notera att journalisterna dagligen läser ungefär lika mycket finska (24 %) som finlandssvenska (27 %) tidningar på nätet. Att de sverigesvenska (38 %) och de övriga utländska (11 %) tidningarna är så populära i elektronisk form beror förstås i första hand på att de är lättillgängliga på nätet och omvänt på att det inte är självklart att journalisterna har tillgång till något särskilt stort utbud av finska eller utländska papperstidningar. Att läsa tidningarna på nätet, eller t.ex. via en mobilapp, är därför enkelt, praktiskt och i de flesta fall dessutom gratis och innebär att journalisterna kommer åt ett stort antal tidningar som de inte annars så lätt får tag på.

Figur 6.10. Andelen finlandssvenska, finska, sverigesvenska och övriga utländska tidningar på nätet som läses dagligen (procentuell fördelning).

Den dagliga läsningen av tidningar på nätet omfattar alltså framför allt sverigesvenska tidningar. Här ser man klart hur tillgången till tidningar på nätet bidrar till att de finlandssvenska journalisterna dagligen kan ta del av ett stort utbud svenska tidningar på det egna modersmålet, dvs. tidningar som inte annars går att få tag på, i alla fall inte lätt och oftast inte samma dag som papperstidningen kommer ut. Andelen sverigesvenska tidningar är nästan 40 procent, vilket klart visar att det är både viktigt och naturligt för de finlandssvenska journalisterna att dagligen läsa sverigesvenska medier. Absolut vanligast är att dagligen läsa de stora dagstidningarna Dagens Nyheter och Svenska Dagbladet samt kvällstidningarna Expressen och Aftonbladet på nätet, men i svaren nämns också enstaka andra tidningar.²⁰

Bland de övriga utländska tidningarna dominerar de engelskspråkiga tidningarna klart. I svaren nämns många stora kända brittiska och amerikanska dagstidningar, men också special- och facktidskrifter som berör t.ex. musik eller sport. Dessutom nämns norska och danska dagstidningar och därtill enstaka gånger tyska, ryska, spanska och franska tidningar.

Bilden ser nästan likadan ut när man tittar på vilka tidningar det är som journalisterna uppger att de läser ofta på nätet. Skillnaden är att den sverigesvenska andelen (46 %) ökar ännu mer, liksom andelen övriga utländska (17 %) tidningar. Intressant är framför allt att konstatera att andelen svenskspråkiga tidningar, dvs. de finlandssvenska (22 %) och sverigesvenska tidningarna tillsammans, utgör två tredjedelar av läsningen. Journalisterna konsumerar alltså nyheter på sitt eget arbetsspråk i allra högsta grad också på nätet.

Det finns alltså en tydlig skillnad mellan journalisternas läsning av papperstidningar och av tidningar på nätet. När det gäller papperstidningar är de finlandssvenska och de finska tidningarna fortfarande viktiga för journalisterna. De läser både dagligen och ofta i första hand finländska papperstidningar. Nätet är viktigt framför allt för tillgången till de sverigesvenska tidningarna. Läsning av de stora sverigesvenska dagstidningarna och kvällstidningarna på nätet ingår i rutinerna för ett stort antal finlandssvenska journalister, och detta har naturligtvis betydelse för språket och språkutvecklingen. Den ur rent språklig synvinkel viktiga kontakten med de svenska medierna finns alltså, och den bidrar sannolikt i hög grad till upprätthållandet och utvecklingen av ett modernt svenskt nyhetsspråk i Finland. De sverigesvenska tidningarna på nätet ger en naturlig och lätt kontakt med det svenska språket när det används som ett majoritetsspråk. Det är bl.a. där nyorden och de nya termerna föds och sprids vidare till finlandssvenskarna via de finlandssvenska tidningarna. Den här kontakten är oerhört viktig för ett uppdaterat, välfungerande och naturligt svenskt mediespråk i Svenskfinland och hindrar i bästa fall att språket i de finlandssvenska medierna utvecklas i en annan riktning än det gör i de sverigesvenska medierna.

6.10.3 Radio

Radio är fortfarande ett viktigt medium för journalisterna, och att döma av enkäten är de finlandssvenska journalisterna mycket flitiga radiolyssnare. En stor del av journalisterna arbetar förstås själva på rundradiobolaget Yle, och då faller det sig naturligt att lyssna mycket på Yles egna kanaler. Resultaten i enkäten visar att det är den finlandssvenska Ylekanalen Vega som är den allra mest populära bland journalisterna själva. Tre av fem av dem som svarat, drygt 60 procent, uppger att de dagligen lyssnar på Vega. Den andra Ylekanalen, Radio Extrem, som har en medvetet ungdomligare profil, är inte lika populär; drygt var tionde journalist lyssnar dagligen på den kanalen. I journalisternas dagliga radiolyssnande ingår också de två åländska kanalerna Radio Åland och Steel FM liksom den tvåspråkiga lokalradiokanalen Radio Vasa.

De sverigesvenska kanalerna syns inte speciellt mycket i de svar som gäller daglig radiolyssning. Endast enstaka journalister uppger att de dagligen lyssnar på någon av de sverigesvenska kanalerna. Det är möjligen lite förvånande med tanke på att kanalerna är lättillgängliga åtminstone för de åländska och också delvis för de flesta österbottniska journalisterna. Dessutom kan man lyssna på svensk radio direkt via nätet. Möjligen är förklaringen här den att journalisterna prioriterar sina egna kanaler. De sverigesvenska kanaler som nämns är främst P1 och P3.

Finsk radio är däremot ett betydligt vanligare inslag i den dagliga radiokonsumtionen. Var fjärde journalist lyssnar dagligen på finsk radio, främst på Ylekanalerna Yle Puhe, Radio Suomi och Ylen ykkönen. I svaren ingår också en del finska musikkanaler. Dessa kanaler är i det här sammanhanget egentligen bara marginellt ”finskspråkiga” eftersom de oftast innehåller väldigt lite tal, och kanalerna väljs utifrån den musik de spelar. Dagligt radiolyssnande på andra språk än finska och svenska är inte speciellt vanligt, enligt svaren i enkäten (se figur 6.11).

Figur 6.11. Andelen dagligt radiolyssnande bland journalisterna.

När det gäller vilka radiokanaler journalisterna lyssnar på ofta (i motsats till dagligen) ökar framför allt andelen finskspråkiga kanaler, men också inslaget av sverigesvenska kanaler blir lite större. Bland de sverigesvenska kanalerna nämns nu också P2 och P4 och bland de finska många musikkanaler. Musikkanalerna väljs oftast utifrån argumentet att de spelar bra musik och inte så mycket utifrån vilket språk de representerar. En journalist sammanfattar sin kanalpreferens så här: Den som har bäst musik i bilen.

Man kan alltså säga att de finlandssvenska journalisterna helst lyssnar på finländska radiokanaler. Också här finns en praktisk förklaring, liksom när det gäller papperstidningar, nämligen att de finländska kanalerna är tillgängliga i hela Svenskfinland: i bilen, på sommarstugan, vid köksbordet osv. Å andra sidan kan man numera lyssna på radio via nätet från praktiskt taget vilket land som helst, och till exempel Sveriges Radio sänder allt gratis och direkt över nätet.

6.10.4 Tv

I språkligt hänseende skiljer sig tv-tittandet en hel del från tidningsläsningen (se figur 6.12). Enligt resultatet i enkäten tittar nämligen de finlandssvenska journalisterna dagligen i första hand på finska tv-kanaler (49 %). Finska tv-kanaler innebär naturligtvis inte alltid program på finska, eftersom programutbudet är flerspråkigt med ett stort inslag av främst amerikanska och brittiska program, men också program på andra språk. Av de finska kanalerna är det de tre Yle-kanalerna Yle 1, Yle 2 och Yle Teema som är populärast bland journalisterna, men också reklam-tv-kanalerna MTV3, Nelonen, Sub och Jim ingår i journalisternas dagliga tv-palett.

Näst populärast i fråga om dagligt tv-tittande är de sverigesvenska kanalerna, framför allt SVT-kanalerna SVT1, SVT2, Barnkanalen och Kunskapskanalen, men också reklamkanalen TV4 och i viss mån TV3 är kanaler som åtminstone vissa journalister tittar på dagligen. Detsamma gäller naturligtvis här som för de finska kanalerna, att svenska kanaler ingalunda innebär enbart program på svenska.

De sverigesvenska kanalerna är populärare än den egna finlandssvenska kanalen Yle Fem, vilket möjligen är överraskande. Den andel som uppger att de dagligen tittar på Yle Fem är 15 procent. Den är alltså hälften så stor som andelen för de sverigesvenska kanalerna som är 30 procent. Å andra sidan är utbudet i de sverigesvenska kanalerna mycket större och mer varierande, eftersom det är fråga om många olika kanaler som dessutom har lite olika profil. Övriga utländska kanaler tittar endast 6 procent av journalisterna dagligen på.

Figur 6.12. Procentuell fördelning av dagligt tv-tittande.

Om man frågar vilka tv-kanaler journalisterna tittar på ofta (i motsats till dagligen) minskar andelen svenska kanaler i förhållande till de finska, men i det stora hela ser fördelningen ungefär likadan ut. De utländska (betal)kanalerna är inte speciellt framträdande vare sig när det är fråga om dagligt tittande eller tittande ofta, men vissa kanaler som BBC, CNN, ESPN, America, Discovery och Eurosport nämns enstaka gånger i enkätsvaren.

Vilka faktorer som styr det dagliga tv-tittandet bland journalisterna är svårt att slå fast, men även här får man anta att det åtminstone delvis är en fråga om tillgång till det som bjuds. Konstellationen och preferenserna inom familjen är antagligen det mest avgörande, dvs. i familjer med småbarn tittar man på helt andra program och tv-kanaler än i t.ex. ett singelhushåll bestående av en medelålders person.

De finska kanalerna är många och har sina egna profiler, och de erbjuder ett brett utbud av program och nyheter. Alla finlandssvenska journalister har inte automatiskt tillgång till de sverigesvenska kanalerna, annat än det blandade utbud som erbjuds genom SVT World och som presenteras på Yle Fems kanalplats de tider som kanalen inte visar egna program (dvs. dagtid och sent på kvällarna). För att kunna titta på de sverigesvenska kanalerna måste man i de flesta fall prenumerera på dem via ett avgiftsbelagt kanalpaket. Tv-traditionerna ser också lite olika ut om man jämför Österbotten och Åland med Nyland, eftersom tillgången till ”gratis” sverigesvensk tv varit en självklarhet för österbottningarna och ålänningarna ända sedan 1960-talet.

Om man slår ihop de sverigesvenska kanalerna och den finlandssvenska kanalen i fråga om dagligt tittande kan man konstatera att andelen ”svenska” kanaler är nästan lika stor som andelen finska. Men det är som nämnts svårt att avgöra språkets betydelse för valet av kanal, eftersom en svensk respektive en finsk kanal inte alls alltid innebär program på kanalens språk. Är man en finlandssvensk tv-tittare som helst tittar på t.ex. deckare eller filmer spelar det ingen roll vilken kanal programmet visas på. En undersökning av vilka kanaler journalisterna tittar på visar alltså inte i första hand vilket språk de föredrar. Den avslöjar förmodligen mer om den tv-kultur och övriga kultur som man som tittare känner sig mest hemma i. Tv-tittandet styrs förutom av de olika familjemedlemmarnas intressen och det kanalutbud de har tillgång till också av traditioner och kulturbundenhet.

6.11 Trimning och uppdatering av det egna språket

Att utveckla och vårda sitt eget språk är naturligtvis viktigt för alla som liksom journalisterna har språket som sitt viktigaste arbetsredskap. Att hålla sig uppdaterad om språkutvecklingen och att vässa och slipa sitt språk är om möjligt ännu viktigare om man som journalist dessutom ingår i en språkminoritet. Kontakten med medier på det egna språket är viktig för upprätthållandet och utvecklingen av språket. Men det finns naturligtvis också andra sätt att utveckla sitt språk på. I enkäten till de finlandssvenska journalisterna ställdes också ett par frågor om den egna språkutvecklingen. Frågorna var öppna, och därför varierade både utformningen och innehållet i svaren kraftigt. Den första frågan lydde: Hur håller du dig själv uppdaterad om språkutvecklingen, dvs. nyord, termer och liknande? Svaren som inkom kan sägas hänföra sig till följande kategorier: språkstöden och språkbreven; språktidningar, språkspalter och språksajter; svenska medier; böcker och skönlitteratur samt diskussioner med kolleger.

Språkstödsverksamheten, dvs. mediernas egna språkvårdare, är uppenbarligen uppskattad och fyller ett viktigt behov av svaren att döma.²¹ Språkstöden har så gott som daglig kontakt med redaktionerna och sprider information om aktuella språkfrågor, ger språkstöd och språkråd samt diskuterar språkrelaterade frågor med journalisterna. Språkstödens roll lyfts fram i drygt femtio svar och framhålls som den viktigaste eller en av de viktigaste källorna till ny information om nyord, termer och trender i språket. I många fall är språkstöden och språkbreven den enda källan för aktiv uppdatering som över huvud taget nämns i svaren, vilket verkligen understryker språkstödens roll.²²

Jag läser gärna om språkutveckling. Vi har också duktigt språkstöd som håller oss uppdaterade via utskick på mejl och på arbetsplatsens intranät. (kvinna, 20−29 år, Österbotten)

Mest via respons från nämnda språkstöd samt tack vare hennes e-postutskick om aktuella termer/ord/uttryck att fästa uppmärksamhet vid. (man, 40−49 år, Nyland)

Vårt språkstöd informerar aktivt så jag har inte upplevt ett behov av att behöva uppdatera mig ytterligare. (kvinna, 20−29 år, Österbotten)

Journalisterna är också relativt aktiva läsare av språktidningar och språkspalter. Fyrtio av dem som svarat uppger nämligen att de håller sig uppdaterade genom att läsa om språk och språkfrågor. I vissa svar specificeras också vilken språktidning det är de brukar läsa. Allra vanligast är sverigesvenska Språktidningen, som nämns i 26 svar, medan däremot den finlandssvenska tidskriften Språkbruk, som ges ut av Institutet för de inhemska språken, nämns i endast 4 svar. I många fall nämner journalisterna språktidningar och språkspalter i största allmänhet, dvs. utan specificering av vilken eller vilka tidningar det är de läser i första hand. Den finlandssvenska webbplatsen Mediespråk.fi nämns endast enstaka gånger, vilket möjligen kan ses som ett tecken på att alla journalister inte riktigt hade hittat fram till den ännu år 2012.

En hel del journalister nämner också här sverigesvenska medier, dvs. de ser konsumtionen av dessa medier som ett verktyg i utvecklingen av sitt språk. I svaren nämns dagstidningar, tv, radio, men också tidningar på nätet, bloggar och sociala medier. Bloggar nämns explicit i fem av svaren.

Försöker följa med tidningsspråket, där nyhetsrapporteringen förmedlar nyord och termer. På webben läser jag t.ex. bloggar som hjälper att hålla en uppdaterad. (kvinna, 50−59, västra Nyland)

Skönlitteratur och läsning av böcker i största allmänhet nämns också i många svar. I några svar specificeras läsningen, t.ex. ”modern litteratur” och ”litteratur från Sverige”, men i de flesta svar uttrycker de svarande sig bara allmänt i stil med ”läser” eller ”läser mycket”. I några svar nämns dessutom kollegerna och redaktionen som en källa till språkliga uppdateringar, dvs. det är också viktigt för journalisterna att diskutera språkfrågor med sina kolleger. Utöver dessa kategorier förekommer enstaka andra alternativ för uppdatering. Till exempel nämns Nyordsboken som en källa till språklig uppdatering. I en kommentar nämns kurser och föreläsningar och i ytterligare en annan nämns mejlkontakt med svenska vänner och släktingar. Ett par personer uppger att de letar fram information om nya ord och termer när de behöver den, t.ex. genom att googla.

Sammanlagt 15 personer uppger att de inte gör någonting alls eller i alla fall inget specifikt för att uppdatera sitt språk genom kommentarer som ”Ingenting speciellt”, ”Inte alls”, ”Ganska dåligt” och ”Dåligt måste medges”. De här personerna har möjligen velat betona att de inte ägnar sig åt några medvetna och aktiva insatser för att uppdatera sig språkligt, men samtidigt avslöjar vissa av kommentarerna här ändå ett språkligt engagemang och intresse.

Inte genom att aktivt plugga. Försöker ta reda på nyords betydelse och valör när man stöter på dem. Är man språkligt alert uppfinner man ju rentav nyord själv. (man, 50−59 år, östra Nyland)

Egentligen uppdaterar jag ingenting. Det kommer via tidningar och tidskrifter. (man, 50−59 år, östra Nyland)

Jag har ingen speciell strategi. Är genuint intresserad och noterar nya fenomen när jag läser. (man, 40−49 år, Nyland)

Den andra frågan som gäller det egna språket lydde: Vad gör du för att utveckla din svenska? Frågan överlappar delvis den föregående, men här syns ändå en mycket tydlig skillnad i svaren jämfört med den som gäller uppdatering i fråga om nyord och liknande. Fyra av fem som besvarat frågan nämner nämligen explicit läsning i sina svar. Betydelsen av att läsa litteratur på det egna modersmålet betonas mycket kraftigt. I vissa svar specificeras läsningen också, och då kan t.ex. följande typer av litteratur nämnas: romaner, deckare, dikter, epos, tidningar, facktidskrifter, faktaböcker, artiklar och webbtexter.

Läser litteratur och tidningar med hög kvalitet på språket. (man, 20−29 år)

Läser så olika texter som möjligt, från romaner till aktualiteter, sporttidningar och damtidningar. (kvinna, 30−39 år, Nyland)

Romaner och poesi av vilt varierande slag. (man, 40−49, Yle)

Försöker läsa texter ur olika genrer, författare i olika åldrar. (kvinna, 40−49 år, västra Nyland)

För en del journalister är det inte bara viktigt att läsa utan också att skriva själv, dvs. att skriva annat än yrkesmässigt. En person skriver egna böcker, en annan dikter, men i de flesta fall nämns det egna skrivandet utan preciseringar.

Av vissa svar framgår att journalisterna aktivt arbetar med det egna språket genom medvetna egna insatser. Här nämns t.ex. arbetet med att utveckla de egna texterna så att de blir mer lättlästa, aktivt undvikande av slentrianmässiga uttryck och finska ord samt en strävan efter kreativitet och användning av nya ord i texterna. Här nämns också medvetna ansträngningar för att lära sig och ta till sig nyord. Vissa uppger också att de lyssnar på sina egna inslag, dvs. idkar självkritik, tar till sig respons från språkstödet, kolleger och chefer samt att de överlag funderar kritiskt på den egna språkbehandlingen.

Jobbar och försöker vara kreativ och ”hitta” nya ord. Försöker undvika finlandismer och fastna i klyschor. Men det är svårt då man för femtielfte gången skriver om samma sak. (man, 40−49 år, Österbotten)

En del av kommentarerna uttrycker det som närmast kan beskrivas som ett allmänt intresse för språket, dvs. ett aktivt samlande på ord och uttryck, lyssnande och tittande: det är fråga om att hålla öron och ögon öppna. Utöver detta lyfts också kontakterna med Sverige fram. Än en gång framhålls betydelsen av de sverigesvenska medierna, men också av umgänge med svenska vänner och släktingar samt resor i landet. Någon nämner t.ex. att den ”språkbadar” i Sverige (eller på Åland) med jämna mellanrum.

Språkstödsverksamheten tangeras också på den här punkten, framför allt språkbreven som en del nämner att de läser regelbundet, aktivt och noggrant.

Jag försöker verkligen ta till mig de språkråd som vårt språkstöd ger. Det är tydligen inte alla journalister som gör så. Jag undrar ibland om det inte är hopplöst att verka som språkstöd då journalisterna inte verkar bry sig om språkråden. (kvinna, 50−59 år, Österbotten)

Övriga saker som dyker upp enstaka gånger i kommentarerna är korsord, kurser, seminarier och ordböcker. Även på den här punkten konstaterar en del svarande att de inte gör någonting alls för att utveckla sitt språk, i alla fall inget medvetet.

Sammanfattningsvis kan konstateras att språkstöden har en viktig roll när det gäller att sprida språkråd och information om nyord, termer och fallgropar. Verksamheten verkar vara populär, och den fyller uppenbarligen ett behov. Språkvården utgör ett viktigt stöd för de finlandssvenska journalisterna.

Läsning i alla former är tveklöst den allra viktigaste metoden för att hålla liv i språket enligt journalisterna själva. Genom att läsa utvecklar man den kreativa förmågan, upprätthåller den kontinuerliga kontakten med språket och stärker det på alla nivåer. Samtidigt är läsning på det egna modersmålet också viktig som njutningsmedel. Lätt förenklat kan man säga att de finlandssvenska journalisterna utvecklar sitt språk genom att använda det. Framför allt läser de litteratur, men de uppger också att de diskuterar, lyssnar och reflekterar.

6.12 Sammanfattning och diskussion

De finlandssvenska journalisterna kommer i de flesta fall från mycket svenskspråkiga miljöer. De talar oftast svenska − ibland också någon svensk dialekt − med sin familj, ofta både med sina föräldrar och med sina syskon och därtill med sina barn. De tenderar också att välja en svenskspråkig partner i högre grad än finlandssvenskarna i snitt.²³ Svenskan är av allt att döma dessutom viktig på fritiden, och vänkretsen är ofta svenskspråkig. Journalisterna har nästan alltid en helt eller åtminstone delvis svenskspråkig utbildning bakom sig. Med andra ord har de finlandssvenska journalisterna en stark språklig grund att stå på i fråga om arbetsspråket.

En gedigen svenskspråkig grund är mycket viktig med tanke på den verklighet journalisterna arbetar i. Resultatet av den enkät som det här kapitlet bygger på visar att fyra av fem journalister dagligen eller ofta översätter nyhetsmaterial från finska till svenska. Det här innebär att utöver ett starkt modersmål är goda kunskaper i finska nästan ett måste för de finlandssvenska journalisterna. Här bör det framhållas att tvåspråkighet i sig inte automatiskt är en garanti för goda texter på svenska, utan det som journalisterna framför allt behöver för sitt arbete är insikter i de skillnader som finns mellan språken och som skapar de största utmaningarna vid översättning från finska till svenska. Därtill behöver journalisterna naturligtvis också känna till åtminstone sitt eget områdes facktermer samt nyord på finska och deras motsvarigheter på svenska. De bör också vara medvetna om stilistiska skillnader och ordens valörer i de båda språken. Det räcker alltså inte med ytliga kunskaper i finska, åtminstone inte för de journalister som handskas med avancerade facktexter och andra krävande texter på finska i sitt dagliga arbete. Detta gäller också intervjusituationer. Svaren visar att det ingalunda alltid går att få tag på svenskspråkiga intervjupersoner. Endast ett fåtal av dem som deltog i enkäten uppgav att de aldrig behöver använda finska i intervjuer.

Engelskan är också starkt närvarande i de finlandssvenska journalisternas arbete, både som intervjuspråk och som källmaterialspråk. Tre av fyra av dem som svarade genomför åtminstone ibland intervjuer på engelska. En stor andel uppger också att de åtminstone någon gång översätter nyhetsmaterial från engelska. Kunskaper i engelska ses alltmer som en förutsättning i dagens värld där vi översköljs av information från alla håll i världen, framför allt via internet.

Av enkätresultaten framgår att dialekterna har en stark ställning åtminstone bland en del av de finlandssvenska journalisterna. Många talar dialekt inte bara inom den egna familjen, utan också med vänner och kolleger. Det som kanske kan ses som det mest intressanta resultatet är att dialekterna också förekommer i intervjuer. Av de 150 journalister som deltog i enkäten uppgav 40 att de använder dialekt ofta eller åtminstone ibland när de genomför intervjuer. Dialekten upplevs som det naturliga språket i intervjusituationen, och att använda standardspråk skulle i dessa situationer kunna upplevas som konstlat och tillgjort av båda parterna, i värsta fall som ett försök att verka ”fin i kanten”. På små orter är sannolikheten också större att journalisten känner den person som intervjuas, och om dessa normalt umgås på dialekt känns det främmande att plötsligt övergå till en annan språkvariant. ”Översättning” från dialekt till standardsvenska verkar däremot inte lämna några tydliga spår efter sig på tidningarnas sidor annat än möjligen i fråga om vissa finlandismer som får stöd i dialekterna och det finlandssvenska talspråket.²⁴

I enkäten studerades också de finlandssvenska journalisternas egen mediekonsumtion. Resultatet visar på stora skillnader i fråga om tidningsläsning och konsumtion av etermedier. När det gäller tidningar föredrar journalisterna sina egna produkter. Detta gäller framför allt papperstidningar. Av de tidningar som journalisterna läser dagligen utgörs 70 procent av finlandssvenska tidningar, resten av finskspråkiga tidningar med undantag av en mycket liten andel utländska papperstidningar. Papperstidningen är alltså i första hand finlandssvensk, i andra hand finskspråkig. Tidningskonsumtionen ser däremot helt annorlunda ut på nätet. Där är det framför allt de sverigesvenska tidningarna som läses dagligen eller i varje fall ofta. Nätet innebär alltså en viktig kontakt med den dagliga sverigesvenska pressen och andra svenska nyhetskällor. I och med de täta kontakterna med sverigesvenska medier på nätet upprätthåller de finlandssvenska journalisterna en viktig kontakt med arbetsspråket. Här sker uppdateringen av språket och påfyllningen av nyord, termer, dagsaktuella uttryck och liknande på ett naturligt och kontinuerligt sätt. Detta gäller i lika hög grad etermediejournalister som tidningsjournalister. Det finlandssvenska mediespråket undgår därmed att hamna på efterkälken, vilket annars skulle kunna ske som en följd av det geografiska avståndet och av det finskdominerade omgivande samhället. De finlandssvenska journalisterna är förmedlare av en aktuell och idiomatisk svenska till sina läsare, tittare och lyssnare.²⁵

När det gäller konsumtionen av radio och tv är det antagligen helt andra faktorer än de rent språkliga som spelar in. De finlandssvenska journalisterna lyssnar övervägande på inhemsk radio, framför allt på Yles kanaler. I första hand väljer man de finlandssvenska radiokanalerna för sin dagliga dos av radio, därefter kommer de finska. Tv-tittandet är däremot mer splittrat. Nästan hälften av de journalister som deltog i enkäten uppgav att de i första hand tittar på finska tv-kanaler, medan en tredjedel av det dagliga tv-tittandet riktar in sig på sverigesvensk tv. Cirka 15 procent av de som svarade uppgav att de dagligen tittar på den finlandssvenska kanalen Yle Fem. Valet av kanal styrs naturligtvis i de flesta fall i första hand av programtyp och av faktorer som har att göra med traditioner och kulturbundenhet.

Svaren på de frågor som gäller synen på och utvecklingen av det egna språket visar att konsumtionen av medier på svenska också av journalisterna själva ses som väsentlig för det egna modersmålet. I den största delen av svaren lyfts betydelsen av läsning på svenska fram som ett viktigt element för att utveckla det egna språket. Det är inte bara tidningar och facktidskrifter som nämns, utan framför allt är det skönlitteraturen som betonas. Vissa journalister uppger också att de skriver texter av olika slag själva för att utveckla och odla den språkliga kreativiteten. I svaren framkommer dessutom att språkstödsverksamheten är viktig och att de språkråd som kommer via språkstöden ses som väsentliga källor till påfyllning av termer och nyord.

Sammanfattningsvis kan man konstatera att de finlandssvenska journalisterna har en stadig språklig grund att stå på, vilket givetvis är en förutsättning för deras arbete. Förmodligen är denna språkliga grund ibland till och med betydligt starkare än läsarnas och lyssnarnas, eftersom många finlandssvenskars språkliga verklighet kan vara mycket mer finskdominerad. Läsarna och lyssnarna är också uppmärksamma på det språk de läser och hör.²⁶ Samtidigt är det klart att journalisternas eget språk kräver kontinuerligt underhållsarbete, och att ett ansvarsfullt förhållningssätt till språket bör utvecklas under utbildningstiden. De finlandssvenska journalisterna har − vare sig de vill det eller inte − ett ansvar som språkmodeller. De kan nå alla och därigenom ha effekt på andras språk.

Noter

1.Se Ivars 2015.

2.Språkreglerna ingår i Röst och språk 2006 s. 6.

3.En rapport från enkäten och allt material som hänför sig till den finns i Svenska litteratursällskapets språkarkiv (SLS 2296).

4.I en finskdominerad miljö kan svenskan t.ex. visserligen vara ett hemspråk, medan all aktivitet utanför hemmet sker på finska. Användningen av svenska är då begränsad till en privat informell domän, vilket kan medföra att ordförrådet blir begränsat, stilregistret blir snävt etc. Om finlandssvenskt uttal samt om tvåspråkighet, se Reuter och Tandefelt, kapitel 2 respektive 12, i volym I:2.

5.Enkäten lades ut på nätet i januari 2012. Informationen om enkäten skickades ut bl.a. på Twitter och per e-post via de så kallade språkstöden på de finlandssvenska medierna som informerade om enkäten och länkade till den i sina språkutskick. Enkäten marknadsfördes också på de finlandssvenska journalisternas egen webbplats Mediespråk.fi och lyftes fram bl.a. på webbplatsen för Institutet för de inhemska språken.

6.Antalet anställda journalister i de finlandssvenska medierna var år 2014 totalt 577 (se kapitel 5). Siffran kan vara något i underkant eftersom journalister också arbetar inom andra branscher. En del är också frilansare och så kallade inhoppare. Enligt en uppskattning som Malin Slotte gjort (2008) kan totalantalet röra sig om upp till 850 personer, då man utgår från antalet svenskspråkiga medlemmar i Finlands journalistförbund. Medlemsantalet är till och med betydligt större än så, men till den grupp som Slotte räknat med i sin undersökning hör t.ex. inte pensionärer, studerande, arbetslösa, förlagsredaktörer och informatörer (se Slotte 2008 s. 5).

7.Därtill kommer min egen erfarenhet som finlandssvensk mediespråkvårdare och min koppling till mediespråkvården under många års tid.

8.Se Finnäs i kapitel 11 i volym I:2 om varierande språkmiljöer inom Svenskfinland.

9.För en detaljerad skildring av det finlandssvenska medielandskapet, se Vincze, kapitel 5 i denna volym.

10.En förteckning över samtliga finlandssvenska tidskrifter finns på webbplatsen Tidskrift.fi. År 2012 var antalet 101.

11.Informanternas arbetsplatser fördelar sig på följande sätt: Yle 37 procent, KSF Media 27 procent, HSS Media 22 procent, FNB och SPT tillsammans 3 procent, övriga tidningar 8 procent och frilansar 3 procent.

12.I svaren nämns framför allt journalistutbildningen vid Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet, men också medianomutbildningarna på Mediahuset i Vasa och Arcada i Helsingfors. Bland utbildningarna i Sverige nämns Skurups folkhögskola, Mitthögskolan i Sundsvall, Journalisthögskolan i Stockholm och Örebro universitet.

13.Se Slotte 2008 s. 3.

14.Partner preciserades i enkäten som hustru, man, sambo eller partner.

15.Se Finnäs i kapitel 11 i volym I:2 om andelen tvåspråkiga (finska-svenska) familjer i varierande miljöer.

16.Drygt 7 procent talar något annat språk än svenska, finska eller dialekt med partnern, inte heller det är någon hög siffra. De språk som nämns är estniska, engelska, tyska och ryska.

17.Därtill nämndes ett antal andra språk som användes ibland: tyska, franska, spanska, ryska och estniska.

18.Argumenten baserar sig på en kompletterande rundfråga bland österbottniska tidningsredaktioner om när journalisterna använder dialekt som intervjuspråk. Frågorna förmedlades per e-post via språkstödet Katja Nyman (HSS) i november 2012.

19.En förklaring till detta är att prenumerationerna på utländska tidningar har varit en vanlig nedskärningspost både på redaktionerna och för enskilda personer. Den mest sannolika förklaringen till att man inte läser andra papperstidningar än finlandssvenska och finska är att papperstidningen är den tidning man vill läsa på morgonen, dvs. det viktigaste är att den innehåller färska nyheter framför allt från det lokala, regionala eller nationella område som ligger en närmast. Papperstidningar från utlandet, även om utlandet inte är längre borta än Sverige, finns tillgängliga tidigast på eftermiddagen samma dag som de kommer ut.

20.Informanterna nämner Dagens Industri, Västerbottens-Kuriren, Göteborgsposten, Sydsvenskan, magasinet Affärsvärlden och den ekonomiskt inriktade webbtidningen E24.

21.Se Gustafsson i kapitel 7 som behandlar mediespråkvården.

22.Alla citat är oförändrade och återges i den form de skrivits in i enkätsvaren.

23.Se Finnäs, kapitel 11 i volym I:2.

24.Se af Hällström-Reijonen, kapitel 8 i denna volym.

25.Se Gustafsson, kapitel 7 i denna volym.

26.Se Tandefelt, kapitel 9 i denna volym.

Litteratur

Finnäs, Fjalar 2015: Tvåspråkiga familjer och deras betydelse för demografin. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 201–220.

Ivars, Ann-Marie 2015: Dialekter och småstadsspråk. Svenskan i Finland − i dag och i går I:1. SSLS 798. Helsingfors.

Reuter, Mikael 2015: Finlandssvenskt uttal. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 19–34.

Röst och språk 2006. Helsingfors: Rundradions svenska språknämnd, jämte Svenska Yle.

Slotte, Malin 2008: Den finlandssvenska journalistens utbildningsbakgrund. SSKH Notat 2/2008. Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet.

Tandefelt, Marika 2015: På mer än ett språk. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland – i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 221–252.

7

Anna Maria Gustafsson

De finlandssvenska
journalisterna och
språkvården

Det finns väl knappast någon som kan protestera mot påståendet att medierna har en viktig roll för vårt språk. Att vi kan ta del av nyheter på vårt eget språk genom medier som verkar i vårt eget land har inte bara en stark identitetsskapande betydelse, utan det kan också ha en stor betydelse för språkets överlevnad och utveckling. Det språk vi möter i medierna påverkar vårt eget språk, oberoende av om vi vill det eller inte. Genom medierna tar vi del av såväl de stora händelserna ute i världen som de små lokala evenemangen på vår egen ort. Genom medierna kommer vi i kontakt med nya fenomen som kan röra allt från teknik till samhällsfrågor och politik, och därmed förmedlas också de nya ord och termer som används när dessa fenomen diskuteras och beskrivs till vårt eget språk. Språket i medierna speglar också språkutvecklingen och ger oss läsare och lyssnare en uppfattning om vilka språkliga konstruktioner som kan betraktas som accepterade och etablerade. Språket står inte still, och det dagliga medieflödet är också en förmedlare av språkliga förändringar. Medierna kan alltså sägas ha en viktig funktion som språkmodeller i dag, och därmed har de också en skyldighet mot sina läsare och lyssnare att använda ett gott, modernt, begripligt och naturligt språk. Den här funktionen blir om möjligt ännu viktigare i ett sammanhang där språket utgör ett minoritetsspråk, vilket är fallet för de finlandssvenska medierna.

Som mediekonsumenter har vi alltså rätt att ställa vissa krav på språket i medierna. Det här är medierna själva mycket medvetna om, och ett gott och välfungerande språk är såväl grunden som ledstjärnan i det dagliga arbetet på redaktionerna. Formuleringar och ordval diskuteras och vägs mot varandra, men man reflekterar också över språket i ett större sammanhang − hur förklara komplicerade sammanhang på ett begripligt sätt, hur hitta rätt stilnivå, hur bli mer kreativ i språkanvändningen osv. Språket är journalisternas viktigaste verktyg och det verktyget måste hållas i trim, uppdateras och anpassas till situation, innehåll, mottagare och medium. I dag finns det också mycket språklig hjälp att få för journalister − ingen journalist är främmande för ordböcker, skrivhandledningar, skrivråd, termbanker och sökmotorer. Många redaktioner har dessutom en egen språkvårdare (eller ett eget språkstöd) som medarbetarna kan vända sig till för att få svar på språkfrågor och liknande.

I det här kapitlet beskrivs hur språkvården för de finlandssvenska medierna är organiserad, vilka språkliga källor de finlandssvenska journalisterna använder sig av, i vilken grad de utnyttjar språkvården och delvis också hur journalisterna ser på sitt eget språk och det finlandssvenska mediespråket överlag.

7.1 Språkvården för medierna hittar sin form

Den organiserade språkvården för de finlandssvenska medierna har från första början haft en stark koppling till Forskningscentralen för de inhemska språken, som grundades 1976 (sedan 1.1.2012 Institutet för de inhemska språken eller Språkinstitutet). Samarbetet fick sin början den 1 september 1980 då språkvårdarna Mikael Reuter och Helena Solstrand skickade ut ett första språkbrev till Rundradion (Yle). I brevet, som skickades till Rundradions yrkesinstitut RTI för vidare distribution, kan man läsa bl.a. följande:

Vi inleder här efter norsk modell en serie operiodiskt återkommande språkbrev till de svenska redaktionerna på radio och tv. Kommentarerna bygger på sporadiskt avlyssnande och meningen är att ni också ska kunna kontakta oss med frågor som ni vill att vi ska behandla i breven.

I språkbrevet tas sedan upp några aktuella språkfrågor, bl.a. ordformer (ratificering i stället för ratifiering), bildliga uttryck som upplevts som störande (budgetkarusellen går in på slutrakan), finskpåverkade konstruktioner (där var publiken sitter) och det engelska ordet slow motion, vilket man avråder från och i stället rekommenderar långsam återgivning eller långsam repris. Därtill påpekas att ”inbyggarbeteckningen” för en person som bor i Vanuatu, dvs. före detta Nya Hebriderna, ska lyda vanuatuer. Det man kan konstatera utifrån det här första språkbrevet till radio- och tv-journalisterna är att de språkfrågor som tas upp mycket väl speglar den typ av frågor som mediespråkvården allt sedan dess diskuterat och fortfarande diskuterar med de finlandssvenska journalisterna, dvs. ordformer, bildspråk, finsk påverkan, lånord och namnfrågor. De här kategorierna motsvarar också i hög grad läsares och lyssnares kritiska kommentarer om journalisternas språk.¹

I början utgjordes mediespråkvården av utskickade brev med aktuella rekommendationer för kopiering och utskick till de olika redaktionerna. Breven skickades ut med ojämna mellanrum fram till början av år 1983 då det första avtalet om en mer kontinuerlig språkvård slöts mellan Rundradion och Forskningscentralen för de inhemska språken. Genom avtalet fick den finlandssvenska radion och televisionen en egen språkvårdare på deltid som anställdes av Forskningscentralen och vars uppgift var att ”fortlöpande avlyssna svenska program i radio och tv för att språkligt kommentera dem dels individuellt, dels allmänt i språkbreven, som går ut till Rundradions alla svenska medarbetare”. Citatet är hämtat ur det första brevet till journalisterna på Rundradion som skickades ut av språkvårdaren med en presentation av henne själv och den kommande verksamheten.² Utöver språkbreven ingick nu i språkvårdarens uppgifter också språklig fortbildning i form av diskussioner, kurser och seminarier för journalisterna. Radio- och tv-journalisterna uppmanades också att kontakta språkvårdaren direkt per telefon med språkfrågor.

En liknande språkvårdsmodell tillämpades vid den här tiden i samtliga nordiska länder. Det vill säga, det fanns radiospråkvårdare som skickade ut språkbrev till etermediejournalisterna och som svarade på språkfrågor i telefon. Språkbreven påminde i hög grad om varandra; de innehöll rekommendationer om nya ord och uttal och tog upp återkommande problem. De nordiska radio- och tv-språkvårdarna träffades också vid flera tillfällen på gemensamma nordiska seminarier framför allt under 1990-talet. Den här ”nordiska modellen” är sannolikt unik både genom sin blotta existens och genom det täta utbytet av erfarenheter och råd mellan de nordiska språkvårdarna.

Också dagstidningarna blev intresserade av möjligheten att få en egen språkvårdare. På 1990-talet slöts följaktligen samarbetsavtal om en mer omfattande och riktad språkvård med tidningshusen, i första hand med Hufvudstadsbladet. Det första avtalet mellan Hufvudstadsbladet och Forskningscentralen slöts 1994. I avtalet står att språkvården ska omfatta 20 procent av en tjänst, och att arbetet ska bestå av ”genomgång av Hufvudstadsbladets texter, kommentarer per telefon eller brev till journalisterna i fråga; dessutom också personlig genomgång av texter med enskilda journalister”. I avtalet slås också fast att Hufvudstadsbladets journalister ska ha tillgång till en ”het linje” − ett telefonnummer som de kan ringa också utanför ordinarie rådgivningstid, med andra ord direktkontakt med en egen språkvårdare. Vidare skulle språkvården innefatta ”uppföljningsträffar” med olika journalister samt ”språkbrev och fax om aktuella språkfrågor”. Språkvården för Hufvudstadsbladet finansierades genom ett avtal mellan Föreningen Konstsamfundet och Forskningscentralen. Beställning av språkvård för Hufvudstadsbladet, och senare delvis också för de övriga finlandssvenska dagstidningarna, blev småningom mer omfattande och utgjorde som mest 80 procent av en heltidstjänst, vilket innebär att språkvårdaren fanns till hands på redaktionen fyra dagar i veckan. Också Finska Notisbyrån (FNB) beställde periodvis språkvård via Forskningscentralen. Som mest omfattande den 2−3 dagar i månaden, och den utgjordes först och främst av genomgång av texter och handledning för och diskussioner med skribenterna. Språkvårdarna höll också kurser för de FNB-anställda vid olika tillfällen.

7.2 Språkörat

Det första mer omfattande gemensamma språkvårdsprojektet kring det svenska mediespråket i Finland inleddes den 1 februari 2003 – drygt 20 år efter de första sporadiska utskicken av språkbrev till Rundradion. Projektet fick namnet Språkörat, och tillkomsten av det kan ses som ett resultat av det mycket aktiva och samlade intresse för att stödja och förbättra språket i de finlandssvenska medierna som visades från många håll. De samarbetande parterna i projektet utgjordes av de finlandssvenska dagstidningarna, Finska Notisbyrån (FNB) och Forskningscentralen för de inhemska språken. Syftet var att stärka och förbättra det skrivna språket i pappersmedierna och förankra språkvården i tidningsjournalisternas dagliga arbete. För projektet anställdes två språkvårdare. De hade sina arbetsrum på Forskningscentralen, och mediespråkvården var därmed fortfarande kopplad till Forskningscentralen och den allmänna språkvården. Språkörats två språkvårdare besökte dock kontinuerligt de olika tidningsredaktionerna och FNB, där de gav journalisterna individuell skrivhandledning, svarade på språkfrågor och höll miniseminarier. Det allra första utskicket från Språkörat till redaktionerna var en lista med förkortningar av partinamn.³

Rundradion gick med i projektet Språkörat i mitten av 2006 då man överförde de medel för språkvård som tidigare kanaliserats till Forskningscentralen till projektet, som i sin tur anställde en språkvårdare på deltid för radions svenskspråkiga journalister. Dittills hade Rundradion alltså stått utanför Språkörat och fortsatt med avtalsbaserad språkvård. I och med att Språkörats verksamhet nu också kom att omfatta etermedierna kan man säga att nästan hela den finlandssvenska mediespråkvården hade samlats under samma hatt. Hufvudstadsbladet fortsatte dock med sitt eget arrangemang enligt tidigare modell: språkvård via ett avtal med Forskningscentralen. Språkvårdarna på tidningen växlade med åren på grund av tjänstledigheter och motsvarande, och formerna varierade en aning, men språkvården blev en alltmer integrerad och självklar del av redaktionsarbetet. Språkörats språkvårdare och den som skötte språkvården för Hufvudstadsbladet samarbetade tätt, och mediespråkvården hade fortfarande sin bas på Forskningscentralen där den utgjorde en del av den övriga språkvårdsverksamheten.

7.3 Den finlandssvenska mediespråkvården i dag

Den andra stora omorganiseringen av mediespråkvården inträffade i slutet av 2008 då Svensk Presstjänst (SPT) tog över projektet Språkörat rent administrativt och blev arbetsgivare för tre personer som rekryterades av SPT för att sköta språkvården för hela det finlandssvenska mediefältet. I detta samarbete ingick samtliga KSF- och HSS-dagstidningar, svenska Yle och Finska Notisbyrån.⁴ Genom den här förändringen kom alltså också Hufvudstadsbladet med i Språköratprojektet, och språkvården för de övriga finlandssvenska dagstidningarna blev ännu mer samordnad och systematisk.

De tre personer som anställdes av Språkörat valde genast från början att kalla sig språkstöd (i stället för språkvårdare). Språkstöden arbetade i praktiken på mer eller mindre samma sätt som de språkvårdare som tidigare skötte mediespråkvården. Skillnaden var att Svensk Presstjänst i sin rekrytering betonade kännedom om journalistiskt arbete och praktiskt redaktionsarbete, även om språkstöden naturligtvis också skulle ha kännedom om språkvårdens principer och ett stort intresse för svenska språket. Av de tre första språkstöden hade två journalistisk bakgrund, medan den tredje var utbildad språkvetare och hade arbetat med mediespråkvården i många år tidigare.

Alla finlandssvenska dagstidningar och finlandssvenska radio- och tv-journalister har numera tillgång till språkvård genom en egen språkvårdare. Språkstöden förser journalisterna med aktuella råd och rekommendationer, svarar på språkfrågor och ger texthandledning. Också de mindre dagstidningarna får besök av språkstödet enligt ett visst schema, och så gott som alla journalister har möjlighet att åtminstone någon gång få individuell handledning.

I dag (2017) är språkstöden två till antalet av vilka den ena personen har dagstidningarna inom såväl KSF Media som HSS Media som sitt arbetsfält och därtill Finska Notisbyrån och Åbo Underrättelser. Den andra personen arbetar som språkstöd för hela Svenska Yle. Samarbetet med mediespråkvårdaren på Institutet för de inhemska språken är fortfarande mycket tätt och rekommendationerna koordineras och formuleras alltid tillsammans.

I takt med att de finlandssvenska medierna, i likhet med många andra tidningshus, har drabbats av kraftiga nedskärningar i fråga om korrektur, har språkkontrollverktygens betydelse ökat; regelrätta korrekturläsare finns knappt längre, vilket innebär att journalisterna i allt högre grad sätter sin tillit till språkkontrollprogrammen och språkstödet. De redigeringar och ändringar en språkvårdare ibland har möjlighet att göra i texterna är dock ofta av en helt annan kaliber än korrigeringar av korrektur- och slarvfel.

Språkstöden arbetar alla med sina redaktioner enligt ett visst schema så att redaktionerna vet vilken dag språkstödet är på plats. Men även annars kan journalisten när som helst kontakta sitt eget språkstöd med frågor och begäran om hjälp. Språkstöden och den allmänna språkvården samarbetar dessutom intensivt sinsemellan och för en ständig dialog om aktuella rekommendationer, framför allt via e-post. Det är ofta dagsaktuella frågor som diskuteras, och i e-postdiskussionerna och rekommendationerna involveras därtill den mediespråksansvariga språkvårdaren på svenska avdelningen vid Institutet för de inhemska språken. Den nära kopplingen till den officiella språkvården finns som tidigare nämndes. Det här intensiva samarbetet mellan Språkörat och Språkinstitutet leder till en välkoordinerad och synkroniserad språkvård. Samtliga finlandssvenska journalister nås i bästa fall av samma rekommendationer samtidigt, och språkstöden har en god överblick över den aktuella diskussionen på de olika redaktionerna i Svenskfinland. De har tillgång till information och rekommendationer som ännu inte aktualiserats i arbetet på den egna redaktionen. Det nära samarbetet med Språkinstitutet garanterar också att de rekommendationer som går ut följer den allmänna språkvårdens linje och att argumenten för rekommendationerna är välgrundade. De täta diskussionerna, utväxlingen av språkråd och utskick till de olika redaktionerna kan utan vidare betraktas som en styrka och som ett unikt språkligt stöd för hela den finlandssvenska journalistkåren.

Även i Sverige har de stora dagstidningarna och public service-bolagen Sveriges Radio, Sveriges Television och Sveriges Utbildningsradio under långa tider haft egna språkvårdare. Dessa samarbetar genom Mediespråksgruppen som flera gånger per år samlas till möten i Tidningarnas Telegrambyrås regi.⁵ Mediespråksgruppen har också en egen e-postlista där medlemmarna kan ställa frågor och be om hjälp av varandra. De finlandssvenska språkstöden och den mediespråksansvariga språkvårdaren på Språkinstitutet deltar i gruppens möten och finns med på e-postlistan och kan därmed också följa och delta i diskussionen mellan de sverigesvenska mediespråkvårdarna. I Mediespråksgruppen ingår också en medlem från Språkrådet, dvs. den instans som i Sverige representerar den officiella språkvården. Språkrådet är en del av det svenska Institutet för språk och folkminnen.

Samtidigt som den första versionen av Språkörat inledde sin verksamhet i slutet av januari 2003 ordnades det första Mediespråksseminariet på Rundradion i Böle. Huvudarrangör var det nybildade Språköratprojektet, dvs. i förlängningen Svensk Presstjänst. Seminariet Mediespråk blev med åren mycket populärt bland såväl journalister som annat mediefolk och drog stor publik till Åbo Akademis lokaler (Academill) i Vasa där det efter starten i Helsingfors har ordnats årligen i januari.

I samband med Mediespråk 2009 bildades en egen Mediespråksgrupp för de finlandssvenska medierna enligt sverigesvensk förebild. Uppdragsgivare för gruppen är Svensk Presstjänst. Gruppen består av representanter för de finlandssvenska mediehusen och Institutet för de inhemska språken. Språkstöden är självskrivna medlemmar i gruppen. Mediespråksgruppen sammanträder ett par gånger om året och diskuterar då främst principiella språkfrågor eller frågor som inte kunnat lösas internt på redaktionerna, utan som kräver en mer omfattande diskussion och ett bredare underlag för en slutlig rekommendation som sedan förankras samtidigt över hela fältet. Exempel på frågor som diskuterats i gruppen är hanteringen av pronomenet hen i nyhetstexter, problem med finska förkortningar av namn på myndigheter, nya namn och namnfrågor som uppstått i samband med kommunsammanslagningar, markeringen av boktitlar och andra titlar i text samt valterminologi. Gruppen står i nära kontakt med den sverigesvenska Mediespråksgruppen.⁶

Språkstöden upprätthåller också en egen webbplats, Mediespråk.fi, och lägger där ut de mest aktuella rekommendationerna. Webbplatsen innehåller också t.ex. specialordlistor och samlade språkråd, information om seminarier och tips på aktuell språklitteratur samt länkar till andra nyttiga språkliga källor. Det är också möjligt att ställa frågor direkt till språkstöden på webbplatsen.

Ytterligare en viktig aktör när det gäller mediespråkvården är Rundradions svenska språknämnd, Russ.⁷ Etermediernas egen språknämnd inrättades 1991 av Svenska ledningsgruppen på Rundradion ”för att med råd och dåd bistå språkvårdaren”. Avsikten var att språknämnden skulle diskutera sådana språkfrågor som språkvårdaren sedan kunde ta upp i sina språkbrev. En viktig anledning till grundandet av nämnden var också behovet av en ny upplaga av handboken Röst och språk som hade kommit ut i en första version 1982. Röst och språk innehåller, precis som namnet antyder, viktiga råd om såväl röstanvändning som språk i form av specialskrivna artiklar för radio- och tv-journalisterna. Russ var också den aktiva parten vid tillkomsten av Rundradions egna språkregler.

7.4 Var hittar journalisten svar på sina språkfrågor?

Från en anspråkslös början i slutet av 1900-talet har mediespråkvården på några decennier vuxit till en verksamhet som i dag (2016) täcker hela det finlandssvenska fältet. Råd och stöd i språkfrågor finns inom räckhåll vid sidan av traditionella hjälpmedel som ordböcker, handböcker, språkspalter m.m.

I den enkät som riktades till de finlandssvenska journalisterna i början av 2012 ställdes också frågor om journalisternas syn på språkvården och om vilka hjälpmedel de tar till när de ställs inför språkliga problem i sitt dagliga arbete.⁸ Den fråga som gällde vilka hjälpmedel som används hade försetts med följande alternativ: språkstöden, ordböcker (vilka?), webbplatsen Mediespråk, Institutet för de inhemska språken, termbanker, andra webbplatser (vilka?), kolleger samt det öppna alternativet andra källor (vilka?).

Svaren visar att de flesta journalister i första hand vänder sig till sina egna kolleger för att få svar på sina frågor. De flesta har en kollega nära sig, och det är lätt att ställa en fråga direkt. Det verkar vara vanligt att kollegerna diskuterar språkfrågor tillsammans på jobbet. Att använda ordböcker är heller inget främmande för de finlandssvenska journalisterna; drygt 70 procent uppgav att de anlitar ordböcker och språkliga handböcker i sitt arbete.

Den överlägset vanligaste ordboken som nämns i svaren är Svenska Akademiens ordlista (SAOL) − ordlistan används av allt att döma både i bokform och elektroniskt. SAOL är alltså enligt svaren den ordbok som de allra flesta finlandssvenska journalister känner till. I svaren nämns också andra ordböcker, t.ex. Svensk ordbok och Finlandssvensk ordbok, men dessa förekommer endast i enstaka svar. Synonymordböcker verkar vara relativt vanliga hjälpmedel, liksom tvåspråkiga ordböcker, främst finsk-svenska sådana, vilket naturligtvis inte är överraskande. I många svar preciseras inte ordböckerna och i vissa fall nämner den svarande att ”allt som finns till hands” används.

Att språkstöden anlitas flitigt syns också i svaren. Likaså tycks webbplatsen Mediespråk.fi användas av många finlandssvenska journalister. Nästan en fjärdedel uppger därtill att de hittar språklig hjälp på Institutet för de inhemska språken. Termbanker verkar av svaren att döma däremot vara en rätt sällan använd källa. För många är det möjligen också oklart vad som avses med en termbank, eftersom man i de preciserade svaren kan hitta allt från TT-språket till Språkrådets webbplats, som egentligen inte alls är termbanker, även om de innehåller rikligt med språkråd och svar på språkfrågor. Alternativet andra webbplatser var populärt och här förekommer stor brokighet i svaren. Söktjänsten Google är det överlägset vanligaste exemplet i svaren, även om Google i sig är ett sätt att ta sig vidare till andra webbplatser. Många använder Google för att matcha två ord eller ordformer mot varandra för att sedan välja det alternativ som verkar förekomma med större frekvens. Google dyker också upp under alternativet andra källor. Även här är det en brokig samling källor som nämns: diverse uppslagsverk, svenska mediers webbplatser, experter av olika slag, språkkontrollprogrammet Svefix, familjemedlemmar (”jag ringer min mamma”) och vänner (se figur 7.1).

Figur 7.1. Vart vänder du dig för att få svar på sådana språkfrågor som uppstår i ditt arbete? (Siffrorna motsvarar absoluta tal.)

Diskussioner med kollegerna tycks vara en viktig och naturlig källa till språklig information och förslag till lösningar på språkliga problem. Att anlita en kollega som finns nära till hands är förstås ofta det snabbaste alternativet och därför en förklarlig förstahandskälla. Om kollegan inte kan servera svaret går man vidare till andra källor.

I enkäten ställdes också en fråga som kan kopplas till detta, nämligen korsläsning av varandras texter. Frågan formulerades: Brukar du be någon läsa igenom din text innan den ska publiceras/gå ut i etern? Av dem som besvarade frågan valde cirka en tredjedel alternativet ja, cirka en femtedel nej, medan det populäraste alternativet här var ibland. Tillsammans visar antalet ja- och ibland-svar att det är mycket vanligt att låta någon annan läsa ens text innan den publiceras.

Frågan hade en följdfråga som riktade sig till dem som svarade ja eller ibland. Följdfrågan, som var en öppen fråga, lydde: Vem, i så fall? De alternativ som respondenterna gav var: kollega, språkstödet, någon annan. Det klart vanligaste är att låta en kollega läsa igenom texten; nio av tio som besvarade följdfrågan uppgav att det är just en kollega som de vänder sig till. Många anlitar också språkstödet, men språkstödet kan av praktiska skäl inte utnyttjas på alla redaktioner alla dagar. Andra personer som anlitas för genomläsning är den närmaste chefen, nyhets- eller nattchefen, desken, intervjuobjektet och fackexperter. Dessutom nämndes också här familjemedlemmar och vänner.

7.5 Saknas någon språkhjälp?

De finlandssvenska journalisterna verkar ha rätt god kännedom om de språkliga hjälpmedel som finns, eller i varje fall visar deras svar i enkäten att de alltid eller oftast hittar svar på sina frågor.

Det förefaller också som om de flesta journalister är nöjda med den hjälp som finns att få, och att de inte saknar någonting i den vägen. I varje fall är önskemålen i enkäten inte många. I ett par svar konstateras att problemet inte ligger i utbudet eller tillgången till hjälp utan i tidsbristen.⁹

Felet är nog inte i utbudet utan i min egen aktivitet (om det ska sökas fel).

Språkhjälp finns, men tar tid. Tidsbristen − och långa avstånd (sitter i bilen en eller två timmar av arbetsdagen) gör att jag inte alltid tänker igenom språket så mycket jag borde göra.

Egentligen borde vi läsa igenom varandras texter dagligen, men det finns det varken tid eller ork till. Det dyker ibland upp heltokiga saker i ens texter utan att man vet hur det går till, och då skulle någon annans ögon lättare upptäcka felen.

I ett par kommentarer framförs en önskan om att språkstödet oftare skulle finnas till hands på redaktionen, och framför allt önskar journalisterna mer textcoaching och personlig respons på sina texter. Man kan också märka en viss längtan efter möjligheter att få skriva mer fritt och att öva sig i och ge utlopp för kreativt skrivande.

Kan inte påstå att jag saknar någon slags hjälp men språkstödet ambulerar mellan flera tidningar. Hade vi henne på heltid vore det förstås bättre.

Skulle behöva lära mig skriva lättsammare, bort från den ibland lite stelbenta och ålderdomliga finlandssvenskan.

Men hur gör man för att få språket att bli vackrare, djupare? Borde språkstödet skicka ut veckans dikt? Nåt av Tranströmer, Pasternak. Som skulle vara kort och med ett foto till.

Hjälp att leka med ordvändningar och texter. Inspiration att skriva nyskapande. Språkvård och språkhjälp blir alltför mycket vad man INTE får skriva och stränga hänvisningar till regelverk och överenskommelser.

En del av det som journalisterna formulerar i sina önskemål är väldigt specifikt. Det kan t.ex. vara fråga om hjälp med finska gatunamn, ekonomiska termer, uttalet av arabiska ord och rubriksättning. Listor av olika slag efterlyses också i en del kommentarer − allt från dagsaktuella ord till namn på politiker. Önskan om en mer aktiv och levande kontakt med det svenska språket lyfts fram i ett par kommentarer.

Ibland råd om uttal och ibland kunde det vara bra med impulser från Sverige. Det ordnas med jämna mellanrum men det kunde kanske vara ett större utbyte över viken.

Dagligt samtal med svenskspråkiga kolleger.

I en enda kommentar förekommer en viss förtäckt kritik mot mediespråkvården och en önskan om förändring och ett nytt grepp.

En aktiv och förnyande språkhjälp. Enligt mig är mediespråket och språkgreppet i Svenskfinland rätt så föråldrat.

7.6 Vart är journalisternas språk på väg?

De som deltog i enkäten kunde också fritt kommentera vad som helst utan styrning av innehållet eller temat. I en hel del kommentarer ger journalisterna uttryck för en allmän oro för språket. Oron gäller ibland kollegers och yngre journalisters bristande språkkänsla. Dessutom ges uttryck för en frustration över att journalisterna inte längre bemödar sig om ett gott språk, och att språket har fått utvecklas i en negativ riktning. Tidsbristen nämns ännu en gång som en orsak. Den här typen av kommentarer representerar givetvis åsikter som alltid har funnits och som alltid kommer fram i enkäter av den här typen eller när språket i de finlandssvenska medierna diskuteras. De måste beaktas och ses som tecken på en viss frustration över något som av allt att döma förekommer.

Gör nåt åt de unga journalisternas fattiga språk. Många språkfel då det gäller prepositioner t ex.

bra med en dylik enkät. tror att det största problemet inom den finlandssvenska journalistiken ligger i att folk inte längre är lika allmänbildade i det språkliga som förut, dvs kan synonymer, klassiska uttryck, ordspråk etc. Dialekterna borde också få komma tydligare fram i offentliga sammanhang.

Gott språk betyder för mig också att uttrycka sig rikt utan att det utesluter någon. Jag upplever att här finns mycket över lag att göra.

problemet är främst tidsbrist och att språkstödet inte finns på plats när hon skulle behövas.

Jag upplever faktiskt att det ser riktigt risigt ut i finlandssvensk media för tillfället.

I en del kommentarer skymtar också en oro och en rädsla för att det egna språket inte ska räcka till.

Jag är nyfiken på om vi som har jobbat länge i branschen har ett språk som innehåller ”signaler” som fjärmar oss från yngre och unga vuxna läsare. Alla kan producera fungerande brukstext, men jag är inte säker på alla kan producera ett spännande språk med sug. Det är lite som att titta på illa klippt video eller höra musik på ett halvstämt instrument – man känner på sig att någonting är fel, men vet inte vad. Vill inte att en ung publik ska känna så inför vårt grundspråk. (Sedan skriver vi förstås om ”fel” och ur deras synvinkel ointressanta ämnen också, men det är ju en annan sak.)

Under skol- och gymnasietiden, också under studietiden, slukade jag allt som handlade om språkvård och jag hade också tid för att läsa allt sånt. Men då man jobbar heltid och har små barn är det bra om man hinner läsa 1/3 av dagstidningen … Det känns nu som om mitt språk rostar då jag varken hinner läsa så mycket böcker som jag skulle vilja och inte heller hinner ta till mig alla språkråd som kommer. Därför skulle jag uppskatta mer personlig feedback på mitt språk. Redaktionerna (i regionen) borde jobba oftare med språkstöd! Dessutom skulle jag vilja veta vad publiken irriterar sig mest på – vilken typ av kommentarer får språkstöden mest?

I en av kommentarerna presenteras ett önskemål om att finlandssvenskan ska bli ett eget språk. Här kan man i bakgrunden ana en frustration över att det är svårt att hålla reda på skillnaderna mellan sverigesvenskan och finlandssvenskan.

Låt gärna finlandssvenskan utvecklas till ett eget språk.

Trots uttryck för oro och rädsla, och ibland någon enstaka känga mot språkvården som anses vara för mycket inriktad på fel, är det trots allt också många positiva åsikter som kommer fram, och i många kommentarer talas det varmt om den existerande språkvården.

Den finlandssvenska språkvården är mycket viktig!

Jag är glad åt språkstöden och utnyttjar den hjälp som kan fås och är speciellt glad åt den ”anpassade hjälpen” dvs. att det inte bara är själva orden jag får hjälp med utan också sammanhang och läslighet.

Har inte koll på vilka andra språkstöd jag använder än Mediespråks webb, vilket visar att den är mycket användbar.

7.7 Den finlandssvenska mediespråkvården i framtiden

Man kan lugnt konstatera att språkvården har hittat sin plats bland de finlandssvenska journalisterna i dag och blivit en välintegrerad del av det arbete som sker på redaktionerna. Språkvården uppskattas och anlitas av de flesta, åtminstone någon gång på något sätt, och det är svårt att tänka sig en situation där det inte längre finns ett nära samarbete mellan språkvården och de finlandssvenska journalisterna. Trots att språkkontrollprogrammen och nätkällorna ständigt utvecklas, förbättras och blir allt intelligentare, kvarstår av allt att döma journalisternas behov av att få diskutera med en språkexpert och få snabba svar på frågor om översättningar och termer, reflektera över nyanser och stilvalörer samt ta del av texthandledning etc. också i framtiden.

Språkkontrollprogrammen kan rensa bort ord som inte rekommenderas, stav- och böjningsfel, brott mot grammatiken och liknande. Men språket är så mycket mer än detta, och det dyker ständigt upp nya språkligt relaterade frågor. Språkstöden behövs också som en förmedlande länk mellan språkvetare och den officiella språkvården med alla dess kontakter med klarspråksexperter, översättare, lexikografer, ortnamnsforskare. Den oändliga mängd information som går att hitta på nätet i dag ställer också krav på ett filter, en språkexpert som kan tolka och i kortformat vidarebefordra och paketera informationen om t.ex. ett nyords användningsområde till journalisterna. Språkvårdarna är i dag också till stor del en sorts experter på att leta fram relevant information som stöd för t.ex. en språklig rekommendation. Deras uppgift är många gånger att sätta in språkvetenskaplig information i rätt kontext för journalisterna. Det är också möjligt att språkstöden i framtiden kan lägga ner mindre tid på ordfrågor och mer tid på texthandledning i takt med att språkteknologin utvecklas.

I dag har språkvården också starkt stöd från ledningshåll, dvs. från redaktionschefer, koncernledningar och finansiärer. Detta stöd är viktigt. Dels signalerar stödet att språkvården är och ska vara en integrerad del i arbetet på de finlandssvenska tidnings- och etermedieredaktionerna, att språket är en kvalitetsfaktor och värt att satsa på, dels är stödet avgörande rent ekonomiskt. Språkvården kostar, men det verkar som om den allmänna uppfattningen är att det är välinvesterade pengar. Språket är det viktigaste verktyget journalisterna har, och om det inte motsvarar de allmänna kraven leder det i förlängningen till att hela produkten lider. Mycket av läsarnas, tittarnas och lyssnarnas förtroende för sitt medium står och faller med språket.

Noter

1.Se Tandefelt i kapitel 9 i denna volym.

2.Rundradions första språkvårdare var Ulla Ådahl-Sundgren som skötte uppgiften i nästan tio år med vissa avbrott.

3.Initiativtagarna till och drivkrafterna bakom Språkörat var framför allt Patrik Stenvall, anställd på Vasabladet, och Barbro Teir, en av de två dåvarande chefredaktörerna på Hufvudstadsbladet.

4.Mediefältet behandlas av Vincze och Gustafsson i kapitel 5 och kapitel 6 i denna volym.

5.Dagstidningarnas sparpaket har drabbat tidningsspråkvårdarna hårt och i början av 2017 försvann den sista språkvårdaren från svensk press, då Ingrid H Fredriksson, språkvårdare på Sydsvenskan och Helsingborgs Dagblad fick lämna sin tjänst. Många tidningar har ändå någon anställd med ett visst språkansvar som också representerar tidningen i Mediespråksgruppen. Public service har kvar sina två språkvårdartjänster.

6.Ordföranden för den finlandssvenska Mediespråksgruppen deltar i systergruppens möten i Stockholm.

7.Russ utgörs av redaktörer från olika redaktioner inom svenska Yle. I nämnden ingår alltid den språkvårdare eller det språkstöd som ansvarar för språkvården på Yle samt den mediespråksansvariga språkvårdaren på Institutet för de inhemska språken. Russ har varit med och arrangerat flera språkseminarier med olika teman. Dessutom väljer Russ varje år en språkpristagare inom svenska Yle. Det prestigefyllda språkpriset delas ut samtidigt som de övriga programpriserna tillkännages och delas ut.

8.Samma enkät används av Gustafsson i kapitel 6 i denna volym där den också presenteras lite närmare. En rapport från enkäten och allt material som hänför sig till den finns i Svenska litteratursällskapets språkarkiv (SLS 2296).

9.Alla svar som citeras här är oredigerade.

8

Charlotta Af Hällström-Reijonen

Dagstidningsfinlandismer

Att finlandssvenskan varierar regionalt och lokalt i tal är klart. Det handlar om geografisk variation i första hand, men också om social. I tidigare volymer i denna bokserie har variation av dessa slag stått i fokus. Om regional variation också syns i skrift, och på vilket sätt i så fall, är temat för detta kapitel.¹

Kapitlet bygger på studier genomförda åren 2011–2013, vilkas syfte var att ta reda på hur enhetlig eller regionalt differentierad modern finlandssvensk dagstidningsprosa är. Det handlar alltså om en bestämd genre – tidningsspråket – och om en krets av professionella skribenter – journalisterna. Den variation som har studerats gäller förekomsten och avsaknaden av finlandismer i redaktionell text i samtliga finlandssvenska dagstidningar, finlandismernas eventuella regionala spridning samt huruvida användningen av ett antal välkända finlandismer har ökat eller minskat i finlandssvensk press över tid.²

Kapitlet är upplagt så att avsnitt 8.2 och 8.3 redogör för förekommande finlandismer i ett material bestående av ett systematiskt urval ledare och notiser i alla tio svenskspråkiga dagstidningar i Finland som utkom under undersökningsperioden.³ Samtliga finlandismer som noterats har excerperats (plockats ut) manuellt. I avsnitt 8.3 presenteras finlandismer som förekommer i samtliga dagstidningar i alla regioner och sådana som bara tycks finnas i vissa regioner. Den regionala variationen studeras sedan lite närmare i fråga om ett begränsat antal finlandismer (8.4). I avsnitt 8.5 redogörs för en undersökning som har utförts i endast två dagstidningar, nämligen i Hufvudstadsbladet och Vasabladet. Här handlar det om ett begränsat antal finlandismer som studeras i ett tidsperspektiv på cirka två decennier. Perspektivet är således longitudinellt, även om tidsspannet är kort.⁴ Det finlandssvenska tidningsmaterialet i Språkbanken har utnyttjats för dessa undersökningar.⁵ I ett avslutande avsnitt (8.6) sammanfattas de slutsatser som kan dras av undersökningarna.

Karta 8.1. De finlandssvenska tidningarnas utgivningsorter jämte uppgifter om språkförhållanden på respektive ort. (Källa: Statistisk årsbok 2013)

De aktuella finlandssvenska tidningarna representerar språkbruket i tre olika regioner: sydfinlandssvenskt regionalspråk (i Nyland och Åboland), österbottniskt regionalspråk och åländskt regionalspråk. Av tidningarna räknar jag fem som sydfinlandssvenska, tre som österbottniska och två som åländska. Vilka tidningarna är och var de utkommer framgår av karta 8.1 och avsnitt 8.2. Sedan kapitlet skrevs har Borgåbladet och Östra Nyland slagits ihop och bildat tidningen Östnyland.

8.1 Finlandismen – inte en fråga om rätt eller fel, utan om sammanhang

En finlandism är inte per definition ett språkfel, även om språkvårdens drygt sekelgamla intresse för de finlandssvenska särdragen särskilt tidigare har tolkats som ett slags brännmärkning av dem. Finlandismerna kan bidra till att göra språket personligt, variationsrikt och färgstarkt. Sammanhanget avgör, och det handlar i bästa fall om att medvetet förankra en text lokalt, i sämsta fall om bristande språk- och stilkänsla. Ibland handlar det om avvikelser som av sverigesvenska läsare rätt och slätt skulle tolkas som misstag eller slarv. Men finlandismer är inte tillfälliga fel. Exempelvis stavfel kan inte räknas som finlandismer, om de inte är mycket frekventa och därmed typiska för finlandssvensk text.⁶

En finlandism kan definieras som ett ord, en fras eller en struktur som bara används i finlandssvenska och finlandssvenska regionalspråk, eller som i dem används i en annan betydelse än i svenskan i Sverige. Då det handlar om en förskjuten betydelse kan de kallas semantiska finlandismer. Också uttryck som är påfallande mycket vanligare i finlandssvenska och finlandssvenska regionalspråk än i svenskan i Sverige räknas till finlandismerna. Dessa finlandismer kallas statistiska.⁷

Finlandismer förekommer på olika språkliga nivåer; det handlar alltså inte bara om enskilda ord utan också t.ex. om böjning, ords betydelser och ordföljd. I de undersökningar som här presenteras har dock inte alla olika typer av finlandismer tagits med. För att materialet inte skulle bli alltför stort och ohanterligt har ordföljd och övriga syntaktiska finlandismer uteslutits, trots att också de kan vara typiskt finlandssvenska. Avgränsningen till ord, fraser och böjningar i ledare och notiser i finlandssvenska tidningar innebär att de mest typiska finlandismerna presenteras.⁸

Officiella finlandismer har uteslutits ur undersökningen. Med sådana finlandismer avses ord och uttryck som är etablerade genom lagstiftning eller andra auktoriserade beslut, t.ex. arbetskraftsbyrå ’arbetsförmedling’, kretssjukhus ’länsdelssjukhus’ eller vicehäradshövding ’tingsmeriterad jurist’. De officiella finlandismerna är inte känsliga för regional variation, utan beror snarare på vilken typ av ämnen man behandlar i tidningsartiklarna.

När man undersöker finlandismer stöter man på en grundläggande svårighet som inte går att undvika och som måste medvetandegöras. Forskarens egen bakgrund har betydelse. En forskare med sverigesvensk bakgrund kan notera drag som finländska forskare löper risk att förbise, men övertolkar kanske i stället vissa ovanligare standardspråkliga drag som finlandismer. En finlandssvensk forskare har i stället en känsla för olika finlandismers stilvärde och acceptans, som en utomstående sällan har. Samtidigt kan det vara svårt för en finlandssvensk forskare med rötter i en region att bedöma språkbruket i en annan. Det gäller därför att jämföra sina intryck med andra språkbrukares.⁹

8.2 Varierar mängden finlandismer mellan olika regioner?

Slentrianmässigt väntar man sig att finna fler finlandismer hos skribenter i södra Finland, där tvåspråkigheten är utbredd och majoritetsspråket finska dominerar. Skribenter i Österbotten förväntas i stället producera texter med färre finlandssvenska särdrag, eftersom regionen delvis är mycket svenskspråkig och den finsk-svenska tvåspråkigheten mindre vanlig där. På Åland, som är en enspråkigt svensk region, antas man skriva svenska utan några inslag av finlandismer. Det här är en förhandsuppfattning som inte bekräftas när man studerar variationen i tidningstexterna grundligare.

Det undersökta materialet består av ledare och notiser i tio nummer från oktober 2011 av alla tio svenskspråkiga dagstidningar i Finland. Totalt handlar det om 400 texter fördelade på 100 ledare och 300 notiser. De tio tidningarna är: Östra Nyland (ÖN), Borgåbladet (BBL), Hufvudstadsbladet (HBL), Västra Nyland (VN), Åbo Underrättelser (ÅU), Syd-Österbotten (SÖ), Vasabladet (VBL), Österbottens Tidning (ÖT), Ålandstidningen (ÅL) och Nya Åland (NÅ). Fem tidningar, Östra Nyland, Borgåbladet, Hufvudstadsbladet, Västra Nyland och Åbo Underrättelser, representerar södra Finland. Österbotten representeras av Syd-Österbotten, Vasabladet och Österbottens Tidning, medan två tidningar, Ålandstidningen och Nya Åland, representerar Åland (se också karta 8.1).

Att notiser och ledare har valts som exempel på redaktionell text motiveras av att de representerar två olika genrer inom tidningsspråket. Notiser är faktatexter, medan ledare är uttryck för åsiktsjournalistiken.¹⁰ Ledare är vanligen genomarbetade texter, ofta skrivna av de mest erfarna redaktörerna. Notiser är däremot i regel snabbare tillkomna, ibland baserade på kommunala texter eller polisprotokoll som ofta är på finska.¹¹ Notiser från Finska Notisbyrån (FNB) och andra nyhetsbyråer har inte tagits med i materialet, eftersom syftet har varit att se på texter som tillkommit inom varje tidnings egen redaktion.

Om man fördelar det totala antalet finlandismer i de olika regionerna på antalet tidningar får man följande resultat: södra Finland (Nyland och Åboland) har 57,2 finlandismer per tidning, vilket är något fler än Österbottens 53,7. Åland har klart minst, 31,5 finlandismer per tidning. Det förefaller alltså finnas en viss variation mellan regionerna i fråga om finlandismfrekvens.

I materialet ingår som nämnts två olika typer av redaktionell text – ledare och notiser. Notiserna är av varierande längd och därför svåra att jämföra med varandra rent kvantitativt. Ledarna däremot är rätt enhetliga i fråga om löpord (i medeltal 535 ord per ledare), och de går därför lättare att jämföra med varandra.¹² Av denna orsak är det finlandismfrekvensen i ledarna som ligger till grund för de mer detaljerade jämförelser mellan regionerna som nu följer (se tabell 8.1).

Av tabell 8.1 framgår således variationen i fråga om finlandismfrekvens enbart i tidningarnas ledare. I tabellen kommer tidningarna från södra Finland först, därefter de österbottniska och slutligen de åländska. Hur den totala mängden ord i tidningarnas ledare fördelar sig på de olika tidningarna framgår av den tredje spalten från vänster, i följande spalt visas antalet finlandismer per tidning. Den procentuella andelen per tidning och per region framgår av tabellens spalter längst till höger.

En jämförelse av den procentuella andelen finlandismer mellan tidningsledarna i olika regioner visar att det förekommer aningen fler finlandismer i Österbotten (0,29) än i södra Finland (0,27). De åländska tidningarna har minst finlandismer i sina ledare (0,14).

Ordningsföljden mellan Österbotten och södra Finland är alltså nu en annan än den som här ovan nämndes för hela materialet, medan Åland också då det gäller tidningsledare har det lägsta antalet finlandismer. Tolkningen av den regionala variationen både i det totala materialet och i ledarmaterialet understryker likheterna mellan journalisterna i södra Finland och Österbotten. Det är i stället Åland som tydligt avviker.

De tio finlandssvenska tidningarna har olika status. De flesta är i första hand lokala, några har en vidare regional spridning och några få har läsare också på riksplanet.¹³ Det kan vara värt att pröva om tidningarnas storlek, som ett mått på deras position på tidningsmarknaden, också avspeglar sig i bruket av finlandismer både i ledare och i notiser. I tabell 8.2 är tidningarna ordnade i fallande storleksordning enligt upplaga och antal redaktörer. I den sista spalten ges antalet finlandismer i såväl ledare som notiser i stigande ordning.

Tabell 8.1. Antalet finlandismer i ledarna i det undersökta materialet per tidning och per region, absoluta tal och procentuell andel.

Region

Tidning

Antal ord i ledare

Finlandismer i ledare

Finlandismer i ledare, %

Finlandismer i ledare regionsvis, %

södra Finland

ÅU

6 200

14

0,23

0,27

VN

6 206

20

0,32

HBL

5 672

8

0,14

BBL

4 438

17

0,38

ÖN

4 647

14

0,30

Österbotten

ÖT

5 379

16

0,30

0,29

VBL

5 276

11

0,21

SÖ

4 716

17

0,36

Åland

ÅL

5 798

5

0,09

0,14

NÅ

5 250

10

0,19

Alla tidningar:

53 582

132

0,25

Tabell 8.2 visar att det finns ett samband mellan antalet finlandismer i materialet å ena sidan och storleken på redaktionen och upplagan å den andra.¹⁶ Ju större en tidning är, desto färre är nämligen finlandismerna i den.

Tabell 8.2. De undersökta tidningarnas upplagor, antalet redaktörer på tidningarna samt antalet finlandismer i respektive tidning (både ledare och notiser).

Upplaga 2011¹⁴

Ungefärligt antal redaktörer¹⁵

Antal finlandismer per tidning

1. HBL   46 395 
2. VBL   20 696 
3. ÖT    14 251 
4. VN    10 710 
5. ÅL      8 829 
6. BBL     7 523 
7. ÅU      7 293 
8. NÅ      6 683 
9. SÖ      6 675 
10. ÖN    3 765 

1. HBL  68 
2. VBL  50 
3. ÖT    30 
4. VN    21 
5. ÅL    17 
6. BBL  14 
7. ÅU    14 
8. NÅ    14 
9. SÖ    11 
10. ÖN   7 

1. ÅL    21 
2. HBL  23 
3. ÖT    41 
4. VBL  41 
5. NÅ    42 
6. BBL  63 
7. VN    64 
8. ÖN    67 
9. ÅU    70 
10. SÖ   79 

En orsak till att mängden finlandismer varierar kan vara att språket på stora redaktioner i lägre grad präglas av enskilda skribenters språkliga vanor. Det är flera journalister som skriver framför allt notiser, men också ledare. Journalisterna på en stor redaktion kan få stöd av varandra både då det gäller innehåll och språk. Skillnaden mellan större och mindre redaktioner kan också handla om sådant som inte kan utredas här, t.ex. hur journalister rekryteras, vilken professionell utbildning och bakgrund som förväntas m.m. Storleken på redaktionen tycks alltså kunna ha betydelse för språket.

De åländska tidningarna är bägge små i fråga om upplagor och redaktioner. Trots detta har tidningen Ålandstidningen (ÅL) påfallande få finlandismer (21 st.). Den något mindre tidningen Nya Åland (NÅ) har visserligen fler (42 st.), men klart färre än andra tidningar av ungefär samma storlek i södra Finland och Österbotten. I motsats till de andra finlandssvenska tidningarna verkar de åländska i en helt svenskspråkig miljö. Man kan ändå notera att tidningarnas storlek även på Åland tycks korrelera med antalet finlandismer.

Både tabell 8.1 (finlandismer i ledare) och tabell 8.2 (finlandismer i ledare och notiser) har visat på skillnader i finlandismfrekvens mellan de tio finlandssvenska tidningarna. En liknande undersökning har tidigare utförts av Reuter (1997) på ett material med en något avvikande sammansättning. Reuter undersökte färre tidningar – endast en tidning per region (Nyland, Åboland, Österbotten) och ingen åländsk tidning. Han inkluderade även material från Finska Notisbyrån (FNB). I hans undersökning ingick dessutom fler genrer än bara ledare och notiser. I tabell 8.3 återges Reuters resultat.

De tidningar som Reuter undersökte var Hufvudstadsbladet, Jakobstads Tidning (JT)¹⁸, Åbo Underrättelser och texter från Finska Notisbyrån. Reuters excerpering av samtliga tidningstexter gav som totalresultat en finlandismförekomst på 0,41 procent. Han iakttog också en intern variation mellan olika typer av texter. I Hufvudstadsbladets ledare ingick t.ex. 0,08 procent finlandismer medan procenttalet steg till 0,8 procent i pressklippsspalten, där texterna till största delen var översatta från finska. Hufvudstadsbladet hade alltså det minsta antalet finlandismer i sina ledare, medan andelen finlandismer i österbottniska Jakobstads Tidnings och åboländska Åbo Underrättelsers ledare var något större än i det material som bl.a. tabell 8.1 bygger på. Antalet undersökta ord i Jakobstads Tidning och Åbo Underrättelser är dock litet, varför enskilda texter – enskilda skribenter – kan ha påverkat resultatet väl mycket.

Tabell 8.3. Antalet finlandismer i Reuters undersökning (1997)

Antal ord

Finlandismer

%

HBL

”Paraden”¹⁷

3 400

6

0,2

Ledare & kolumn

7 600

6

0,08

Pressklipp

2 350

18

0,8

Inrikes & reportage

9 300

29

0,3

JT

ledare & debatt

2 700

12

0,4

Nyheter & reportage

6 000

36

0,6

ÅU

Ledare

1 100

4

0,4

Nyheter & reportage

3 400

22

0,7

FNB

4 100

30

0,7

Totalt

39 950

163

0,41

Källa: Reuter 1997 s. 172.

Att andelen finlandismer i Reuters undersökning är högre kan bl.a. bero på olika kriterier för vad som räknas som finlandism. Reuter har t.ex. räknat med officiella finlandismer och syntaktiska finlandismer, vilket inte har gjorts i de nyare undersökningar som presenteras här. Han har också som nämnts inkluderat material från FNB som i många fall är översättningar.¹⁹ Det föreligger alltså en del metodiska skillnader mellan de två undersökningarna.

Att det finns en viss regional skillnad mellan tidningarna framgår av både min och Reuters undersökning. Skillnaderna är små, men de antyder att slentrianuppfattningen om var finlandismer särskilt frodas saknar grund. Det är också viktigt att understryka att den procentuella andelen finlandismer i alla de undersökta tidningstexterna är liten; den ligger under en procent i samtliga fall. Det är alltså fråga om enskildheter som inte i nämnvärd grad inverkar på texternas begriplighet. Det handlar inte om texter skrivna på finlandssvenska, utan om texter skrivna på svenska med vissa finländska inslag.

8.3 Vilka finlandismer används var?

Andelen finlandismer varierar i viss mån mellan tidningar som utkommer i olika regioner. Frågan är nu om de finlandismer som förekommer i tidningsmaterialet är desamma överallt eller om de varierar mellan olika regioner. Finns det finlandismer med särskild hemortsrätt i en viss region eller är finlandismerna i materialet mestadels samfinlandssvenska? I detta avsnitt presenteras först finlandismer som dyker upp i alla regioner (8.3.1), därefter finlandismer som tycks förekomma bara, eller nästan bara, i en viss region (8.3.2).

8.3.1 Överregionala finlandismer

Vissa finlandismer förekommer i samtliga regioner. Vilka dessa vanliga och vitt spridda finlandismer är framgår av tabell 8.4, där de ges i alfabetisk ordning.

Tabell 8.4. Finlandismer som förekommer i alla regioner.

beslöt ’beslutade’
fortsättningsvis ’fortfarande’
inkommande ’kommande, instundande’
nog (bekräftande)
paketbil ’skåpbil’
sist och slutligen ’i själva verket, när allt kommer omkring, i grund och botten’
skede ’fas’
stöda ’stödja’
ännu ’dessutom’

Finlandismerna i tabell 8.4 representerar som synes olika språkliga nivåer. Paketbil är t.ex. en lexikal finlandism; i Sverige används i stället ordet skåpbil. (I exemplen som följer är finlandismerna markerade med fetstil.)

Två personer åkte till Åland för att stjäla snurran och tog den i en paketbil till Estland. (ÅL 5.10.2011)

Skede är en s.k. statistisk finlandism, eftersom ordet är gångbart på svenska, men tenderar att överanvändas i finlandssvenskan.

I det här skedet brukar ingen kandidat längre kunna öka på sitt försprång och ännu mer anmärkningsvärt är att det sker i en konkurrens som är precis så hård som man kan önska sig. (ÖT 9.10.2011)

Den starka böjningsformen beslöt (i stället för den svaga formen beslutade) förekommer även i sverigesvenska texter, men är påfallande vanlig i finlandssvenska texter och därför kan också den ses som en statistisk finlandism.

Tidigare i höst beslöt tingsrätten att tre personers egendom ställs under skingringsförbud. (ÖT 8.10.2011)

Stöda är likaledes en skrivform som visserligen förekommer i sverigesvenskan, men i mycket mindre utsträckning än i finlandssvenskan.

Men skall Lovisa i all evighet stöda biografen med skattebetalarnas pengar? (ÖN 22.10.2011)

Finlandismerna inkommande, fortsättningsvis, nog och ännu är semantiskt förskjutna finlandismer, eftersom orden används i en annan betydelse i finlandssvenskan än i sverigesvenskan.

Vintern brukar vara den tid man hinner planera inkommande odlingssäsong. (ÖN 15.10.2011)

Finströms likviditet är fortsättningsvis god. (NÅ 6.10.2011)

Tidigare har kommunministern sagt att staten gärna ser att kommunerna själva tar initiativ, och att regeringen nog respekterar processer som kommunerna själva initierar. (VN 11.10.2011)

Frågan ska ännu behandlas i stadsfullmäktige. (HBL 4.10.2011)

Sist och slutligen är en vanlig finlandssvensk flerordsfras som visserligen enstaka gånger kan hittas i sverigesvenska tidningar, men trots det tveklöst kan anses vara en finlandism.

Knappast vet ens de som i dag sitter och ritar upp nya kommunkartor hur strukturerna sist och slutligen blir. (SÖ 22.10.2011)

Finlandismerna i tabell 8.4 kan alltså sägas vara samfinlandssvenska, eftersom de förekommer i alla regioner inom det finlandssvenska språkområdet.

8.3.2 Finlandismer med viss regional bas

Några av de finlandismer som noterades bland ledarna och notiserna förekommer bara i en region. Detta kan givetvis bero på att de är så pass infrekventa att de endast sällan dyker upp i ett material av begränsad storlek. För att vidga materialet, och därmed motverka att resonemanget blir alltför spekulativt, gjordes kompletterande sökningar på de finlandismer som föreföll regionala i Språkbankens finlandssvenska tidningsmaterial. Många av dem visade sig då förekomma i flera regioner. Ett litet antal finlandismer kunde ändå bedömas som regionala snarare än samfinlandssvenska.

Drygt tjugo finlandismer i materialet tycktes förekomma både i södra Finland och i Österbotten, men däremot inte i de åländska tidningarna. Den kompletterande kontrollen i Språkbankens material från Ålandstidningen 2012 visar ändå att det inte är fullt så många finlandismer som aldrig förekommer på Åland.

Endast nio av de tjugo finlandismerna kan sägas vara sådana som inte alls eller mycket sällan förekommer på Åland. De är: blåstest ’utandningsprov’, gallup ’opinionsundersökning’, hamna under bil ’bli överkörd’, i + våning ’på + våning’, morgonnatt ’efternatt’, razzia ’trafikkontroll’, rumba ’kalabalik, kaos, cirkus’, rymmas med ’få rum’, samgång ’sammanslagning’ och fraser av typen ännu i år ’redan i år’. Exemplen på användningen av dessa finlandismer är hämtade ur tidningar i Österbotten och södra Finland. De åländska journalisterna använder alltså i stället samma ord och uttryck som används i Sverige.

Mannen vägrade göra ett blåstest. (ÅU 5.10.2011)

En uppföljningsstudie som gäller ”Alla barn i sydöstra Sverige” är ju ingen liten gallup man syr ihop på en kafferast precis. (ÅU 7.10.2011)

Den första krocken skedde 19.40-tiden då ett rådjur sprang upp på riksväg 8 i Lappfjärd och hamnade under en paketbil. (SÖ 18.10.2011)

Förskolan finns i bottenvåningen i Korsnäs kyrkoby skola. (SÖ 4.10.2011)

Kvinnan ringde sin pojkvän på morgonnatten då sjukvård och polis kopplades in. (ÖT 8.10.2011)

Mannen stannades vid rörliga polisens razzia på Vasklot. (VBL 9.10.2011)

Finlands evangelisk-lutherska kyrka ges till följd av kommunreformsrumban en unik chans till omvärdering och nydanande och lyckas i bästa fall komma närmare folket. (ÅU 14.10.2011)

Teemu Hartikainen fanns bland dem som inte ryms med i Oilers spelartrupp i början av säsongen. (HBL 4.10.2011)

Skolsamgång fördröjdes (BBL 13.10.2011)

Enligt planerna ska bygget inledas ännu detta år. (ÖN 8.10.2011)

I undersökningen ingick som nämnts inga officiella finlandismer. Om sådana hade tagits med skulle säkert ord som lantråd, lagting, landskapsregering och andra åländska samhällsord ha förekommit i det åländska tidningsmaterialet. Då de officiella finlandismerna är exkluderade återstår egentligen bara två säråländska finlandismer: nämligen riket ’Fastlandsfinland’ och riks-tv ’Finlands tv’. De beskriver bägge förhållandet mellan Åland och resten av Finland.²⁰

Som exklusivt sydfinlandssvenska kan man troligen betrakta följande fem finlandismer: diinare ’person som beundrar det amerikanska 1950-talet och klär sig i enlighet med det’, hopa och ro ’stöta och blöta’, hämta ’ta med sig’, jonej (interjektion) och tubak ’cigarrett’.

Av dessa är tre klart vardagligare än de andra: diinare är 1970–80-talsslang från Helsingfors, jonej är en nyländsk dialektalt färgad interjektion, medan tubak av tobak är en talimiterande stavning som bara förekommer i östra Nyland.²¹ Dessa tre vardagliga ord förekommer i ledare i Borgåbladet som alla är skrivna av en och samma skribent. Hans måhända tillfälliga ordval råkar därför få stort inflytande. Skribenten verkar fullt medveten om ordens stilvalör och använder dem för att ge färg åt sin text. Det är alltså inte fråga om finlandismer som oavsiktligt slunkit med. De tre orden är samtidigt de enda orden i hela materialet som är så här vardagliga och därför påfallande lokala. De är inte representativa för sydfinlandssvenskt tidningsspråk i allmänhet, utan snarare lån från ett lokalt talspråk.

De övriga regionala sydfinlandssvenska finlandismerna är den semantiska finlandismen hämta samt flerordsfrasen hopa och ro.

Tillsvidare har inga djur hämtats till gården och köparen har inte kunnat nå försäljaren. (BBL 7.10.2011)

Gällande mediebranschen strör regeringen och riksdagen ytterligare salt i såren, genom att lägga en moms på tidningsprenumerationerna och genom att hopa och ro i beslutet om Yles finansieringsmodell. (HBL 9.10.2011)

Ett flertal finlandismer förekommer uteslutande i de österbottniska tidningarna i materialet, men en kontroll av dem i Språkbanken visar att bara några kan bedömas som klart regionalt österbottniska. Ett sådant fall är lämna (kvar) ’bli kvar’.

Tusentals ton lämnar kvar på potatisfälten (SÖ 22.10.2011)

Ordet farmdjur ’djur som föds upp för pälsens skull’ är en semantisk finlandism med en direkt motsvarighet i finskans tarhaeläin. Farmdjur finns inte i svenska ordböcker, och i Språkbanken förekommer det bara i finlandssvenska texter. I den mån ordet används i Sverige verkar det närmast vara i betydelsen djur på bondgårdar, och särskilt leksaker som föreställer sådana. Att ordet mest förekommer i Österbotten har främst att göra med vilka ämnen som behandlas i tidningarna. Pälsuppfödning är en viktig näring i Österbotten och diskuteras därför oftare i de österbottniska tidningarna än i andra.

Tyvärr blir det ofta så i dylika sammanhang att de som sköter sig drabbas oförtjänt av att vissa inte tar hand om sina farmdjur på ett anständigt sätt. (SÖ 13.10.2011)

De regionalt förankrade finlandismerna är alltså inte särskilt många i materialet, men de kan i vissa fall upplevas som främmande i andra regioner. Det österbottniska lämna, det sydfinlandssvenska hämta och det åländska riket (om Finland) är exempel på finlandismer som lätt noteras och som kan placeras geografiskt av språkbrukare i andra regioner. Vanligast i materialet är ändå de finlandismer som är gemensamma för hela det svensktalande Finland. De gemensamma finlandismerna kännetecknas dessutom av att de allihop är alternativa, dvs. finlandismen förekommer i finlandssvenskan parallellt med den synonym som också är gångbar i sverigesvenskan.

8.4 En närmare titt på några vanliga finlandismer på kartan

I de undersökningar som presenteras ovan (8.2 och 8.3) går metoden ut på att förutsättningslöst notera och manuellt excerpera de finlandismer som förekommer i ledare och notiser. De kompletterande sökningarna i Språkbanken bygger på samma uppsättning finlandismer. I de undersökningar som redovisas i det följande är tillvägagångssättet det motsatta. Här handlar det i stället om att utgå från ett antal på förhand utvalda finlandismer och göra sökningar i ett mångfalt större, men fortfarande regionalt varierat tidningsmaterial.

Sökningarna gjordes således också denna gång i Språkbanken där tidningsmaterial från alla tre regioner i Finland ingår. Kontrollsökningar gjordes samtidigt i ett jämförbart sverigesvenskt tidningsmaterial som ingår i samma språkbank. Hela språkbanksmaterialet omfattade då sökningarna gjordes (våren och sommaren 2013) drygt 44 miljoner ord, varav det finländska materialet bestod av knappt 17 miljoner ord.

En del av de utvalda finlandismerna kom från det tidningsmaterial som har presenterats tidigare, medan komplettering skedde med andra frekventa finlandismer som t.ex. ingår i Finlandssvensk ordbok. Därtill valdes finlandismer som informanter från olika regioner i de svensktalande delarna av Finland hade tipsat om som typiska för deras hemtrakter.²²

Syftet med att söka på förhand valda finlandismer i Språkbanken var att åstadkomma en fylligare bild av det finlandssvenska tidningsspråkets regionala variation. Här kommer elva av de utvalda finlandismerna att illustrera denna variation. De är samtliga frekvent förekommande i tidningstexter, men förekommer också i andra sammanhang. Det handlar om böjningen av besluta, fördelningen av orden frukost och morgonmål, fraserna på basen av och på basis av, och orden framom, gallup, inkommande, julgubbe, paketbil, samgång, skede och talko. (Några av dem har berörts redan tidigare, se tabell 8.4.)

Ett exempel på en morfologisk finlandism, dvs. ett ord som böjs annorlunda i finlandssvenskan än i standardsvenskan, är det ofta förekommande verbet besluta, med böjningsformerna besluter och beslutit. (Dåtidsformen beslöt har redan tidigare behandlats.) Denna finlandism är alternativ, vilket innebär att de finlandssvenska böjningsformerna förekommer parallellt med den standardsvenska böjningen beslutar, beslutat. Av figur 8.1 kan utläsas att de åländska dagstidningarna inte alls använder sig av den finlandssvenska böjningen besluter, beslutit. I alla tre regionerna är den standardsvenska böjningen vanligast, men den finlandssvenska har ett någorlunda starkt fäste i södra Finland och alldeles särskilt i Österbotten.

Figur 8.1. Finlandssvensk och standardsvensk böjning av besluta. (Antal träffar per en miljon ord.)

Ett exempel på en s.k. statistisk finlandism – ett ord som är klart mer frekvent i finlandssvenskan än i sverigesvenskan – är morgonmål. Morgonmål är fullt gångbart även i Sverige, ordet återfinns exempelvis i Svenska Akademiens ordlista, men dagens första måltid kallas ändå i de flesta fall för frukost. I och med att ordet morgonmål är ovanligt i standardsvenskt språkbruk blir det också stilistiskt markerat, dvs. det märks i en text även om det bara förekommer ett fåtal gånger. Av figur 8.2 framgår att det finns vissa skillnader i fördelning mellan de tre undersökta regionerna i Finland, men de är små. Särskilt noteras att de åländska tidningarnas användning av frukost/morgonmål inte står närmast det svenska språkbruket, utan att det är Österbotten som är mest ”svenskt” i detta hänseende.

Figur 8.2. Den statistiska finlandismen morgonmål samt standardvarianten frukost i dagstidningar i de tre regionerna samt i sverigesvenska dagstidningar. (Procentuell andel av användningen.)

Att frasen på basen av är en finlandism känner rätt många finlandssvenskar till. Många verkar vara av den uppfattningen att den standardsvenska motsvarigheten är på basis av. Men på basis av kan också ses som en statistisk finlandism, eftersom frasen är mycket mer frekvent i Finland än i Sverige. Figur 8.3 illustrerar variationen mellan olika regioner i Finland och användningen i Sverige. Vad man avser med en statistisk finlandism framgår här tydligt.

Figur 8.3. Förekomsten av fraserna på basen av respektive på basis av. (Antal träffar per en miljon ord.)

I de finlandssvenska dagstidningarna ser det ut som om fraserna på basen/basis av skulle användas som en förstahandslösning. Man varierar inte med en alternativ formulering som i enlighet med, utifrån, med stöd av och liknande, vilket man ofta gör i svenska dagstidningar. Av figur 8.3 framgår tydligt att på basen/basis av är mycket frekventa fraser särskilt i södra Finland och Österbotten. Man kan också notera att journalister i södra Finland i högre grad än journalister i Österbotten verkar känna till att på basen av är en finlandism som man gärna byter ut i tidningstext. Uttrycket som helhet – både på basen av och på basis av – är mer frekvent både i södra Finland och i Österbotten än på Åland och i Sverige. De åländska journalisterna använder sig i högre grad av någon annan fras, men i den mån på basen/basis av används har på basen av inte i särskilt hög grad bytts ut mot på basis av. Man noterar tvärtom att relationen mellan varianterna är ungefär densamma som i Österbotten, nämligen att på basen av är tre gånger vanligare än på basis av. Man kan också förmoda att journalister i Sverige gärna använder sig av andra typer av fraser för att uttrycka samma sak som på basen/basis av.

De återstående finlandismerna i detta avsnitt återges alla i alfabetisk ordning i figur 8.4. Det gäller framom ’framför’, gallup ’opinionsundersökning’, inkommande ’nästa’, julgubbe ’jultomte’, paketbil ’skåpbil’, samgång ’sammanslagning’, skede ’fas’ och talko ’gemensamt arbete som görs utan ersättning i pengar’.

Figur 8.4. Åtta finlandismer i finlandssvenskt tidningsmaterial i Språkbanken. (Antal träffar per en miljon ord.)

Framom är ett ålderdomligt ord som lever kvar i finlandssvenskan, men som i huvudsak har försvunnit ur standardsvenskan. Användningen av framom är rätt jämn i de tre regionerna.

Gallup är en statistisk finlandism, som inte alls förekommer i det åländska tidningsmaterialet.

Inkommande är en gammal semantisk finlandism. I betydelsen ’som kommer in’ är ordet standardsvenskt, men i betydelsen ’nästa’ är det finlandssvenskt. Man kan notera att det är vanligast på Åland.

Julgubbe är en lexikal finlandism, vanligast förekommande i södra Finland. I det åländska materialet förekommer ordet inte alls.

Den lexikala finlandismen paketbil förekommer ganska jämnt fördelad på de tre regionerna, men används mest på Åland.

Samgång är en ganska ny lexikal finlandism, som troligen är extra frekvent i materialet eftersom kommunsammanslagningar har varit ett aktuellt tema för journalisterna att skriva om. Ordet används inte i det åländska materialet.

Skede (t.ex. i frasen det här skedet) är en statistisk finlandism vars frekventa användning troligen förklaras av inflytande från finskans vaihe. Skede är, som man kan utläsa av figuren, mycket vanligt i de finlandssvenska tidningarna, särskilt i Österbotten och södra Finland, men något ovanligare på Åland.

Talko är ett direktlån från finskan som fyller en lucka i ordförrådet, eftersom någon motsvarighet inte finns i sverigesvenskan. Det förekommer i alla regioner i materialet, dock minst på Åland. Där möter man emellertid den lokala formen talka.

Undersökningen av hur ett antal utvalda finlandismer används i tidningsspråket i olika regioner har haft som syfte att komplettera den generella bild som den manuella genomgången av finlandismförekomsterna i tio finlandssvenska tidningar gav (avsnitten 8.2 och 8.3). Slutsatsen är att man inte automatiskt kan utgå från att det alltid finns flest finlandismer i södra Finland och minst på Åland, och att de österbottniska tidningarna placerar sig emellan dessa två regioner. Olika finlandismer tycks visserligen favoriseras i olika regioner, men likheterna mellan regionerna är ändå större än olikheterna.

8.5 Förändring över tid

I Språkbanken ingår både ett nyare och ett något äldre material från två av de finlandssvenska dagstidningarna, nämligen Vasabladet och Hufvudstadsbladet. Det nyare är från åren 2012–2013, det äldre från 1991. Det är alltså möjligt att undersöka om användningen av finlandismer har ökat eller minskat över tid. Det gäller då att ta sikte på finlandismer som är automatiskt sökbara, dvs. sådana som lätt kan identifieras som finlandismer utan en närmare analys av det sammanhang de ingår i. Finlandismerna ska vara förhållandevis frekventa och dessutom relevanta att undersöka. Som relevanta kan man betrakta sådana som språkvården ofta har diskuterat och i de flesta fall avrått från under den aktuella tidsperioden.

De 33 finlandismer som valdes ut för en sökning i Språkbanken fyller ovanstående kriterier, och en jämförelse kan därför visa om journalisterna har uppfattat och tagit till sig språkvårdens rekommendationer eller inte. (Några av finlandismerna är sådana som redan har dykt upp i andra sammanhang i detta kapitel, se tabell 8.4 och figurerna 1–4.) I tabell 8.5 är de undersökta finlandismerna ordnade alfabetiskt, och av tabellen framgår deras relativa frekvenser år 1991 och 2012–2013.

Även om tidsperioden som materialet från Hufvudstadsbladet och Vasabladet täcker är kort – två decennier – tycks en förändring i finlandismanvändningen ha hunnit ske. Det förefaller som om journalisternas bruk av vissa finlandismer skulle ha minskat med tiden; kanske har rent av någon eller några försvunnit helt ur dessa tidningars spalter.

En förklaring till den minskade förekomsten kan vara att språkvårdens insatser för mediespråket har burit frukt, en annan att det inte längre är riktigt samma journalister som skriver och att den nya generationen har lärt sig mera om språkriktighet i sin utbildning. Tillgången på språkliga hjälpmedel i bokform, på nätet och i form av personlig handledning och fortbildning har också ökat med tiden. Numera finns tillgång till språkstöd på redaktionerna, och webbplatsen Mediespråk har tillkommit.²³ Flera samverkande orsaker ligger säkert bakom den utveckling som tabell 8.5 visar. Vad genomgången naturligtvis inte belyser är om nya finlandismer samtidigt har uppstått och kanske ökat i frekvens.

Av tabell 8.5 framgår klart att större delen av de 33 undersökta finlandismerna är mer frekventa i det äldre materialet än i det yngre. I fråga om vissa finlandismer är minskningen till och med rätt stor.

Användningen av den finlandssvenska starka böjningen av besluter har en minskning från 23,7 träffar per en miljon ord till 2,0. Formen flere har minskat från 69,3 till 0,7, framom har sjunkit från 20,1 till 5,7, inkommande från 22,8 till 2,2, mänska från 19,1 till 1,7, på basen av från 47,4 till 1,0, på kommande från 22,8 till 4,2, senaste år/vecka/månad från 29,2 till 2,2 och talko från 21,9 till 4,5. De finlandssvenska varianterna är alltså mycket färre i de tidningstexter som skrevs på 2010-talet än på 1990-talet.

I fem fall uppträder finlandismen mer frekvent i det nya materialet än i det äldre. Detta gäller användningen av julgubbe som har ökat från 10,9 till 17,2 träffar per en miljon ord.²⁴ Finlandismerna muntur (0,0 till 1,0), stormgevär (från 0,0 till 1,2), stritta (0,0 till 0,7) och åsnebrygga (0,0 till 0,7) har också ökat. Ingen av dem förekommer i det äldre materialet. Deras frekvens också i det nya materialet är för övrigt försumbar.

Tabell 8.5. De 33 undersökta finlandismerna och deras relativa frekvenser i Vasabladet (VBL) och Hufvudstadsbladet (HBL) från 1991 respektive 2012–2013. (De relativa talen står för antalet träffar per en miljon ord.)

finlandism

HBL & VBL 1991

HBL & VBL 2012–2013

besluter, beslutit ’beslutar, beslutat’

23,7

2,0

botten; ett botten ’en botten’

0,9

0,0

flere ’flera, fler’

69,3

0,7

framom ’framför’

20,1

5,7

hoppeligen ’förhoppningsvis’

2,7

0,0

i + veckodag ’på + veckodag’

0,9

0,2

i skick ’i god form’ e.d.

22,8

15,0

inkommande ’instundande’

22,8

2,2

julgubbe ’jultomte’

10,9

17,2

-klassist, t.ex. förstaklassist ’-klassare’

0,9

0,2

kännspak ’karakteristisk’

4,6

1,2

morgonnatt ’efternatt’

1,8

0,2

muntur ’syl i vädret’

0,0

1,0

mänska ’människa’

19,1

1,7

nummer; en nummer ’ett nummer’

1,8

0,0

paketbil ’skåpbil’

8,2

1,0

pulpet ’skolbänk’

2,7

0,5

på basen av ’med stöd av’ e.d.

47,4

1,0

på kommande ’nära förestående’ e.d.

22,8

4,2

på sätt eller annat ’på ett eller annat sätt’

3,6

0,0

röstningsprocent ’valdeltagande’

3,6

0,0

samgång ’sammanslagning’

7,3

3,7

senaste år/vecka/månad ’förra’ e.d.

29,2

2,2

sist och slutligen ’i själva verket’

26,4

10,5

självmord; göra självmord ’begå självmord’

0,9

0,0

slutrakan ’målrakan’ e.d.

6,4

3,5

sommarvilla ’sommarstuga’

2,7

0,2

spjälker, spjälkte, spjälkt ’spjälkar, spjälkade, spjälkat’

0,9

0,5

stormgevär ’automatkarbin’

0,0

1,2

stritta ’stänka’

0,0

0,7

talko ’gemensamt arbete som utförs utan betalning’

21,9

4,5

trumpetist ’trumpetare’

0,9

0,2

åsnebrygga ’krystad övergång’

0,0

0,7

8.6 Sammanfattning

Denna undersökning av förekomsten av finlandismer i finlandssvenska tidningar leder fram till ett viktigt konstaterande: finlandismer förekommer, men sparsamt, och vissa finlandismer tycks ha minskat i frekvens under de senaste decennierna. Förekomsten av finlandismer är alltså inte något som direkt kännetecknar de finlandssvenska tidningarna.

En av de slutsatser de kvantitativa resultaten ger anledning att dra är att det inte går någon skarp språklig gräns mellan södra Finland och Österbotten, eftersom skillnaderna mellan regionerna är små. Däremot kan en gräns dras mellan Åland och resten av Finland. Österbottniska och sydfinlandssvenska journalister använder ungefär lika många finlandismer i sina texter. De åländska journalisterna använder också en del finlandismer, men frekvensen i de åländska tidningarna är klart lägst.

Det ser ut som om det skulle finnas ett samband mellan en tidnings storlek och den mängd finlandismer som förekommer i tidningstexterna. En större redaktion kan innebära att det uppstår ett slags kritisk massa som också har relevans för tidningens språkliga ideal och nivå. Att de åländska tidningarna, som är små både till upplaga och personal, ändå har en låg finlandismfrekvens förklaras enklast av det enspråkigt svenska samhälle de verkar i.

En stor del av de undersökta finlandismerna är överregionala, dvs. de förekommer i alla tre regioner. Andra är gemensamma för Österbotten och södra Finland. Bara en liten del av finlandismerna är exklusiva för de olika regionerna; speciellt Åland har bara ett fåtal säråländska finlandismer.

Skriftspråket varierar naturligt nog alltid mindre än talspråket. Skriven professionell svenska är därför mycket enhetlig; detta gäller också i finlandssvenska sammanhang. Många av de mer regionala – eller lokala – finlandssvenska särdragen är alldeles för vardagliga för skrift, där de skulle upplevas som starkt stilistiskt markerade, och endast lämpade för kåserier och personligt hållna kolumner. En annan orsak till enhetligheten i det finlandssvenska tidningsspråket är att rörligheten bland de finlandssvenska journalisterna är stor, speciellt gäller detta inflyttningen från de övriga delarna av Finland till Helsingfors.²⁵ Det är inte uteslutande sydfinlandssvenska journalister som verkar i södra Finland eller österbottniska som arbetar i Österbotten.

Den kronologiska studien visar att de finlandismer som språkvården diskuterat mycket under de senaste cirka 20 åren har minskat i frekvens, åtminstone på stora tidningar som Hufvudstadsbladet och Vasabladet. Detta kan troligen tillskrivas den mediespråkvård som journalister och språkvårdare bedriver tillsammans. Stora resurser har under den undersökta 20-årsperioden lagts på mediespråk och på att organisera mediespråkvården effektivare.²⁶

I det här kapitlet har fokus uteslutande legat på förekomsten och avsaknaden av finlandismer, men ingen text, inte heller en tidningstext, ska bedömas enbart utgående från hur lokalt, regionalt eller allmänt språket är. Andra stildrag har också stor betydelse. En tidningstext som är språkligt korrekt, stilistiskt säker och som inte minst förmår berätta om komplicerade förhållanden på ett begripligt och gärna engagerande sätt far inte illa av en och annan finlandism.

Samtidigt är det viktigt att beakta att tidningsspråket – och mediespråket över lag – är en språklig källa och modell för mediekonsumenterna. Det är journalisterna som sätter ord på verkligheten, som tillhandahåller de rätta orden och uttrycken, inte minst för helt nya fenomen. De som läser och lyssnar lär sig, utvecklar och förändrar sitt språk utgående från den modell som medierna står för. För en språklig minoritet är det aldrig oväsentligt hur professionella språkbrukare hanterar språket.

Noter

1.Bruket av finlandssvenska i skrift kommer också upp i andra kapitel i denna volym, men då utan att perspektivet är komparativt regionalt. Se kapitel 2, Reuter, af Hällström-Reijonen & Tandefelt, om särdrag i finlandssvenskt skriftspråk.

2.Se också Tandefelt i kapitel 10 i denna volym där äldre forskning om tidningsspråk presenteras.

3.Detta material finns i Språkarkivet på SLS.

4.Avsnitt 8.2 och 8.3 bygger på af Hällström-Reijonen 2014a. Avsnitt 8.5 bygger på af Hällström-Reijonen 2014b.

5.Språkbanken upprätthålls av Göteborgs universitet. I den ingår en samling finlandssvenska texter representerande olika genrer, av vilka tidningstexter är en.

6.Se även Reuter, af Hällström-Reijonen & Tandefelt, kapitel 2 i denna volym.

7.af Hällström-Reijonen 2012 s. 79.

8.Finlandismerna i materialet är endast noterade, inte värderade som lyckade eller mindre lyckade i textsammanhanget.

9.Jag har därför för detta arbete konsulterat språkbrukare från Sverige och från olika delar av Finland, samt mina kolleger på Institutet för de inhemska språken.

10.Jfr Nord 2001 s. 53–58.

11.Se Gustafsson, kapitel 6. Gränsen mellan korta artiklar och notiser är givetvis något flytande, och den har i några fall varit svår att dra.

12.De längsta ledarna i det undersökta materialet återfinns i Åbo Underrättelser och Västra Nyland som i medeltal har 620 ord per ledare och de kortaste i Borgåbladet, med i medeltal 443 ord per ledare.

13.I vilken utsträckning tidningarnas digitala utgåvor blir lästa utanför redaktionsorten diskuteras inte här, men det är möjligt att lokala tidningar med små pappersupplagor i själva verket har rätt många läsare på nätet. Dagstidningarnas upplagor har minskat sedan detta kapitel skrevs. Upplageutvecklingen åren 2000–2013 visas i kapitel 5 (Vincze).

14.Källa: Levikintarkastus Oy. Sedan texten skrevs har stora förändringar skett i antalet redaktörer och upplagornas storlek.

15.Enligt Gustafsson, se kapitel 6 i denna volym.

16.En liten undersökning av nyhetstexter publicerade på Borgåbladets och Österbottens Tidnings webbplatser har gjorts av Bianca Holmberg (2013). I den ser hon ett samband med texternas längd och artikelämnet, om detta är ”hårt” eller ”mjukt”. Hårda ämnen är t.ex. politik, näringsliv, fackliga frågor och försvar, medan mjuka ämnen är kultur, sociala frågor, vård, skola, barnomsorg. Ju större andel hårda texter och ju kortare texter, desto fler icke-officiella finlandismer förekommer det. Hårda ämnen verkar samtidigt generera ett större antal officiella finlandismer. (Om officiella och andra finlandismer, se kapitel 2 i denna volym.)

17.Finlandismen parad, paradsida betyder ’förstasida’, ’första nyhetssida i tidning’.

18.Jakobstads Tidning och Österbottningen slogs år 2008 ihop till Österbottens Tidning.

19.I en senare undersökning av Hanell (2011) är frekvensen finlandismer i ledare 0,7 procent och i sportjournalistik 1,3 procent. De undersökta tidningarna i Hanells studie är dagstidningarna Borgåbladet, Hufvudstadsbladet, Nya Åland, Vasabladet, Västra Nyland, Åbo Underrättelser och Österbottens Tidning samt veckotidningen Ny Tid. Också Liljestrand (1985) har undersökt finlandssvensk tidningsprosa, ca 300 tidningssidor, men inte alla tidningar, och inte Åland. Hanells och Liljestrands undersökningar presenteras närmare i kapitel 10 i denna volym.

20.Enstaka belägg på riks-tv kan hittas utanför Åland, men då används ordet i en allmännare betydelse som motsats till lokal-tv.

21.Paunonen 2000; FOreg, Caroline Sandström (muntlig kommunikation).

22.En del i och för sig intressanta finlandismer var alltför svåra att göra korpussökningar på och uteslöts därför. Det gäller sådana semantiska finlandismer som förekommer frekvent både i sin standardsvenska och i sin finlandssvenska betydelse. I fråga om drag där det handlar om frekvensskillnader mellan finlandssvenska och sverigesvenska har jag bara undersökt sådana som uppvisar betydande frekvensskillnader mellan Finland och Sverige, dvs. det handlar då om statistiska finlandismer.

23.Se Gustafssons skildring av mediespråkvården i kapitel 7.

24.Tidningsläsares försvar för den finlandssvenska julgubben nämns av Tandefelt i kapitel 9 i denna volym.

25.Se Gustafsson i kapitel 6 i denna volym

26.Se Gustafsson i kapitel 7 i denna volym.

Litteratur

FOreg = ordregistret till Ordbok över Finlands svenska folkmål. Helsingfors: Institutet för de inhemska språken.

Hanell, Linnea 2011: Det går hårt. Finlandssvenska ur ett sverigesvenskt perspektiv. Magma-studie 4. Helsingfors.

Holmberg, Bianca 2013: Tassiga juttur. En jämförelse av användningen av finlandismer i nyhetstexter publicerade på Borgåbladets och Österbottens Tidnings webbplatser. Kandidatavhandling vid Svenska social- och kommunalhögskolan vid Helsingfors universitet.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2012: Finlandismer och språkvård från 1800-talet till i dag. Nordica Helsingiensia 28.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2014a: Regionala finlandismer i samtida finlandssvenskt tidningsspråk. I: Riitta Kosunen, Kirsi Lepistö & Paula Rossi (red.), Svenskan i Finland 14. Studia humaniora ouluensia 14. Uleåborgs universitet. S. 87–100.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2014b: Spår av språkvård i nutida finlandssvenskt tidningsspråk. Språk och stil 24/2014. S. 231–237.

af Hällström-Reijonen, Charlotta & Mikael Reuter 2008: Finlandssvensk ordbok. Helsingfors: Schildt.

Levikintarkastus Oy: http://www.levikintarkastus.fi (hämtad 20.11.2012).

Liljestrand, Birger 1985: Juttu och sammetsfarmare. Notiser om finlandssvenskt tidningsspråk. Umeå universitet.

Nord, Lars 2001: Vår tids ledare. En studie av den svenska dagspressens opinionsbildning. Stockholm: Carlssons förlag.

Paunonen, Heikki 2000: Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii. Stadin slangin suursanakirja. Helsinki: WSOY.

Reuter, Mikael 1997: Hur annorlunda är finlandssvenskan? I: Saara Haapamäki (red.), Svenskan i Finland 4. Skrifter från Svenska institutionen vid Åbo Akademi 3/1997. S. 169–179.

Språkbanken vid Göteborgs universitet: http://spraakbanken.gu.se/korp.

Statistisk årsbok för Finland 2013. Helsingfors: Statistikcentralen.

9

Marika Tandefelt

Läsare tycker till

Den som arbetar som journalist använder sitt språk i offentligheten oavsett vilket medium det handlar om. Det egna språket ligger till grund för det journalistiska budskapet, som formuleras enligt de traditioner och professionella mönster som journalisten lärt sig genom studier eller plockat upp i praktiken. Språklig säkerhet, stilistisk variationsförmåga och förmåga att berätta värderas av kolleger, läsare och lyssnare.

Journalisten meddelar sig med ett okänt antal obekanta lyssnare och läsare i olika sociala miljöer och förväntar sig inte nödvändigtvis någon återkoppling, men en sådan förekommer ändå av olika anledningar. En anledning är språket och gäller sådant som läsaren eller lyssnaren uppfattar som inkorrekt. Journalisten utsätter alltså sitt professionella språkbruk för potentiell kritik från allmänheten.

I dag är det mycket lätt att kontakta medierna med kommentarer, kritik och förslag. Inte bara tidningarna, utan också etermedierna är nåbara på webben, och redaktionerna inbjuder sina läsare och lyssnare att kommentera, debattera eller chatta. E-post och brev skickas till chefredaktörer, redaktionschefer och enskilda journalister. Om frågorna eller kommentarerna som kommer in behandlar en språkfråga rådfrågas språkstöden, som ansvarar för språkvården på redaktionen. Språkstöden frågar varandra eller vänder sig till den person som leder mediespråkvården på Institutet för de inhemska språken.¹

Här får ett urval läsarkommentarer insamlade i första hand på Hufvudstadsbladet representera läsarnas intresse för språkfrågor.² Klagomål på etermedierna kommer alltså inte att behandlas. En genomgång av materialet visar vilka typer av språkfrågor som ställs och hur frågeställaren motiverar sig.

Mängden och arten av frågor kan ha ett samband både med Hufvudstadsbladet som tidning och med dess läsare. Tidningen har prenumeranter inte bara i huvudstadsregionen, utan i hela Svenskfinland. Den är dels en finlandssvensk rikstidning, dels en regional tidning med lokala nyheter från södra Finland, särskilt från huvudstadsregionen. En betydande del av prenumeranterna är bosatta i huvudstaden med grannkommuner, dvs. i en region som är tvåspråkig med finska som det dominerande språket.³ Tidningens läsare är alltså i hög grad tvåspråkiga även om de flesta har svenska som modersmål. Journalisternas och läsarnas vardagsverklighet är i första hand urban och i hög grad tvåspråkig.⁴

9.1 ”Jag är ingen gnällig språkpolis, tvärtom!”

Tröskeln för att skriva en insändare avsedd för publicering i tidningen är säkert högre än för att ringa upp eller e-posta en enskild journalist, särskilt om det man har att invända emot gäller en språkfråga. Mycket få av de insändare som riktar kritik av något slag mot Hufvudstadsbladet tar upp direkta språkfrågor, däremot förekommer inte oväntat diskussioner av språkpolitisk natur. En insändare som behandlar användningen av finsk respektive finländsk för något som berör hela befolkningen oavsett modersmål gäller en fråga där svaret om vad som är språkriktigt också kan uppfattas som ett språkpolitiskt ställningstagande.⁵

Bland de drygt hundra insändare som har nått Hufvudstadsbladet under en period på fem år, och som har klassificerats som kritik av tidningen, handlar alltså mycket få om direkta språkfrågor. Läsarreaktioner som gäller språk sänds snarare till redaktionen eller enskilda journalister per e-post. De är inte avsedda för publicering, men däremot för åtgärder – ibland ställs krav på svar i någon form. En journalist kontaktar redaktionens språkstöd och skriver så här:

En kund ringde och var sur på att HBL har så mycket språkfel. Han ville att man kontaktar honom per e-mail och förklarar varför detta kan ske. Kan ni göra det?

I läsarkommentarer upptas inte sällan flera språkfrågor på en gång. Här behandlas 70 språkfrågor som 48 personer har skickat in till redaktionen under år 2011. Tillsammans kan de ge en bild av vad det är som ger upphov till reaktion, ibland irritation. Det förs förstås många diskussioner om språk mellan enskilda journalister och läsare – och mellan journalister och pressens språkstöd – som aldrig dokumenteras. De avviker förmodligen inte särskilt mycket från de läsarkommentarer som är aktuella här.

Läsarnas språkliga kommentarer kategoriseras i det följande utgående från läsarperspektivet, dvs. från läsarnas subjektiva uppfattningar om anledningarna till journalisternas slarv eller fel. I grova drag handlar det då om följande felkategorier (i fallande frekvensordning): finlandssvenska, sverigesvensk influens, finsk influens, felaktig böjning eller stavning, namnfrågor och direkta term- och sakfel.

De två förstnämnda kategorierna är egentligen två sidor av samma mynt. Läsaren kan rekommendera att en finlandism ska ersättas med ett allmänt gångbart svenskt uttryck, alternativt anser läsaren att ett sådant utbyte helst inte ska ske. Flera av exemplen på finsk influens är strängt taget finlandismer med finskt ursprung (s.k. fennicismer), medan exemplen på felaktig böjning och stavning lika väl skulle kunna förekomma i mediespråket i Sverige. Några läsarkommentarer handlar om stilfrågor, inte om direkta fel, och i vissa fall har journalisten troligen bara begått ett tillfälligt mänskligt misstag. Term-, sak- och slarvfel kommenteras inte här.⁶

Över hälften (cirka 60 procent) av läsarkommentarerna gäller språkliga onöjaktigheter som förklaras av att svenskan i Finland används i ett tvåspråkigt samhälle på avstånd från svenskan i Sverige. Detta är naturligt, och det tyder på intresse och observans även om läsarens tonfall kan vara både skarpt och ironiskt.⁷

Läsarnas exempel på fel och förslag till vad som vore rätt överensstämmer givetvis inte alltid med de rekommendationer som ges i språkspalter, motiveras i språkriktighetshandböcker, framgår av ordböcker och skrivregler eller lärs ut i skolans modersmålsundervisning i dag.⁸ Avståndet mellan läsarnas och journalisternas språkbruk kan därför också handla om ett avstånd mellan läsarna och språkexperterna, dvs. i det här fallet närmast mediespråkvårdarna vars rekommendationer journalisterna bör följa.

Det finns alltid ett avstånd mellan den officiella och den upplevda normen.⁹ Och det finns ett avstånd mellan den norm som äldre läsare vuxit upp med och den som gäller i dag.

Journalister har i alla tider dragit på sig kritik för sin språkbehandling. […] En orsak till kritik har varit att tidningsspråket har gått före och varit stilbildande. Det har inte stämt överens med vad en del läsare och lyssnare lärde sig i skolan för 20, 30 eller 40 år sedan. En annan orsak är att det faktiskt finns stora brister i journalisternas språkbehandling. Det brister i rikssvenska journalisters språkbehandling och det brister av naturliga skäl ännu mer i finlandssvenska journalisters språkbehandling.¹⁰

9.2 ”Det heter faktiskt inte …”

Det finns finlandssvenska ord och uttryck som finlandssvenskar tar i försvar, men också sådana som finlandssvenskar för säkerhets skull låter bli att använda för att inte göra fel.¹¹

Ett exempel på det förra är dividend som man ogärna vill ersätta med den modernare termen vinstutdelning (eller aktieutdelning, utdelning på aktie). Den kritiska läsaren menar att utdelning är främmande för honom och hans gelikar, som uppenbarligen alla representerar en äldre generation.¹² Han frågar sig om det är Hufvudstadsbladets mening att läsarna inte ska känna sig hemma med språket i tidningen. En annan läsare reder ut begreppen beväring (’person som fullgör sin värnplikt’) och värnpliktig (’person som i händelse av krig är skyldig att fullgöra sin värnplikt’). Beväring är ålderdomligt i Sverige, men används fortfarande i Finland både officiellt och i allmänt språkbruk, och läsaren har rätt i att betydelserna inte alltid hålls isär. En enkel lösning, som tidningen har anammat, är att följa det svenska mönstret och uteslutande skriva värnpliktig.

Rubriken ”Vanhanen slipper riksrätt” har stört en läsare som hellre hade sett formuleringen ”Vanhanen undviker riksrätt”. Men verbet slippa (’undgå’) är helt korrekt i sammanhanget. Läsarens förslag hade varit mindre lyckat. Verbet slippa hör till de finlandismer som finlandssvenskar ofta är medvetna om. I finlandssvenskan används det ofta med motsatt betydelse, nämligen ’få tillfälle’, ’få komma’, ’kunna komma’. Den som slipper på bio får alltså gå på bio. Verbet har också en vardaglig, talspråklig, klang. Läsaren kan ha reagerat på en eventuell finlandssvensk betydelse och/eller på ett alltför informellt uttryck i fråga om en allvarlig sak. Läsaren kan också ha reagerat reflexmässigt på ett uttryck som är brännmärkt av modersmålslärare, språkvårdare m.fl. – bäst att undvika verbet slippa helt och hållet så kan det inte bli fel.¹³

Ibland kan man ana sig till att den språkkritiska läsaren inte är finlandssvensk, utan sverigesvensk (troligen bosatt i Finland): ”Alltid lika roligt att läsa Hbl. En språklig sensation.” Någon skickar in en lista på finlandismer som ska undvikas, någon annan rättar i förbifarten också ett helt korrekt uttryckssätt som inte överensstämmer med det egna språkbruket.¹⁴ Attityderna växlar inte oväntat mellan språklig upptäckarglädje och felfinneri.

Läsare med kunskap i både svenska och finska kommer upp med exempel på översättningslån från finskan som säkert i flera fall är tillfälliga ordbildningar. Så uppstår t.ex. salträning av finskans salitreenit då man avser träning på gym. En persons, speciellt en journalists, tillfälliga slarv eller lucka i ordförrådet kan ändå resultera i ett uttryck som andra, t.ex. tidningsläsare, plockar upp och betraktar som svenska. Läsarnas uppmärksamhet behövs.

I några fall uppmanar läsarna journalisterna att variera sina uttryck mera. De menar att uttryck som ligger mycket nära ett motsvarande uttryck på finska överanvänds. I stället för ta i bruk, som motsvarar finskans ottaa käyttöön, kan man skriva införa, introducera etc. Då handlar det inte om uttryck som är inkorrekta på svenska, utan snarare om ett slentrianmässigt återkommande bruk av vissa uttryck. Det språk läsaren möter blir då torftigare än det skulle behöva vara.

9.3 ”Snart blir det lika illa som i Sverige”

Sverigesvenska ord och uttryck kan läsarna både varna för och rekommendera. Läsarna vill, som framgår ovan, känna igen sig i det språk som den finlandssvenska tidningen använder. De opponerar sig mot att uttryck de vant sig vid, och som de uppfattar som vitt spridda bland finlandssvenskarna, ska bytas ut bara för att de av olika skäl har blivit passé i grannlandet. Det som i Sverige i något skede blir en arkaism (ett ålderdomligt uttryck) kan förbli ett fullt gångbart uttryck i Finland. Och då vill många läsare hålla fast vid det.

En del läsare vill skynda långsamt i fråga om förändringar i språkbruket.

Men jag ber: undvik ”ta beslut”, speciellt i en paradrubrik. […] Jag är ingen gnällig språkpolis, tvärtom. Jag vet att ”ta beslut” håller på att bli gångbar svenska – men önskar att Hbl föredrar det nog mer vedertagna ”fatta beslut”. Språket har ingen lag – men vedertagna normer finns. Dessa önskar jag att Hbl, med tanke på den roll tidningen spelar för svenskan i Finland, följer.¹⁵

Andra protesterar mot uttryck som inte är dem direkt främmande, men som de anser för vardagliga eller slängiga för att passa i tidningen, t.ex. tjej, kille, adjektivet hipp och verbet mörka i stället för mörklägga. Ibland motiverar läsaren sin åsikt med att svenskan i Sverige är alltför förflackad för att stå som modell för svenskan i Finland.

Vissa finlandssvenska uttryck är läsarna extra måna om, eftersom de så starkt förknippas med finlandssvensk kultur; de ingår i den finlandssvenska nationella identiteten.

Hbl envisas med att fortsätta använda det rikssvenska uttrycket ”jultomte” i stället för det enda etablerade finlandssvenska uttrycket ”julgubbe” (joulupukki) […]. Det finns ingen anledning att tvinga den helt ologiska benämningen på finlandssvenskarna som i enlighet med de finskspråkiga alltid har hållit tomtarna som julgubbens små hjälpredor. Som en bevarare av det (finlands)svenska språket och dess långa traditioner borde Hbl vara konsekvent och hålla sig till det som är kutym i Finland och inte anamma de rikssvenska uttrycken. Jag känner personligen ingen finlandssvensk som talar om ”jultomten” eller bara ”tomten” då man syftar på ”julgubben”.

Läsaren åberopar så att säga ett förnuftsmässigt skäl till varför den finlandssvenska julgubben är rätt och den sverigesvenska jultomten är fel, men i grunden bygger argumentationen på språkets emotiva och sociala funktioner.¹⁶ Jultomte känns fel för många finlandssvenskar, och finlandssvenskar som väljer att säga julgubbe utgör en social grupp. Bakom många läsarkommentarer ligger alltså ett känslomässigt skäl även om formuleringen i sig kan verka rationell. Det är så språket fungerar – ett uttrycks kognitiva innebörd är sällan frikopplad från dess emotiva och sociala innebörder.

9.4 ”Kanske har jag fel?”

Stavningen av främmande ord och böjningen av klassiska lånord funderar en del läsare över. Då à jour skrivs ajour, och visum och memorandum inte böjs enligt latinskt mönster (visa resp. memoranda), utan heter lika i pluralis som i singularis, är steget stort för den som gått i skola för länge sedan. Försvenskad stavning och förenklad böjning av klassiska lån verkar okunnigt, kanske obildat, tycker en del antagligen äldre läsare. Gissningsvis yngre läsare vill däremot skriva netbank för nätbank, dvs. bevara den engelska stavningen, vilket eventuellt förstärks av finskans nettipankki. Man vill också att företaget Apples ”i-produkter” ska stavas i enlighet med varumärket: iTunes, iMac och iPhone. Detta är något som språkvården avråder ifrån om det inte handlar om annonstext; tidningen följer denna rekommendation.

Ett särskilt kapitel utgör de läsarkommentarer som handlar om svenska ortnamn i Finland och Estland. Ska tidningen konsekvent använda svenska ortnamn – och ange den finska motsvarigheten inom parentes – även om de är okända för många? Ska tidningen skriva t.ex. Gustav Adolfs socken på svenska och lägga till ortens mer kända finska namn Hartola? Läsarna har olika åsikter om saken, men journalisterna följer i regel Svenska ortnamn i Finland som upptar svenska namn och deras finska motsvarigheter. Svårare blir det när det gäller orter i Estland som har parallellnamn på svenska. Är Reval (Tallinn), Dorpat (Tartu) och Hapsal (Haapsalu) alla gångbara svenska namn eller är de enbart historiska? Läsarnas åsikter om när traditionella svenska ortnamn ska användas eller inte har mindre med ett korrekt språkbruk att göra än med vad som är språkpolitiskt, eventuellt också språkstrategiskt, riktigt. Det så att säga rätta svaret förändras över tid.

9.5 ”Värdefulla felfinnare”

De läsare vars kommentarer har legat till grund för resonemanget anlägger – givetvis – ett finlandssvenskt perspektiv på de tidningstexter de läser och finner anledning att uttala sig om. De är naturligtvis medvetna om att finlandssvenskan har sina särdrag också i skrift, inte bara i fråga om uttal och intonation. Svenskan i Sverige lever och förändras i ett annat samhälle under andra språkliga villkor än svenskan i Finland. Det mesta av allmänt intresse som sker i Finland sker på finska, men ska avrapporteras på svenska i de finlandssvenska medierna. Finskan lämnar ibland avtryck i den svenska texten, vilket läsarna noterar.¹⁷

Tidningsspråket är en del av det offentliga språket som man tänker sig som ett överregionalt standardspråk. Ett korrekt språkbruk betyder då att man följer offentlighetens språknormer.¹⁸ Åtminstone kan detta vara en utgångspunkt för bedömning. Samtidigt måste man beakta att det finns olika genrer inom tidningsspråket. Ett språk som ligger närmare det privata än det offentliga förekommer också i spalterna och kan vara helt motiverat.¹⁹

Finlandssvenska journalister delar verklighet med sina läsare och rapporterar om såväl riksangelägenheter som lokala nyheter. I princip är det den gemensamma normen för svenskt skriftspråk som gäller, men det ska finnas rum för smärre avvikelser inte minst när det handlar om lokala nyheter. Att läsare och journalister ska vara helt överens om när en text kan kryddas med ett finlandssvenskt uttryck är inte att vänta. Lika lite är valet av ett sverigesvenskt uttryck något som alla läsare accepterar.²⁰

Läsarna kan förarga sig över finlandismer, men också försvara dem hett. I försvaret ingår inte sällan en god portion irritation över alternativa uttryck som används i Sverige. Inflytandet från Sverige är för vissa läsare en styggelse som exemplifieras med enskilda ord och uttryck som för just den läsaren är helt otänkbara. Några sådana har nämnts här; det finns några till. Irritationen är ändå rätt småskalig.

När man opponerar sig mot svenskan i Sverige som modell för svenskan i Finland ger man uttryck för en uppfattning som går stick i stäv med den finlandssvenska språkvårdens sekelgamla övertygelse om att den offentliga svenskan här måste hänga samman med språket i Sverige.²¹ Journalistens roll som förmedlare av nya språkliga intryck är viktig. Lika viktig är rollen som språkmodell med vilja och förmåga att berika läsarnas språk med sitt eget.

Blir tidningen hjälpt av de läsarkommentarer som kommer in? En hel del av det som läsarna framför känner journalisterna i princip redan till. Mediespråkvården är utvecklad och hjälpmedel finns. Man måste bara veta när man som journalist behöver slå upp eller ställa en fråga. Läsarnas kommentarer bidrar till att hålla journalisterna språkligt på alerten. Tidningsläsare med rödpenna är värdefulla felfinnare.

Då och då hittar jag ett tjockt kuvert fullt med små urklipp ur Hufvudstadsbladet i mitt postfack. En anonym läsare markerar och klipper systematiskt ut alla de språkgrodor hon eller han hittar i Hbl.

I det lilla kuvertet ser samlingen pinsamt diger ut. Värst av allt är att ingen av oss på redaktionen är förvånad – för journalister vid svenskspråkiga tidningar i Finland är klagomål om språket vardagsmat. […]

Kuverten med språkfel är en tråkig påminnelse om våra brister, men samtidigt värdefull post. Tidningarna fungerar som språkliga förebilder och så länge som läsarna har ett så här stort engagemang för det som sägs och skrivs finns det goda utsikter för att finlandssvenskan fortsättningsvis vårdas och utvecklas.²²

Noter

1.Se Gustafsson, kapitel 7 för en presentation av hur den finlandssvenska mediespråkvården är uppbyggd i dag.

2.Materialet från Hufvudstadsbladet består av 128 insändare klassificerade som ”kritik av HBL”. De äldsta är från hösten 2004, de senaste från hösten 2011 (e-post av tidningens informatiker Jörn Lundsten 28.9.2011). Till detta kommer 46 kommentarer som nått tidningens språkvårdare under år 2011 (e-post av Ylva Forsblom-Nyberg 9.1.2012). Två insändarbrev som behandlar språkfrågor och som riktats till tidningen Syd-Österbotten (e-post av Cecilia Udd 15.9 och 6.10.2011) ingår också. En rundfråga till ett antal finlandssvenska tidningar gav vid handen att tidningarna sällan sparar de läsarbrev de får även om de behandlas internt inom redaktionen.

3.Hufvudstadsbladet grundades 1864. Tidningen utkommer i Helsingfors sju dagar i veckan med en upplaga på ca 46 000 och har ca 107 000 läsare. Tidningen finns också på webben där den har ca 80 000 besökare per vecka (enligt www.hbl.fi den 25 april 2012).

4.Journalisternas språkliga vardag behandlas av Gustafsson i kapitel 6 i denna volym.

5.Chefredaktören bollade frågan vidare till Mikael Reuter, då föreståndare för svenska avdelningen vid Forskningscentralen för de inhemska språken, som utredde det inte alltid okomplicerade valet mellan dessa beteckningar: ”N.N. tar upp en evighetsfråga, och han har enligt min mening både rätt och fel. […] Vi kan inte komma ifrån att ”finsk” (liksom ”svensk”) i princip har två betydelser. När vi talar om finska författare, finska skolor, finsk teater handlar det om språk och kultur. Finska skolor och finska författare finns också i Sverige, liksom det finns svenska skolor och svenska författare i Finland. Men i andra sammanhang används både finsk och svensk om nationstillhörighet. […] Finsk industri och finska armén har man av tradition talat om, och det har inget att göra med det eller de språk som används inom industrin och armén. […] Däremot håller jag med om att även Hbl ibland syndar och använder ”finsk” när det uppenbart borde stå ”finländsk”. ”

6.En diskussion mellan journalist och läsare handlar om när termen jordvärme respektive bergvärme ska användas. En annan läsare påpekar att man inte stavar sig fram i skidspåret, utan stakar sig fram. En läsare med expertkunskap rättar en uppgift om ett visst läkemedel som felaktigt har kallats ett vaccin i tidningen.

7.Vad gäller en definition av begreppet finlandism och en genomgång av olika typer av finlandismer, se t.ex. af Hällström-Reijonen 2012 och Reuter 2014 s. 13–14. Finlandismbegreppet behandlas också av Reuter, af Hällström-Reijonen & Tandefelt i kapitel 2 i denna volym. I hur hög grad journalister i den finlandssvenska medievärlden de facto arbetar på finska och andra språk beskrivs av Gustafsson i kapitel 6.

8.De hjälpmedel som en journalist som skriver på svenska i Finland använder sig av är identiska med dem som används av en journalist i Sverige. Skriftspråksnormen är densamma i bägge länderna.

9.Teleman 1979.

10.Stenström 1988 s. 20.

11.Läsarnas exempel på finlandismer kommenteras här i enlighet med uppgifter i Finlandssvensk ordbok 2008.

12.Läsaren skriver: ”UTDELNING är främmande för mig och även min stora krets av äldre välsituerade […]”. Liljestrand (1985 s. 48) ger dividend som exempel på en arkaism i finlandssvenskan.

13.Ett slags extra försiktighet ligger kanske också bakom en läsares påpekande att det inte heter pulkabacke utan pulkbacke i likhet med kälkbacke och hoppbacke. Läsaren anar influens från finskans pulkkamäki. Pulka är ett samiskt lån både i svenskan och finskan. Sammansättningar med och utan ett a i sammansättningsfogen är alternativa former enligt svenska ordböcker.

14.T.ex. uttrycket hotar att är fullt korrekt och behöver inte ersättas med riskerar, löper risk eller äventyrar som läsaren föreslår.

15.Med paradrubrik avser läsaren en rubrik på tidningens första sida som ofta kallas parad på finlandssvenska (Finlandssvensk ordbok 2008).

16.Julgubbens popularitet nämns också av af Hällström-Reijonen i kapitel 8 i denna volym.

17.Se Gustafsson, kapitel 6, där den journalistiska verkligheten beskrivs.

18.Teleman 1979 s. 30–37.

19.Lindstedt 1998 s. 14–17.

20.Enligt Hanell (2011 s. 86) håller det finlandssvenska tidningsspråket inte lägre standard än det sverigesvenska. Hon liksom Liljestrand (1985 s. 99) påpekar att läsaren måste kunna känna igen sig i tidningens språk.

21.af Hällström-Reijonen 2012 s. 39–70.

22.Dåvarande biträdande chefredaktör Marit af Björkesten, kolumn i Hufvudstadsbladet 6.8.2011.

Litteratur

af Björkesten, Marit 2011: ”Värdefulla felfinnare”. Hufvudstadsbladet 6.8.2011.

Finlandssvensk ordbok 2008, se af Hällström-Reijonen & Reuter 2008.

Hanell, Linnea 2011: Det går hårt. Finlandssvenskan ur ett sverigesvenskt perspektiv. Magma-studie 4. Helsingfors.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2012: Finlandismer och språkvård från 1800-talet till i dag. Nordica Helsingiensia 28.

af Hällström-Reijonen, Charlotta & Mikael Reuter 2008: Finlandssvensk ordbok. Helsingfors: Schildt.

Liljestrand, Birger 1985: Juttu och sammetsfarmare. Notiser om finlandssvenskt tidningsspråk. Nordsvenska 1. Umeå universitet.

Lindstedt, Inger 1998: ”Till de unga, till dem som ämna bliva tidningsmän”. Handböcker i journalistik. Göteborgs universitet.

Reuter, Mikael 2014: Så här ska det låta. Om finlandssvenska och språkriktighet. Vasa: Scriptum.

Stenström, Bo 1988: Finlandssvenska ordbrukarproblem. Språkbruk 1/1988. S. 20–22.

Zilliacus, Kurt & Ulla Ådahl-Sundgren 1984: Svenska ortnamn i Finland. 4 uppl. Helsingfors: Forskningscentralen för de inhemska språken.

Teleman, Ulf 1979: Språkrätt. Om skolans språknormer och samhällets. Lund: Liber Läromedel.

Övriga Källor

E-post av informatiker Jörn Lundsten (Hufvudstadsbladet) 28.9.2011.

E-post av språkvårdaren Ylva Forsblom-Nyberg (Hufvudstadsbladet) 9.1.2012.

E-post av redaktör Cecilia Udd (Syd-Österbotten) 15.9 och 6.10.2011.

10

Marika Tandefelt

Forskare säger sitt

Språket i spalterna är ett lättillgängligt material som lämpar sig för språkvetenskapliga studier av många slag. Tidigare fick forskaren gå igenom sitt material helt manuellt, vilket givetvis innebar vissa arbetsekonomiska begränsningar. I dag underlättas arbetet av de sökbara svenska och finlandssvenska tidningskorpusar motsvarande miljontals löpord som ingår i Språkbanken vid Göteborgs universitet.¹ Hur det ser ut i framtiden – om papperstidningen dör ut och nyhetsflödet i stället finns på nätet – spelar egentligen ingen roll. Det är fortfarande journalister som gör jobbet och skapar texter för någon att läsa och för språkforskaren att studera.²

Det är förstås långt ifrån av bekvämlighetsskäl som tidningsspråket är intressant för språkforskningen. Undersökningar av språkliga fenomen just i tidningsspråket kan motiveras på många sätt. Språket i spalterna anses motsvara ett s.k. allmänspråk, vilket betyder att avgränsningen mot fackspråk och skönlitteratur är klar. Speciellt dagstidningarna har ett varierat innehåll – flera olika stilarter och texttyper förekommer. I tidningarna beskrivs verksamheter som representerar mer eller mindre alla områden i samhällslivet. De tänkta läsarna är den s.k. allmänheten, inte särskilda yrkesgrupper, åldersgrupper eller personer med särintressen. Dagstidningarnas språk avspeglar alltså allmänspråket, och kan också ha ett visst inflytande på detta genom att förmedla språkliga nyheter, till och med skapa sådana.³ Tidningsspråket speglar alltid sin tids språkbruk, och en jämförelse av texter tillkomna under likartade villkor, men under olika perioder, kan åskådliggöra språkliga förändringar.

En genomgång av vad språkforskare har sagt om språket i finlandssvenska tidningar från tidigt 1900-tal till i dag visar att pressens språk för mången har utgjort ett lättillgängligt material för insamling av exempel på såväl kända som nya s.k. finlandssvenska särdrag.⁴ Man har fokuserat på enskilda finlandssvenska särdrag mer än man har följt med hur tidningsspråket i Finland har förhållit sig till allmänna utvecklingstendenser i tidningsspråket i Sverige.

Språket i de finlandssvenska spalterna har på så sätt i första hand intresserat den tillämpade språkforskningen, dvs. språkvården, som har excerperat främst lexikala, men också morfologiska, syntaktiska och semantiska drag.⁵ Att så är fallet är lätt att förstå: det har funnits ett tydligt uttalat behov av rådgivning och vägledning för medierna. Detta behov kan inte täckas. Nya generationer av journalister fyller spalterna och hörs i etermedierna, och deras behov av språkstöd minskar inte även om det förändras något som en följd av förändringar i språkmiljön.⁶

I detta kapitel presenteras iakttagelser som ett antal språkforskare och språkvårdare har gjort om den finlandssvenska pressens språk. Det är i regel svårt att skilja språkforskarens roll från språkvårdarens. Det gemensamma för bägge rollerna är att språkvetenskap tillämpas i praktiken på ett empiriskt material. Språkvårdsrelaterade synpunkter noteras också, men fokus läggs på mer generella påståenden om finlandssvenskt tidningsspråk, ibland i jämförelse med sverigesvenskt, som finns i den språkvetenskapliga litteraturen.

Genomgången omspänner ungefär ett sekel, och terminologin varierar därför i någon mån. Det vi i dag ofta kallar sverigesvenska kallas i något äldre källor rikssvenska. Det numera bland språkforskare sällan använda högsvenska täcker ungefär dagens standardspråk. Om det är fråga om tal avser man ett mycket skriftspråksnära språk i motsats till talspråk med en utpräglad regional eller dialektal färg. I skrift används uttryckligen ett standardspråk som är gemensamt för alla läs- och skrivkunniga i bägge länderna. Termen finlandssvenska, som vid det här laget är minst ett sekel gammal, föregicks i början av förra seklet av uttryck som finländsk svenska.

10.1 Etthundra i det finländsk-svenska skriftspråket, särskildt tidningsspråket, förekommande provinsialismer jämte deras motsvarighet i högsvenska

Våren 1911 tog Finlands Svenska Publicistförbund upp frågan om vad man kunde göra för att motverka användningen av ett mindre korrekt språk i spalterna. Man var medveten om att det finlandssvenska tidningsspråket på en del punkter avvek från det sverigesvenska. Man kände också till att Hugo Bergroth, då lektor vid universitetet, arbetade på en förteckning över oriktiga uttryck. (Man syftade på Bergroths arbete med boken Finlandssvenska som kom ut 1917.)⁷ Förbundets medlemmar ansåg att en hanterlig förteckning över icke-godtagbara uttryck kunde vara praktisk att ha till hands i journalisternas arbete. Bergroth hade redan publicerat artiklar om språkriktighet i Hufvudstadsbladet som han kunde bygga på, och hösten 1911 lade han fram sitt manus för förbundet och anförde då följande:

Vi behöver inte fästa oss vid vissa svenska bokförläggares anmärkningar, att ett finländskt manuskript måste översättas till svenskan innan det kan tryckas. Men då professor Noréen i sitt stora arbete om vårt språk säger att, medan provinsialismerna i olika delar av Sverige alltmer försvinna och språket blir mer och mer enhetligt, ett undantag från denna regel bildas av svenskan i Finland, i det att den år för år allt mer differerar, och då han till och med kallar den en särskild form av rikssvenskan, då förefaller det som om icke allt vore på rätt, som om en fara hotade. Vi plockar upp språkgods från finskan och ryskan. […] Medan de nämnda artiklarna ännu slumrade i bläckhornet, hade redan inom detta förbund frågan väckts om denna sak, i det att det var fråga om åstadkommande af en förteckning öfver finlandismer och hade således förbundet på detta, liksom på många andra områden, gått i spetsen, medan man på pedagogiskt håll icke ännu kommit till insikt om att någonting måste göras.⁸

Bergroths förteckning utkom med titeln Etthundra i det finländsk-svenska skriftspråket, särskildt tidningsspråket, förekommande provinsialismer jämte deras motsvarighet i högsvenska.⁹ Upplagan var stor – 5 000 exemplar – och intressant nog kunde förteckningen också limmas upp som en väggtavla på papp.

Ambitionsnivån var tydligen hög, men någon försäljningssuccé blev arbetet inte vare sig som förteckning eller som väggtavla. Endast 41 exemplar såldes. En orsak till det bristande intresset bland journalisterna var säkert att Bergroth ungefär samtidigt hade publicerat ett betydligt billigare häfte. Restupplagan av förteckningen delades några år senare ut gratis. Samma höst som förteckningen blivit klar uppträdde Bergroth som föreläsare och talade om ”provinsialismer i den finländska svenskan”. Knappt två decennier senare tog publicistförbundet ett nytt initiativ, denna gång ur ett medvetet komparativt perspektiv.

10.2 Säregenheter i finländsk tidningssvenska

En blick för vad som är genuint finlandssvenskt och vad som är allmänt gångbart på svenska kan ingen enskild språkbrukare ha vare sig han eller hon är finlandssvensk eller sverigesvensk. Finlandssvensken är hemmablind, och sverigesvensken kan inte med säkerhet avgöra om en avvikelse från den gemensamma normen är en tillfällighet eller om den har en vidare acceptans bland finländare med svenska som modersmål. Det som förefaller att vara något specifikt finlandssvenskt kan vara allt mellan ett slarvfel och ett provinsiellt uttryck som de facto också förekommer i Sverige, inte sällan då i Norrland. Att det krävs en kombination av finlandssvenska och sverigesvenska språköron visste man redan i slutet av 1800-talet när utforskningen av finlandssvenskan som standardspråk startade.

Då den svenska publicisten Valdemar Langlet sommaren 1929 av Finlands svenska publicistförbund fick i uppdrag att utreda i hur hög grad språkbruket i finlandssvensk press skiljde sig från språket i rikssvensk press följde man en redan knäsatt tradition och anlitade en icke-finlandssvensk kommentator. Då boken var klar 1930 delades den ut gratis bland medlemmarna, men den såldes också. Någon lysande affär var den emellertid inte för förbundet.¹⁰

Langlets arbete bygger på genomgången av sammanlagt 250 tidningsnummer och ett 40-tal tidskriftshäften från 15 olika orter i Finland.¹¹ Vilka tidningar och tidskrifter som användes framgår inte, och någon regional variation går Langlet inte heller in på. Hans grepp på uppgiften är rätt brett. Han nöjer sig inte med att bara peka ut finländska särdrag i traditionell mening, utan han går också in på stilfrågor och pekar på språkliga onöjaktigheter i allmänhet. Han både excerperar och kriarättar således. Resultatet blir en bild av finlandssvenskt tidningsspråk kring år 1930.

Langlet resonerar försiktigt. Han är medveten om att han som sverigesvensk riskerar att göra felbedömningar, och han inleder med att diskutera begreppet språkriktighet:

”Språkriktighet” blir därför ett mycket tänjbart begrepp. Eller, på annat sätt uttryckt, gränsen för vad som är ”rätt” är då i många fall flytande, att icke säga flyttande.¹²

Langlets undersökning är uppdelad i tre större block: ordval, ordbildning och satsbildning. Det avslutas med ”grammatiska figurer” och ”stilblommor” som Langlet funnit i det finlandssvenska materialet, men som förmodligen inte förekommer uteslutande i finlandssvenska texter. I likhet med andra som kommenterat finlandssvenskt tidningsspråk listar också Langlet ord, uttryck och konstruktioner som han finner anmärkningsvärda och förser dem med sverigesvenska motsvarigheter samt kommentarer.

Enbart listor handlar det ändå inte om, utan Langlet sammanfattar också sina intryck och understryker vad det är som generellt kan sägas skilja finlandssvensk tidningstext från sverigesvensk. Han påpekar bl.a. att finlandssvenska journalister har ett särskilt tycke för främmande ord, som de ibland använder eller stavar fel och som sällan eller aldrig förekommer i samtida sverigesvenska journalisters texter, där man i stället använder svenska motsvarigheter.¹³ En överdriven användning av främmande ord gör tidningstexten svårare att begripa för läsare utan klassisk bildning eller bredare språkkunskaper.

Avstånd mellan skribent och läsare skapas också genom ett rikligt bruk av passivkonstruktioner. I de finlandssvenska texterna tycker sig Langlet se en sådan tendens, och han konstaterar att passiva former också förekommer av verben få och gå (fås och gås), något som inte är tänkbart i en sverigesvensk text om det inte gäller sammansatta verb (återfås, förgås m.m.). I finlandssvenska tidningstexter används även gärna verbalsubstantiv i stället för de finita formerna av verben. Langlet hänvisar till Ruben G:son Berg som på sin tid myntade uttrycket att finlandssvenskan är ”utomordentligt -anderik”.¹⁴ Sammansättningar som felaktigt särskrivs och sammansättningar som tvärtom är obrukliga eller sällsynta i sverigesvenskan hör också till de avvikelser som Langlet ger exempel på.¹⁵ Där sverigesvenskan föredrar en omskrivning väljer finlandssvenskan i skrift sammansättningar som också när de är korrekta resulterar i en något tyngre stil.

Langlet fäller följande omdöme om vad det är som i grunden skiljer språket i finlandssvenska tidningar från språket i de sverigesvenska. Han använder termerna rikssvenska (Rs) och finlandssvenska (Fs).

Fs tidningsstil jämförd med Rs synes ha stannat något efter ”normalprosans” pågående frigörelse från ”kanslistilens” långa periodbyggnader och tunga satsformning (liksom även ordbildning) och samtidigt inflytande av tysk språkstil. I följd härav förekomma i Finlands svenska tidningspress, oftare än i Sverige, långa meningar, som någon gång kunna upptaga ända till 15–20 tryckrader och där man får ”jaga” länge efter predikat eller predikativ. […] Mindre ofta möter man den korta, knappa, klara stil, som börjat bli vanligare i Sverige, under påverkan av engelskt skrivsätt, och som redan länge utmärkt norsk språkstil i jämförelse med vår svenska. Härav kan den slutsatsen dragas, att flitig läsning av engelsk och norsk litteratur – liksom av goda Rs mönster – skulle bidraga att ge tidningsstilen i Fs en mera modern och för Rs öron mera tilltalande prägel än den nu har.¹⁶

Det finlandssvenska publicistspråket var alltså enligt Langlet dels något ålderdomligt jämfört med det svenska, dels tydligen tyskinfluerat medan det svenska (och norska) i stället var mer engelskinfluerat. Till detta kom förekomsten av finländska särdrag – ibland motiverbara, ibland inte – och stilgrodor som kunde tolkas som en osäker språk- och stilkänsla.

10.3 Juttu och sammetsfarmare

En särskild blick för finlandssvenskan som en svensk varietet har den som själv behärskar bägge varieteterna. En sådan person var Birger Liljestrand som i olika sammanhang presenterade de iakttagelser om finlandssvenskt tidningsspråk som han gjorde på 1980-talet.¹⁷ Resultaten av sin forskning samlade han år 1985 i boken Juttu och sammetsfarmare. Notiser om finlandssvenskt tidningsspråk.¹⁸ Arbetet är av särskilt intresse eftersom författaren inte nöjer sig med att bara presentera en samling finlandssvenska särdrag på olika språkliga nivåer. Han systematiserar sina exempel, och han resonerar kring acceptans, begriplighet och stilvalörer.¹⁹ Liljestrands förtjänst är att han inte nöjer sig med enkel deskription och normativa kommentarer, utan han arbetar som en systematisk empiriker medveten om styrkor och svagheter då han väljer material och metoder. Han vet nämligen att ämnet är kontroversiellt och att inte heller han, med sina rötter i bägge länderna, kan behärska finlandssvenskans inneboende variation.

De läsarreaktioner som Liljestrands tidigare studier i finlandssvenskan hade väckt, och som han hade fått kännedom om, nämner han i förordet till sin bok.²⁰ Där konstaterar han att undersökningar där man jämför finlandssvenskan med sverigesvenskan förefaller att väcka skeptiska, till och med negativa, attityder hos finlandssvenskar, och så listar han följande synpunkter:

Tidningen x är inte representativ för finlandssvenskt språk (alternativt vissa nummer/vissa skribenter/vissa textarter osv.). Man ska inte ta med reklamtexter/översättningar/tillfälliga klavertramp (inkl. tryckfel).

Också i Sverige skrivs det provinsiella/sämre texter.

Vi skriver inte så här/detta är inte normaluttrycket.

Undersökningen kan ge en skev bild av finlandssvenska/underbygga fördomarna/skapa komplex hos språkbrukarna.

Även om språkgranskningen ger sig ut för att vara objektiv innehåller den ändå pekpinnar.

Vi vill inte ha ett likriktat språk/vi vill utveckla vår svenska själva utan främmande inblandning.

De argument som framfördes mot Liljestrands studier i finlandssvenskt tidningsspråk var säkert inte nya på sin tid; de kan snarast uppfattas som tidlösa. När Liljestrand skrev sin bok var han medveten om att den skulle leda till blandade försvarsreaktioner bland finlandssvenska läsare. Arbetets fokus ligger på finlandssvenska särdrag som kan förekomma i tidningsspråket, men en helhetsbild av finlandssvenskan i tal och skrift, i olika genrer och i olika stillägen, tecknas både grundligt och pedagogiskt. Kanske insåg Liljestrand att inte bara sverigesvenska utan också finlandssvenska läsare hade kunskapsluckor som det gällde att täppa till?

Liljestrands material är hämtat ur ett antal nummer av Hufvudstadsbladet, Vasabladet och Jakobstads Tidning ²¹ utkomna i mars 1982. Han har valt att ta med all tidningstext i ifrågavarande nummer, dvs. inte bara redaktionell text utan också annonser och insändare. Så har också senare forskare gjort (se avsnitten 10.5 och 10.6), vilket innebär att skribenternas skrivprofessionalism och skriverfarenhet varierar. Samtidigt kan valet att inkludera all text i spalterna motiveras med att detta är det språk som läsaren möter. Läsaren reflekterar inte nödvändigtvis över vem som står bakom varje text.

Varje tidning representeras i undersökningen av cirka 100 sidor, och Liljestrand menar därför att materialets totalt 328 sidor närmast är ett stickprov. Utgående från detta material, som utforskades helt manuellt, ställde sig Liljestrand viktiga metodiska frågor som äger sin giltighet ännu i dag.²²

Liljestrands första fråga gäller hur man egentligen ska definiera finlandssvenskan. Den ursprungliga definitionen av finlandssvenskan som Hugo Bergroth formulerade år 1917 räcker helt enkelt inte till: ”Det svenska språket sådant det talas och skrives av den svenskfödda bildade klassen i Finland.”²³ Det Liljestrand vill framhålla är att den svenska som talas och skrivs i Finland inte alls alltid är påfallande finlandssvensk.

En muntlig, av en finlandssvensk talare producerad text har alltid finlandssvensk fonologi men inte nödvändigtvis någon finlandssvensk markör på någon av de andra nivåerna. En skriven text, t.ex. en ledare i en dagstidning, kan helt och hållet sakna finlandssvenska särdrag. Omvänt kan både en muntlig och en skriven text innehålla markörer på alla språkets plan (i den skrivna texten dock med undantag av fonologin). Det är således bara i den muntliga texten som finlandssvenska drag är ofrånkomliga. Att en skriven text helt kan sakna finlandssvenska särdrag kan bero på en slump, på ämnet eller på skribentens medvetna undvikande av just sådana drag. Man kan därför inte med generell giltighet göra gällande att finlandssvenska är det svenska språk som skrivs av den svenskfödda bildade klassen i Finland.²⁴

Liljestrand för också ett resonemang kring svårigheterna i att bedöma om ett uttryck verkligen är finlandssvenskt – används av flera personer oberoende av varandra – eller om det snarare ingår i en enskild skribents eller i en begränsad krets privata språkbruk. I dag är det möjligt att utföra en snabbkoll via nätet, men det kunde inte Liljestrand på sin tid. Han konstaterar dessutom att ett finlandssvenskt språkbruk inte begränsas till uttryck som uteslutande används i Finland. Bland uttryck som kan klassificeras som finlandssvenska finns dels sådana som är ovanliga eller föråldrade i sverigesvenskt språkbruk, dels uttryck som förekommer i Sverige, men bara används regionalt. Därtill finns det uttryck som är fullt gångbara i Sverige, men som förekommer klart oftare i finlandssvenska texter än i sverigesvenska. Av många skäl föredrar Liljestrand benämningen ”finlandssvenskt språkbruk” framför ”finlandssvenska”.²⁵

Finlandssvenska är, menar Liljestrand, i första hand ett talspråksfenomen. Vissa finlandismer förekommer bara i tal, andra används i skriven text som efterliknar tal och några förekommer i såväl tal som skrift. I takt med att talspråkliga uttryck så småningom också accepteras i skrift, stegvis via lättare genrer, finns ingen skarp gräns mellan tillåtet och otillåtet t.ex. i tidningstext. I en dagstidning ingår också texter som är talspråkspåverkade: intervjuer, lokala reportage, kåserier. Här kan man förvänta sig ett mera talspråksnära språk och därför också flera finlandssvenska inslag. Skribenter och läsare accepterar i olika hög grad, och i olika sammanhang, uttryck som är typiskt finlandssvenska. Det handlar bl.a. om begriplighet och om vilka stilistiska associationer som skribenten vill väcka och som läsaren uppfattar. En finlandssvensk läsare förstår i regel både finlandssvenska och sverigesvenska uttryck. En sverigesvensk läsare begriper enbart eller åtminstone bättre de senare.²⁶

Bergsrådet äter memma är en fullt korrekt mening om det är fråga om en person med en finländsk titel som äter en traditionell finländsk påskrätt. Med detta exempel visar Liljestrand att det finns finlandismer som ska användas i texter som beskriver finländska förhållanden. Då finns det helt enkelt inga alternativa uttryckssätt, utan valet av ord är obligatoriskt oavsett om skribenten (eller talaren) är finlandssvensk eller sverigesvensk.²⁷

Liljestrand understryker emellertid att ett obligatoriskt val av ett finlandssvenskt uttryckssätt bara kan gälla språkets lexikon, dvs. ord och fraser. Morfologiska och syntaktiska val handlar det alltså inte om. Ord stavas och böjs, meningar och satser konstrueras enligt den gemensamma svenska skriftspråksnormen.

Uttryck som inte syftar på något specifikt finländskt – som t.ex. rådda, ’ställa till med oreda’ – är fakultativa, dvs. valbara. Skribenten (talaren) kan välja mellan alternativa uttryckssätt av vilka en del är finlandssvenska. Finlandismer har sverigesvenska (mer allmänt gångbara) motsvarigheter och alternativa uttryckssätt som en tränad finlandssvensk skribent (talare) gärna ska känna till. Liljestrand menar alltså att den språk- och stilmedvetna finlandssvenska skribenten i princip har ett val. Ibland handlar valet ändå mest om en slump, ibland är det medvetet och följer av ämnet eller sammanhanget.²⁸

Innan Liljestrand går över till att i detalj presentera de iakttagelser han har gjort i finlandssvenska tidningar har han lagt ned möda på att teckna en nyanserad bild av finlandssvenskans lexikon. Därefter går han igenom exempel på finlandssvenska uttryck som han har funnit på lexikalisk och grammatisk nivå. Han håller fast vid sitt resonerande grepp; någon enkel alfabetiskt uppställd lista över gjorda fynd rör det sig inte om. Presentationen handlar lika mycket om varför ett ord, en fras, en konstruktion har uppstått och används som den handlar om vilka typer av avvikelser Liljestrand har funnit i sitt tidningsmaterial.

Liljestrand inleder summeringen av sina intryck av språket i de tre finlandssvenska tidningarna genom att diskutera möjligheten att kvantifiera resultaten på ett rättvisande sätt.²⁹ Han finner att ett kvantifierande är problematiskt främst därför att olika företeelser i sig själva har olika frekvens i språket. Liljestrands eget material är helt klart för litet för att fånga upp lågfrekventa, men i sammanhanget intressanta, språkdrag. Han betonar därför ett flertal gånger betydelsen av att en stor databaserad undersökning av finlandssvenskt tidningsspråk görs i framtiden. Dessutom gör han en viktig poäng av att ett finlandssvenskt språkdrag kan vara mer eller mindre omärkligt respektive uppseendeväckande, utan att detta har något samband med språkdragets vanlighet i text. Det stilistiska intrycket av ett finlandssvenskt språkdrag kan helt enkelt väga olika tungt beroende på vem läsaren är.

Liljestrand framför goda skäl till varför han inte vill kvantifiera förekomsten av tillfälliga (idiolektiska, talspråkliga, översättningsbetingade etc.) finlandssvenska drag respektive etablerade (såväl obligatoriska som fakultativa) finlandismer. Han gör ändå en jämförelse mellan de tre tidningar som han har undersökt. Med ledning av mängden excerperade språkdrag kommer han fram till att Jakobstads Tidning har flest finlandssvenska språkdrag, därefter följer Vasabladet och sist Hufvudstadsbladet. Rangordningen visar att Jakobstads Tidning har dubbelt så många finlandssvenska språkdrag som Hufvudstadsbladet.³⁰

En rangordning mellan tidningstexter av olika slag visar, inte oväntat, att tidningarnas ledare har mycket få finlandssvenska drag, detsamma gäller texter på ungefär samma stilnivå. När stilnivån sjunker, blir mindre formell, ökar de finlandssvenska inslagen. Mest talspråksnära, och därför mest finlandssvenska, är kåserier, reportage från lokala arrangemang, intervjuer och texter på ungdomssidor. Liljestrand hade ju inte uteslutit icke-redaktionell text, utan också låtit insändare och annonser ingå i materialet. Han konstaterar att de finlandssvenska uttrycken används både av fast anställda journalister och av tillfälligt medverkande: ”Allmänt gäller att ju mer vardagsnära textens innehåll är, desto fler finlandssvenska drag innehåller den.”³¹

Skillnaden mellan Jakobstads Tidning och Hufvudstadsbladet förklarar Liljestrand bl.a. med att den förra tidningen rapporterar flitigt om lokala förhållanden, medan den senare oftare behandlar utrikes- och riksnyheter. Samtidigt påpekar han att Hufvudstadsbladet, som anlitar finskspråkiga källor, löper risk att påverkas av finskan både lexikalt och syntaktiskt. Jakobstads Tidning och Vasabladet skrivs och läses i Österbotten där det svenska inslaget är starkare än i huvudstadsregionen. Den språkliga lokalfärgen kan här i stället förstärkas av dialektala ord och uttryck.

Liljestrand avrundar sitt resonemang och sin undersökning genom att ta ställning till om finlandssvenska särdrag i tidningar tänkta för finlandssvenska läsare kan motiveras. Det tycker han:

En finlandssvensk tidning, i synnerhet en icke-rikstäckande sådan, skall inte behöva snegla på sverigesvenska läsare utan bör behålla sin egen profil. En språknormering skall då utgå ifrån den finlandssvenske, inte den sverigesvenske, läsarens förutsättningar och förväntningar.

Oberoende av vilken tidning den finlandssvenske journalisten (eller annan skribent) skriver för har han liksom alla andra språkbrukare tillgång till språkets alla resurser i fråga om syntax, lexikon och morfologi. I de flesta fall har han vidsträckta valmöjligheter: han kan skriva ”den store” eller ”den stora fackmannen”, ”borden” eller ”bordena”, ”senaste söndag” eller ”på söndagen”, d v s han kan bl a välja mellan allmänsvenska och provinsiella uttryckssätt.³²

Liljestrands inställning är liberal; det är upp till den finlandssvenska skribenten att välja. Nästan tre decennier efter att Liljestrands bok kom ut inställer sig ändå frågan om den finlandssvenska skribenten verkligen har tillgång till alla språkets resurser och kan göra medvetna stilistiskt eller på annat sätt motiverbara val. Senare språkforskare och språkvårdare (samt modersmålslärare) i Finland anser snarare att förekomsten av finlandssvenska särdrag i texter, bland dem tidningstexter, inte är en följd av skribenternas medvetna val, utan en följd av brist på kunskap om att en valsituation över huvud taget föreligger. Även om en finlandssvensk skribent med största sannolikhet känner igen och förstår ett sverigesvenskt uttryck så är det inte så säkert att denna passiva kunskap tar sig uttryck i ett aktivt val. Också Liljestrand anar sig till att ett medvetet hanterande av svenskans samtliga resurser, inkluderande de finlandssvenska, inte alltid kan lyckas. En skribents osäkerhet, en annans sorglöshet sätter sina spår i texterna.

Man kan sålunda i många fall motivera och försvara sådana element som jag dragit fram med hänvisning till det internt finlandssvenska kommunikationsbehovet. Det som av finlandssvenskarna själva inte uppfattas som nackdelar eller som otillbörliga avvikelser från den svenska språkstrukturen skulle med detta synsätt vara godtagbart. Emellertid tror jag att de skiftande normsystem som speglas i mångfalden av tillfälliga och idiolektiska språkdrag – i många fall beroende av finskan eller av det vardagliga svenska talspråket – medverkar till en känsla av osäkerhet hos den genomsnittliga språkbrukaren. I vissa fall får man också räkna med en viss sorglöshet, för att inte säga nonchalans till det språkriktiga uttrycket.³³

10.4 Ett gott tidningsspråk är språkriktigt och uttrycksfullt

Catharina Grünbaum är en svensk språkvårdare som under ett antal decennier aktivt har följt finlandssvenskans utveckling.³⁴ Som språkvårdare på Dagens Nyheter har hon haft ett särskilt intresse för det finlandssvenska tidningsspråket, men hennes insikter om det finlandssvenska är djupare och vidare än så.

Det är främst två drag i det finlandssvenska tidningsspråket som Grünbaum fäster sig vid och återkommer till. Å ena sidan menar hon att det finns en mycket stor spännvidd i språket. Stilen varierar mellan ett omarkerat och överregionalt standardspråk och ett påfallande lokalt språk där klassiska och nya finlandismer, dialektala uttryck och halvsmälta översättningar från finskan förekommer. Stilpaletten är alltså färggrannare i en finlandssvensk tidning än i en svensk, och detta gäller också vid en jämförelse mellan mindre tidningar (s.k. landsortstidningar) i bägge länderna.

Å andra sidan beskriver Grünbaum många finlandssvenska tidningstexter som stilistiskt svajiga. Skribenterna saknar känsla för vad stilen kräver t.ex. i fråga om ordval. Man väljer ett alltför vardagligt uttryck i en neutral nyhetstext eller ett för kanslispråkligt uttryck i ett bygdereportage. Gränsen mellan tidningstexter som kräver ett neutralt distanserat språk och sådana som får uttrycka intimitet med läsare i närområdet är uppluckrad, och trendiga slänguttryck blandas med styltig stil.

En ökande talspråklighet (s.k. informalisering av språket) karaktäriserar dagens mediespråk i bägge länderna. Den oönskade effekten i Sverige kan innebära stilistisk slätstrukenhet; i Finland kan effekten däremot bli en annan. Som Liljestrand redan har konstaterat (se ovan) är finlandssvenskan i första hand ett talspråk. När talspråkliga ord och uttryck används i skrift är de bl.a. hämtade ur det geografiskt och socialt varierade finlandssvenska vardagsspråket. Språket blir lokalt förankrat – ibland med rätta, ibland på ett mindre lyckat sätt. Grünbaum noterar ställvis en charmerande lättsamhet i det finlandssvenska tidningsspråket, men konstaterar även att medaljens andra sida är ett slentrianmässigt bruk av klyschor och slitna fraser, en bristande koncentration som leder till pratighet. Det sverigesvenska tidningsspråket bedömer hon som i det stora hela gott, men kanske ibland något grått och oengagerat. Ett gott tidningsspråk ska alltså inte bara vara språkriktigt, utan dessutom uttrycksfullt.³⁵ När ett finlandssvenskt uttryck är välvalt och i sammanhanget korrekt och när det inte är det – just den frågan måste varje finlandssvensk journalist (eller skribent i allmänhet) ha öra för och kunna ta ställning till.

10.5 Engelska lån i finlandssvenska tidningsspalter

Tidningar bjuder forskaren på ett lättillgängligt material som kan studeras ur flera olika synvinklar. Språkets utveckling över tid är ett perspektiv, språkets variation i samma tid, men i olika miljöer är ett annat. En fråga som under de senaste decennierna har sysselsatt många språkforskare, och språkvårdare, är engelskans inflytande på svenska språket. Tidningarna som både speglar och skapar allmänspråket är då ett givet forskningsobjekt. Engelska lån som redan finns i svenskan, sådana som är på väg in och sådana som bara gör en blixtvisit förekommer i spalterna och i annonserna.

En studie av Judith-Ann Chrystal handlar om engelskan i svensk dagspress, och i den inkluderar hon ett antal finlandssvenska tidningar. Hennes undersökning är utförd i mitten av 1980-talet, och materialet omfattar 48 tidningsnummer av vilka 12 är finlandssvenska. Det är Hufvudstadsbladet, Vasabladet, Västra Nyland och Åland som representerar den finlandssvenska pressen.³⁶ Samtliga tidningsnummer har utkommit 1984, dvs. ett tag innan diskussionen om svenskans (och andra språks) domänförlust till engelskan tog fart på allvar.³⁷

Chrystal studerar först om det finns kvantitativa skillnader å ena sidan mellan storstadstidningar och landsortstidningar i Sverige, å andra sidan mellan sverigesvenska tidningar och finlandssvenska tidningar. Därefter utför hon en kvalitativ studie för att se om det är olika typer av engelska lån som förekommer i de olika tidningsgrupperna.

Den kvantitativa studien visar, precis som Chrystal väntar sig, att de finlandssvenska tidningarna innehåller klart färre engelska lån. Skillnaden mellan de finlandssvenska och de sverigesvenska tidningarna är signifikant rent av på högsta nivå (0,1 %). Då de sverigesvenska tidningarna har 2,75 engelska lån på 1 000 löpord har de finlandssvenska tidningarna bara 1 lån på samma mängd löpord. Det är speciellt de svenska storstadstidningarna som lånar från engelskan; i medeltal går det 3 lån på 1 000 löpord. Chrystal har beaktat såväl redaktionell text som annonser, och de engelska lånen är frekventare i de senare.³⁸

I sin undersökning skiljer Chrystal mellan engelska lån som har hunnit olika långt i sin anpassning till svenskan. Med etablerade lån avser hon lån som kan beläggas i svenska ordböcker. Det är ord som stereo, video, leasing, tuff m.fl. som ordboksredaktörerna har bedömt som ingående i svenskans ordförråd. Motsatsen är förstås icke-etablerade lån som Chrystal väljer att dela upp på interima lån och ointegrerade lån. Med interima lån avser hon lån som är på väg att integreras i det svenska språksystemet. De är ändå inte fullt etablerade eftersom de ännu inte ingår i allmänspråket. Hit hör line, showtime, workout, babylift m.fl. De ointegrerade lånen visar ingen som helst formell eller social integrering i svenskan. Det är fråga om mycket tillfälliga lån som har belagts endast en gång i materialet.³⁹

När de engelska lån som finns i Chrystals material fördelas på etablerade, interima och ointegrerade lån förändras bilden av engelskan i svensk dagspress, också i den finlandssvenska. Det visar sig nämligen att de finlandssvenska tidningarna har klart färre belägg på etablerade lån än de övriga grupperna. Skillnaden är signifikant på högsta nivå (0,1 %). Även när det gäller belägg på interima lån har de finlandssvenska tidningarna färre belägg än övriga tidningar. Chrystal konstaterar att ”de finlandssvenska tidningarnas glesare låntäthet främst gäller etablerade och interima lån, däremot inte den lilla gruppen ointegrerade lån”.⁴⁰

Den kvantitativa kartläggningen av tidningarnas bruk av engelska lån följs sedan upp av en kvalitativ studie. Chrystal frågar sig t.ex. vilka ämnesområden som är förknippade med engelska lån. I de finlandssvenska tidningarna tycks engelska lån ofta dyka upp på sportsidorna. Inte oväntat är många frekventa lån gemensamma för alla svenska och finlandssvenska tidningar i materialet. Men intressant nog finns det också lån (83 stycken) som inte alls förekommer i det finlandssvenska materialet. Det gäller lån med anknytning till teknik, hushåll och nöjen. Alla utom 10 av lånen är dessutom etablerade lån, dvs. lån som anses ingå i det allmänna språkbruket och därför också har upptagits i ordböckerna. Ingen motsvarande skillnad finns mellan de svenska storstadstidningarna och landsortstidningarna. De finlandssvenska tidningarna har ett eget mönster; man är tydligen försiktigare med nytillskotten i svenskans ordförråd.⁴¹

När det gäller den formella integreringen av lånen, dvs. hur de anpassas till svenskans böjnings- och stavningsmönster, har Chrystal inte upptäckt någon skillnad mellan tidningsgrupperna. Däremot har hon märkt att man i de finlandssvenska tidningarna tenderar att översätta en del engelska lån som i de svenska tidningarna får stå i sin engelska form. Hon ger exempel som öronlappsstereo för freestyle och T-skjorta för T-shirt. Vad Chrystal inte noterar i sammanhanget är att översättningar av det här slaget samtidigt finns på finska: korvalappustereo och T-paita. Det som i de finlandssvenska tidningarna ser ut som översättningar från engelska till svenska är snarare översättningslån från finskan.⁴² Vägen går från engelskan till finskan och vidare till (finlands)svenskan.

En tendens att om inte översätta så åtminstone förklara innebörden i engelska lån finns i de finlandssvenska tidningarna. De ointegrerade lånen refererar till främmande förhållanden som tidningen upplever behöver förklaras. Ytterligare en noterbar skillnad i bruket av ointegrerade lån i sverigesvenska respektive finlandssvenska tidningar är att de senare har den minsta andelen lån med konativ funktion. I finlandssvenska tidningar använder man tydligen inte engelska lån för att påverka läsaren, medan man däremot gör det med råge i de sverigesvenska storstadstidningarna.⁴³

Chrystal visar genom sin undersökning att bruket av engelska på 1980-talet i sverigesvenska storstads- respektive landsortstidningar och i finlandssvenska tidningar skiljer sig från varandra. Skillnaderna märks både i den kvantitativa och i den kvalitativa studien. Tydligast är skillnaden när det gäller de ointegrerade lånen, dvs. de lån som ännu inte har integrerats i svenskan. De har kanske inte ens kommit för att stanna, utan är mest ett uttryck för nyhetens behag.⁴⁴

10.6 Anpassning av engelska lån i finlandssvensk tidningspress

Chrystals undersökning som refererats ovan är från 1980-talet; sedan dess har mycket hänt. Engelskan är i dag, mer än ett kvartssekel senare, närvarande i människors liv på ett både ytligare och djupare sätt. Enkelt uttryckt kan man säga att den angloamerikanska kulturen bjuder på förströelse via olika medier, inte minst via tv, film och musik. Vem som helst kommer den här vägen i kontakt med engelskan och snappar upp ord och fraser. Samtidigt behöver många aktivt tillägna sig och utveckla en engelsk språkfärdighet som duger för avancerade uppgifter. Finländska universitet och högskolor erbjuder engelskspråkiga studieprogram där finländare studerar jämsides med gästande studenter från olika länder. Det gemensamma språket är engelska, och kurslitteraturen är på samma språk. I företagsvärlden förutsätts de anställda klara sig på engelska.⁴⁵ Ju högre upp i hierarkin, desto högre ställs kraven på engelsk språkkunskap. Lån från engelskan, och växling mellan engelska och inhemska språk, är i dag en del av vardagen för unga vuxna och för anställda i företag som opererar på den globala marknaden. Det är alltså sannolikt att engelska lånord förekommer i en annan utsträckning i finlandssvenska tidningstexter i dag, och att de eventuellt också hanteras på ett annat sätt.

Inom ramen för projektet Moderna importord i språken i Norden⁴⁶ har Åsa Mickwitz undersökt engelska lånord i svensk och finlandssvensk press. I projektets material ingick två finlandssvenska tidningar (Vasabladet och Hufvudstadsbladet) och fyra sverigesvenska tidningar (Expressen, Dagens Nyheter, Göteborgsposten och Sundsvalls Tidning). Samtliga tidningar representerades av sex tidningsnummer vardera. Ett visst tidsperspektiv finns inbyggt; tidningsnumren är från åren 1975 och 2000. I materialet ingår såväl redaktionell text som annonser.

Mickwitz behandlar tidningsmaterialet som en helhet. Hon studerar med andra ord inte i första hand förekomsten av skillnader mellan de sverigesvenska och de finlandssvenska tidningarna, eftersom hon med ledning av en tidigare studie menar att skillnaderna är så små att de saknar betydelse. De finlandssvenska tidningarna håller sig enligt Mickwitz av puristiska skäl närmare till skriftspråksnormen än de sverigesvenska.⁴⁷ På några punkter gör hon ändå komparationer och dessa kommenteras här.

Det totala antalet löpord och antalet lånord i materialet ökar avsevärt mellan åren 1975 och 2000. Mängden löpord fördubblas nästan och lånordsbeläggen är cirka fyra gånger fler.⁴⁸ Löporden i de finlandssvenska tidningarna har inte ökat lika mycket, men antalet lånord har blivit nästan fyra gånger större. Utvecklingen går alltså åt samma håll i bägge länderna.

Mickwitz går inte in på frågan om den morfologiska anpassningen av lånorden till svenskan sker på olika sätt i svensk respektive finlandssvensk press. Däremot diskuterar hon hur den ortografiska anpassningen ter sig.⁴⁹ Hon utgår från fyra anpassningskategorier. Det finns lånord som är helt eller delvis ortografiskt anpassade (som mejl, projekt), lånord vars stavning sammanfaller med svenskans sätt att stava (som printer, bikini), lånord som inte är ortografiskt anpassade (som juice, hype) och lånord med en utländsk stavning som inte är engelsk (aldeamentos). Det verkar som om sverigesvensk press har något andra preferenser än finlandssvensk.⁵⁰

Andelen anpassade lånord (den första kategorin) är lite större i det finlandssvenska materialet (23 %) än i det sverigesvenska (17 %). Klart mest frekventa är de lånord vars stavning sammanfaller med svenskan (den andra kategorin). Här föreligger inte någon skillnad mellan tidningarna i de två länderna. Hälften av beläggen i det finlandssvenska materialet (50 %) och nära hälften (47 %) i det svenska är av detta slag. När det gäller de engelska lånord som inte anpassar sig (den tredje kategorin) är skillnaden mellan finlandssvensk (24 %) och sverigesvensk (35 %) tidningstext tydlig. Mängden lån med utländsk, men icke-engelsk stavning (den fjärde kategorin) är mycket liten (3 % i tidningar i Finland, respektive 1 % i tidningar i Sverige).⁵¹

Följande slutsatser kan dras av ovanstående. Man kan konstatera att lånord vars stavning sammanfaller med svenskan är vanligast i materialet överlag. Om man till dem lägger de lånord som är anpassade till sin stavning så täcker man 73 procent av lånorden i det finlandssvenska materialet och 64 procent i det svenska. En mycket stor andel av lånorden i tidningsmaterialen förefaller alltså svenska för läsaren. Lånord som inte är anpassade ortografiskt, som alltså fortfarande ser engelska ut, motsvarar cirka en fjärdedel av alla lånord i det finlandssvenska materialet och cirka en tredjedel i det sverigesvenska. Det ser alltså ut som om icke-svensk stavning skulle accepteras lättare i en sverigesvensk tidning än i en finlandssvensk. Den här jämförelsen gäller fördelningen av samtliga belägg på fyra typer av ortografiska lösningar.

Mickwitz för sedan diskussionen vidare, samtidigt som hon tyvärr avstår från en ytterligare jämförelse mellan tidningarna i de två länderna. När hon utesluter lånord som kan ha både anpassad och icke-anpassad stavning (t.ex. mail/mejl, musical/musikal och 14 ordtyper till) får hon en fördelning mellan lexem (enskilda ord) med främmande respektive icke-främmande stavning. Då visar det sig att antalet olika lexem med främmande stavning är större (61 %) än antalet lexem som ser svenska ut (39 %). Som orsak anger Mickwitz att lånorden med icke-svensk stavning är tillfälliga lån med enstaka belägg i materialet, medan lånord med svensk stavning har ett flertal belägg för samma lexem. Det tidningsläsaren noterar är de utseendemässigt avvikande lånen, även om de inte antalsmässigt är många. Intressant nog tycks språkbrukare uppfatta anpassade lånord som talspråkliga medan de icke-anpassade uppfattas som neutrala, kanske som mer korrekta, i skrift.⁵²

Tidningstexterna kan alltså förefalla mer engelskinfluerade än de i själva verket är genom att läsaren reagerar på utseendemässigt engelska lån, medan anpassade lån redan ingår i svenskans ordförråd. Leila Mattfolk har undersökt vilka åsikter om och attityder till språkpåverkan som finlandssvenskar har i jämförelse med andra nordbor. Även om hennes undersökning inte behandlar tidningsspråk är den intressant därför att den visar att finlandssvenskar uppfattar sverigesvenskan som mer engelskinfluerad än finlandssvenskan som i stället uppfattas som ”renare”. Bakom explicita negativa åsikter om engelsk influens ligger ändå en implicit positiv attityd till engelska lånord. Finlandssvenskarna förhåller sig rentav mer positiva till engelskt inflytande än andra nordbor.⁵³

10.7 Det går hårt

På uppdrag av tankesmedjan Magma har Linnea Hanell studerat en uppsättning finlandssvenska texter som representerar ett flertal genrer av vilka tidningstexter är en. Undersökningen avviker från de hittills presenterade genom att upplägget gjordes av uppdragsgivaren som konsulterade finlandssvenska och sverigesvenska språkvårdare. Man sammanställde ett material och valde en person med vissa bestämda förutsättningar. Man ville ha en sverigesvensk person med en gedigen språkvetenskaplig utbildning, men utan förhandskunskaper om finlandssvenska språkfrågor eller bekantskap med den finlandssvenska språkdiskussionen.⁵⁴

Upplägget av undersökningen var delvis experimentellt, delvis mera traditionellt. Till Hanells förfogande ställdes sammanlagt 114 texter från olika delar av Svenskfinland och representerande olika genrer. I materialet ingick myndighetstexter, nyhetsbrev och cirkulär, reklam, skolbokstexter, tidningstexter, privata webbtexter och årsredovisningar. De tidningstexter som valdes ut representerade flera genrer: ledare, nyheter, reportage, ekonomiartiklar, kulturartiklar, sportartiklar och debattinlägg, och de härstammade från åtta finlandssvenska tidningar.⁵⁵

I ett inledande experiment presenterades fjorton ”anonyma” texter för Hanell, dvs. hon skulle inför sin bedömning inte veta vilka som var skrivna av sverigesvenskar respektive finlandssvenskar. Av de nio finlandssvenska texter som ingick i experimentet lyckades Hanell identifiera fem som finlandssvenska. De texter hon skulle bedöma representerade tidningstexter (nyhetsartiklar), inofficiella webbtexter från bloggar och diskussionsforum samt skolbokstexter. Bland de texter hon inte lyckades identifiera som finlandssvenska fanns ett blogginlägg, två skolbokstexter och en nyhetsartikel. Det är alltså möjligt för en finlandssvensk att skriva en text som inte skiljer sig från texter författade av sverigesvenskar. Och detta gällde här också spontant skriftspråk av typen blogginlägg.⁵⁶

När Hanell hade satt sig in i samtliga texter i materialet, och själv skapat sig en uppfattning om vilka finlandssvenska särdrag som kunde förekomma, arrangerade hon ett eget test. I det deltog 50 sverigesvenska testpersoner (deltagare i en grundkurs i svenska) delade i två grupper: yngre (under 30 år) och äldre (över 60 år). Testpersonerna fick reagera på språkdrag som de uppfattade som felaktiga i två texter som Hanell hade konstruerat utgående från missar i autentiska texter. Att den ena texten var sverigesvensk och den andra var finlandssvensk visste testläsarna inte om på förhand. Bägge texterna föreställde exempel på myndighetskommunikation, vilket föranledde kommentarer om krångelspråk och förvåning över antalet fel i en formell text. När testpersonerna ombads sätta betyg på texterna rankades den finlandssvenska texten flera steg lägre än den sverigesvenska. Normavvikelser och korrekturmissar i den sverigesvenska texten accepterades med andra ord bättre än felen i den finlandssvenska texten som samtliga var hämtade ur det autentiska myndighetsmaterialet. Att två konstruerade myndighetstexter ställdes mot varandra i ett test är begripligt. Det skulle ha varit svårare att konstruera likvärdiga tidningstexter som inte hade avslöjat skribentens nationalitet.⁵⁷

Hanells genomgång av finlandssvenska språkdrag i materialets olika genrer visar inte oväntat på en bred variation inom tidningsspråket. Då hon räknade ut antalet finlandssvenska språkdrag per 1 000 ord kom hon till att skolbokstexter och tidningsledare innehöll minst. Fem finlandssvenska särdrag fanns i skolbokstexterna och sju i tidningsledarna. Sportjournalisterna och myndighetsskribenterna hade däremot betydligt fler. De förra 13, de senare 19. I den helt privata sfären hade bloggar och diskussionsforum 22 respektive 47 finlandssvenska drag per 1 000 ord. Skolbreven (brev till föräldrar skrivna av lärare och fritidsledare) slog rekord med 47 finlandssvenska drag.⁵⁸

När Hanell sammanfattar sina resultat ger hon tidningstexterna ros, men myndighetstexterna ris. Rosen formulerar hon så här:

Det påstås ibland att det står särskilt illa till med den språkliga standarden i finlandssvenska tidningstexter. Det verkar emellertid inte stämma. De flesta av de tidningstexter som jag undersökt i detta arbete utgör utmärkta exempel på gott språk: de är läsvänliga och levande, och de följer allt som oftast den språkliga normen. I de stora dragen håller tidningstexterna en så god språklig standard som det är rimligt att förvänta sig av en dagstidning. Finlandssvensk tidningstext kan knappast beskyllas för att hålla en lägre språklig standard än sverigesvensk.⁵⁹

Generellt understryker Hanell att det aldrig är svårt att förstå en text enbart på grund av de finlandssvenska språkdrag som kan tänkas ingå i den. Hon menar att just dessa språkdrag kan ge texten dess finlandssvenska identitet – på gott och ont: ”Vad som gör finlandssvenska texter till finlandssvenska är inte per definition något dåligt.”⁶⁰

10.8 Från Bergroth till Hanell

Mycket få undersökningar av språket i finlandssvenska tidningar har haft som sitt primära syfte att studera den journalistiska prosan som sådan. I stället har man utnyttjat tidningstexter för att på ett relativt bekvämt sätt leta fram uttryck som lexikalt, morfologiskt och syntaktiskt kan sägas vara typiska för finlandssvenskan. Fonologiska och pragmatiska särdrag har man i stället behövt leta efter i talspråksmaterial. För kunskapen om finlandssvenskan, främst förändringar i dess lexikon, är studier av det här slaget till nytta, men i många fall känns det som om forskaren endast skulle ha plockat ihop ännu fler bitar till ett gemensamt pussel. Bitarna har ändå bara kunnat placeras in i en bild av finlandssvenskan i skrift i en viss typ av offentlighet. De passar inte nödvändigtvis in i andra skriftsammanhang eller på andra såväl högre som lägre stilnivåer än de som förekommer i en tidning. Mycket av det som är typiskt finlandssvenskt, men bara används i tal, finns förstås inte alls i ett tidningsmaterial.

Några få forskare har arbetat med mer omfattande tidningsmaterial, med precisare frågeställningar och med siktet inställt på att utföra belysande komparationer. Det är främst undersökningar av detta slag som har presenterats här. Genomgången har täckt ett sekel, och det är därför lätt att se hur livskraftiga rötterna är och hur mångförgrenad forskningen så småningom har blivit. Bergroths intresse för att leta fram och systematiskt ordna upp finlandssvenska särdrag – pusselbitar – lever kvar. Kanske måste det vara så. Beskrivningen av ett levande och föränderligt språk kan inte slutföras. Däremot utvecklas material och metoder, som i sin tur inspirerar till nya frågeställningar. I den praktiska tillämpningen av allt nytt vetande, dvs. inom språkvården på redaktionerna, förändras också bedömningen av stort och smått, viktigt och mindre viktigt.

Ett försök att i grova drag sammanfatta vad de här presenterade undersökningarna har att säga om finlandssvenskt tidningsspråk skulle kunna lyda så här: I början av förra seklet, då formalitetsgraden i offentlig skrift allmänt förutsattes vara hög, tenderade den finlandssvenska journalistprosan att hålla sig nära det som då kallades kansliprosa. I dag skulle vi kanske säga att dåtidens tidningsspråk hade drag av myndighetsprosa. Det kan ha funnits vissa stilskillnader mellan olika texttyper inom en och samma tidning, men Langlet, som studerade tidningsspråket under sent 1920-tal, nämner inte några sådana. Han tycks mena att finlandssvenska journalister aktivt borde följa sverigesvenska medier och ha dem som förebild.

Liljestrand, som studerade finlandssvenskt tidningsspråk på 1980-talet, pekade på en förklarlig variation mellan formellare texter (som t.ex. ledare) utan finlandssvensk lokalfärg och informellare texter (som t.ex. lokalreportage) med stark sådan. Informaliseringen av skriftspråket, då talspråksdrag accepterades mer och mer i skrift, ledde till att fler finlandssvenska ord och uttryck användes när vardagsnära händelser beskrevs. Ett slags kommentar till detta är Grünbaums konstaterande (från 1990-talet och senare) att det finlandssvenska tidningsspråket är stilistiskt svajigt. Talspråkligheter förekommer i formella texter där de inte hör hemma, och alltför skriftspråkliga uttryck dyker i stället upp i informella sammanhang.

Mot slutet av 1900-talet blev det engelska inflytandet starkare, men detta märktes tydligen först och mer i sverigesvenska medier än i finlandssvenska. Orsaken till detta går inte direkt att läsa ut ur Chrystals och Mickwitz undersökningar från 1980- respektive 2000-talet. Det torde ha att göra med ordförrådets utveckling i språkområdets centrum respektive periferi, som i sin tur speglar olika kulturella inflytelser och därmed sammanhängande attityder bland språkbrukarna.

Hanell, den sista av de forskare vilkas arbeten presenteras här, jämförde flera olika genrer med varandra, såväl offentliga som privata. I sin undersökning gjorde hon egentligen exakt detsamma som Bergroth hundra år tidigare. Hon letade efter finlandssvenska särdrag. I fokus för hennes intresse stod alla ord, fraser och uttryckssätt som hennes sverigesvenska språköra reagerade på som annorlunda, någon gång rent av obegripliga. Hon plockade fram dem ur sitt textmaterial, analyserade och kommenterade dem, och till slut använde hon dem för att mäta eventuella skillnader mellan olika genrer. Tidningsprosan, i hennes fall tidningsledare, var en sådan genre och den klarade sig mycket väl. Hanells resultat anknyter här till Liljestrands. Den mest formella tidningsgenren var också enligt honom helt eller nästan helt utan finlandssvenska särdrag.

Flera här refererade forskare har kommenterat tidningsprosans stil, närmast sambandet mellan den valda stilnivån och graden av lokalfärg i språket. Finlandssvenska ord och uttryck kan sägas ingå i journalistens stilistiska verktygsback, där det också ska ligga andra stilverktyg lämpliga för många olika stilnivåer. Den professionella skribenten väljer sina verktyg med eftertanke och hanterar dem rätt.

Noter

1.Språkbanken är en forskningsenhet vid Institutionen för svenska språket vid Göteborgs universitet. I den finns svenska och finlandssvenska textsamlingar som man kan söka i med hjälp av verktyget Korp.

2.Massmediespråket definieras av Lindstedt (1998 s. 20) som det språk som produceras i och/eller för en massmedial kontext. Pressens språk är avsett att läsas även om det i dagens nya medier kombineras med olika slag av visuella och interaktiva element. Kontexten är fortsättningsvis massmedial.

3.Chrystal 1988 s. 33 f. Enligt Josephson (1996 s. 93) ska man inte överdriva tidningsspråkets betydelse för språkförändringar. Nya ord och fraser kan introduceras via tidningarna, men av större betydelse för språkets förändring är ändå interaktionen mellan talare i vanliga vardagssamtal menar han. Redan Dahlstedt (1970 s. 36 f, 41 f) var inne på frågan om massmediespråkets inflytande på lyssnare och läsare, och han ansåg att inflytandet hade överbetonats. Då det gäller tidningar som skrivs för och läses av medlemmar av en språklig minoritet är situationen ändå en helt annan. Se Vincze, kapitel 5 i denna volym.

4.För denna genomgång har den bibliografiska databasen FISKA nyttjats. Databasen ligger på SLS server (www.sls.fi/sv/fiska). Den innehåller bibliografiska uppgifter om det allra mesta av den språkvetenskapliga litteraturen om svenskan i Finland som modersmål. Databasen uppdateras kontinuerligt av SLS språkarkiv. Smärre uppsatser som inte refereras här är Pellijeff 1971; Pettersson 1973; Thors 1976; Malmström 1972, 1995 och 2000.

5.af Hällström-Reijonen (2012) har undersökt vilken betydelse språkvården har haft för att motverka förekomsten av finlandismer i Hufvudstadsbladet under ett sekel; se också kapitel 8 i denna volym. Söderholm (2002) har studerat ett antal större förändringar i svenskan i finlandssvenska tidningar och satt dem i samband med utformningen av texter i läroböcker i svenska för finskspråkiga skolelever under perioden 1865–1990. Tandefelt (2013) har studerat språkets utveckling i ett material bestående av finlandssvenska och sverigesvenska varuhusannonser under 1900-talet.

6.Se Gustafsson, kapitel 7 om mediespråkvård.

7.Bergroth 1917. Uppgifter om Bergroth ur Biografiskt lexikon för Finland 2.

8.Publicistförbundets samarbete med Bergroth redogör Wallén för (2007 s. 36–39; citatet på s. 38).

9.Här finns en viss likhet med de 55 finlandismer som Reuter listade 1996.

10.Wallén 2007 s. 115. Wallén anger att undersökningen förelåg i korrektur våren 1930, men kom ut i bokform först julen 1931. Det exemplar som jag har tillgång till är dock tryckt 1930.

11.Langlet 1930 s. 3. Valdemar Langlet (1872–1960) avlade filosofie kandidatexamen i Uppsala och arbetade sedan i flera decennier som redaktör på olika svenska dagstidningar. Hans kontakter med Finland var breda och djupa, och han medarbetade bl.a. tidvis med kåserier om språkriktighet i Åbo Underrättelser. Av språkvetenskapliga auktoriteter betecknades Langlet som synnerligen sakkunnig i språkfrågor. (Uppgifter om Langlet ur Svenskt biografiskt lexikon och Brages Pressarkiv).

12.Langlet 1930 s. 4.

13.Langlet 1930 s. 43 ff. Langlet ger exempel som att man absenterar valen (som dessutom borde heta absentera från valen), att något faller under allmänt aktorat (’åtal’), att en persons macula är (att ’felet’ med honom är) m.m. Han påpekar också att paletå (’överrock’, ’ytterrock’) används flitigt i stället för motsvarande svenska benämningar och nämner också några i sverigesvenskan främmande uttryck som den klassiska finlandismen remont (’reparation’), det tyska lånet Schlafrock (’morgonrock’) och stobakoff som enligt Langlet betyder ’stofil’. Enligt Finlandssvensk ordbok är betydelsen ’dumbom’, ’drummel’. Det är rätt få av de främmande ord som Langlet nämner som är i aktivt bruk i dag. Huligan (’buse’, ’värsting’) och skvär (’öppen park’, ’liten stadspark’) hör ändå till dem.

14.Langlet 1930 s. 51. Man väljer t.ex. att skriva resande med segelfartyg i stället för att resa med segelfartyg.

15.Langlet 1930 s. 52 f. Bland exemplen finns gala middag (för galamiddag), Enso fabrikerna (för Ensofabrikerna) och ensamlämnad (för lämnad ensam), nysserhållen (för nyss erhållen) m.fl. I de finlandssvenska texterna förekommer dessutom ofta sammansättningar av typen nedkasta, ihopslå, där det i de sverigesvenska texterna är vanligare att lösa upp partikelverben: kasta ned, slå ihop (Langlet 1930 s. 20).

16.Langlet 1930 s. 55 f.

17.Birger Liljestrand (1931–2009) föddes i Hangö och växte upp, gick i skola och tog studenten i Helsingfors. Han flyttade därefter till Stockholm och studerade i Uppsala. Han var universitetslektor vid Umeå universitet från 1971 och disputerade där 1976 (Vasabladet 2.11.2009).

18.Liljestrand återkommer till denna undersökning i en kort seminarierapport 1986.

19.Liljestrand är den första som ger sig på att systematisera finlandssvenska särdrag ur ett annat perspektiv än det sedvanliga där de kategoriseras enligt språknivå (lexikon, morfologi, syntax, fonologi) eller ursprung (fennicismer, arkaismer, dialekt, slang etc.). Mikael Reuter bygger vidare och resonerar kring ett slutet och ett öppet system (Reuter 2006, 2014).

20.Liljestrand syftar närmast på en artikel han skrev för Språkbruk 2/1983.

21.Tidningen Österbottningen gick senare upp i Jakobstads Tidning, som då bytte namn till Österbottens Tidning. Detta skedde år 2008.

22.Liljestrand 1985 s. 1–22.

23.Bergroth 1917 s. III.

24.Liljestrand 1985 s. 5 f. Med språkets plan avses fonologi (uttal), morfologi (böjning), syntax (ordföljd) och lexikon (ordförråd).

25.Liljestrand 1985 s. 6 f, 16–19. Uttrycket på basen av (alt. på basis av) och utgående från används t.ex. flitigt i finlandssvenskan, medan synonyma uttryck som utifrån, enligt, med stöd av och på grundval av förekommer oftare i sverigesvenska texter. Det finlandssvenska förstahandsvalet stöds av finskans jonkin perusteella. (Exemplet är mitt, inte Liljestrands. Se Finlandssvensk ordbok 2008). Uttrycket behandlas också av af Hällström-Reijonen i kapitel 8 i denna volym.

26.Liljestrand 1985 s. 19 f.

27.Memma och bergsråd är unika finländska företeelser. Också företeelser som förekommer i bägge länderna kan kräva vaksamhet av skribenten. Lagens uttryck personbeteckning, för det som i Sverige heter personnummer, är en obligatorisk finlandism då man skriver (talar) om finländska förhållanden. (Exemplet mitt, inte Liljestrands. Se Finlandssvensk ordbok 2008.)

28.Liljestrand 1985 s. 18 f.

29.Liljestrand 1985 s. 93–108.

30.Se också af Hällström-Reijonen, kapitel 8 i denna volym.

31.Liljestrand 1985 s. 96.

32.Liljestrand 1985 s. 99.

33.Liljestrand 1985 s. 103. Liljestrand återkommer till sin undersökning i en kort seminarierapport 1986. Då har han fortsatt excerpera i finlandssvenska tidningar och bl.a. hittat ett växelbruk mellan finlandssvenska och sverigesvenska uttryck som ackumulator omväxlande med batteri och fylld kaka med tårta. Om inflytandet av svenskan i Sverige gäller vissa tidningar mer än andra framgår ändå inte. Också Malmström (1995), som har studerat finlandssvenskt tidningsspråk, skildrar hur sverigesvenska uttryck kommer in i finlandssvenskan där de alternerar med, ibland ersätter, de finlandssvenska.

34.Catharina Grünbaum (f. 1944) arbetade 1971–1988 på Nämnden för språkvård, senare Svenska språknämnden. Hon var korrekturchef och språkvårdare på Dagens Nyheter 1988–2006. På uppdrag av den finlandssvenska tankesmedjan Magma granskade och kommenterade hon 2011 Linnea Hanells rapport Det går hårt som presenteras i avsnitt 10.7.

35.Grünbaum 1992, 1998, 1999, 2003, 2011.

36.Chrystal 1988 s. 34–38.

37.De första som på ett systematiskt sätt tog sig an problematiken var förmodligen Ulf Teleman och Margareta Westman (1997).

38.Chrystal 1988 s. 180 f.

39.Chrystal 1988, de olika lånordstyperna beskrivs på s. 45–58. De etablerade lånen listas i bilaga 2a och de interima i bilaga 2b. Exemplen som anges i texten hör till de 10 mest frekventa på respektive lista.

40.Chrystal 1988 s. 182 f. Hon tillägger att beläggen på ointegrerade lån i de finlandssvenska tidningarna härstammar från ett fåtal artiklar.

41.Chrystal 1988 s. 184 f. Lån som inte alls finns i det finlandssvenska materialet, men är frekventa i det sverigesvenska, är action, babysitter, band, booster, carport, display, equalizer, freestyle, happy hour, live, -pack, sweatshirt, thriller, T-shirt och tuner.

42.T-skjortans talspråkliga synonym är det välintegrerade finska lånet t-pajtu.

43.Chrystal 1988 s. 185 f. Konativa uttryck är t.ex. en befallning, en order, en bön, ett brandtal, reklam, propaganda etc.

44.I slutet av 1960-talet visade Hufvudstadsbladet ett särskilt intresse för s.k. modeord av vilka många var just engelska lånord. En insamling av modeord i varierande tidningskontexter gjordes, och ett antal språkforskare och erfarna journalister skrev små språkspalter som publicerades i bokform (Panelius & Steinby 1970).

45.Se kapitlen 8 och 9 (Barner-Rasmussen & Lönnholm och Barner-Rasmussen) i volym II:2 (Språk i skola och samhälle) i denna bokserie.

46.Projektet Moderna importord i språken i Norden leddes av professor Helge Sandøy.

47.Mickwitz 2010 s. 57–61; Mickwitz 2008. Hon menar att det är sannolikt att det finlandssvenska materialet innehåller fler belägg än det sverigesvenska på etablerade lånord som böjs och stavas normenligt.

48.Mickwitz 2010 tabell 6.1, s. 68.

49.Hur den ortografiska anpassningen kan gå till och hur den skiljer sig från den morfologiska beskrivs i Mickwitz 2010 s. 158–190.

50.Mickwitz 2010 s. 167.

51.Mickwitz 2010 s. 168. Mickwitz säkerställer inte sina iakttagelser med hjälp av statistisk analys, utan vi får nöja oss med att jämföra procenttal.

52.Mickwitz 2010 179 f. Att de omstavade lånorden kan uppfattas som talspråkliga påpekar Gellerstam (2002 s. 27), här refererad genom Mickwitz.

53.Mattfolk 2011 s. 57 ff. Mattfolks undersökning ingick också i projektet. Se också Tandefelt, kapitel 9 i volym I:2.

54.Linnea Hanell är språkkonsult och doktorand i nordiska språk. Olle Josephson och Mikael Reuter bidrog till uppläggningen av studien och till insamlingen av det material som Hanell skulle undersöka. Rapporten utkom 2011.

55.Hanell 2011 s. 25 ff och s. 102–105. Se också förordet till rapporten, skrivet av Lia Markelin.

56.Hanell 2011 s. 78 f. Vilka de finlandssvenska skribenterna är, dvs. från vilken del av Svenskfinland de kommer, redovisas inte.

57.Hanell 2011 s. 67–75. Hanell är medveten om att en orsak till den svaga myndighetssvenskan i Finland är att texterna i regel är översatta. Problemet är inte de finlandssvenska dragen, utan de finska. Myndighetsspråket och översättningsproblematiken behandlas av Lassus i kapitel 5 och 6 i volym II:2.

58.Att skolbokstexter språkgranskas innan de ges ut resulterar i ett mycket korrekt språk. Språkgranskning av läromedel behandlas av Äikäs i kapitel 3 i följande volym i denna bokserie (II:2). Övriga texter som Hanell har tittat på har inte genomgått systematisk språkgranskning på förhand.

59.Hanell 2011 s. 86.

60.Hanell 2011 s. 87.

Litteratur

Barner-Rasmussen, Wilhelm & May Lönnholm 2017: Svenskan i finländskt näringsliv – till nytta eller till besvär? I: Marika Tandefelt (red.), Språk i skola och samhälle. Svenskan i Finland – i dag och i går II:2. SSLS 810. Helsingfors. S. 161–182.

Barner-Rasmussen, Wilhelm 2017: När valet står mellan engelska och svenska. I: Marika Tandefelt (red.), Språk i skola och samhälle. Svenskan i Finland – i dag och i går II:2. SSLS 810. Helsingfors. S. 183–196.

Bergroth, Hugo 1912: Etthundra i det finländsk-svenska skriftspråket, särskildt tidningsspråket, förekommande provinsialismer jämte deras motsvarigheter i högsvenskan. Helsingfors: Lilius & Hertzberg.

Bergroth, Hugo 1917: Finlandssvenska. Handledning till undvikande av provinsialismer i tal och skrift. Helsingfors: Schildt.

Biografiskt lexikon för Finland, se Knif et al.

Chrystal, Judith-Ann 1988: Engelskan i svensk dagspress. Skrifter utgivna av Svenska språknämnden 74. Stockholm.

Dahlstedt, Karl-Hampus 1970: Massmedierna och språket. Skrifter utgivna av Nämnden för svensk språkvård 41. Stockholm.

Finlandssvensk ordbok 2008, se af Hällström-Reijonen & Reuter 2008.

Grünbaum, Catharina 1992: Mediespråket – överspråkligt eller regionalt? I: Sven-Erik Hansén & Christer Laurén (red.), Finlandssvenskans framtid. Rapport från en språkvårdskonferens i Vasa den 4 och 5 maj 1992. Skrifter utgivna av Svensk-Österbottniska samfundet 48. Vasa. S. 65–72.

Grünbaum, Catharina 1998: Språkvård på en dagstidning. I: Birgitta Lindgren et al. (red.), Språk i Norden 1998. Oslo: Novus. S. 43–51.

Grünbaum, Catharina 1999: Ett språk i trångmål. Språkbruk 2/1999. S. 6–7.

Grünbaum, Catharina 2003: Valörvård. En språkvårdsdomän. I: Ann-Marie Ivars et al. (red.), Boken om våra modersmål. Festskrift till Mikael Reuter på hans 60-årsdag den 17 maj 2003. Helsingfors: Schildt. S. 72–76.

Grünbaum, Catharina 2011: Nedslag i finlandssvenskan. Några iakttagelser i anslutning till Linnea Hanells rapport ”Det går hårt”. I: Linnea Hanell, Det går hårt. Finlandssvenskan ur ett sverigesvenskt perspektiv. Magma-studie 4. Helsingfors. S. 88–101.

Hanell, Linnea 2011: Det går hårt. Finlandssvenskan ur ett sverigesvenskt perspektiv. Magma-studie 4. Helsingfors.

af Hällström-Reijonen, Charlotta 2012: Finlandismer och språkvård från 1800-talet till i dag. Nordica Helsingiensia 28.

af Hällström-Reijonen, Charlotta & Mikael Reuter 2008: Finlandssvensk ordbok. Helsingfors: Schildt.

Josephson, Olle 1996: Det betydelselösa tidningsspråket. Språk och stil 6. S. 93–105.

Knif, Henrik et al. 2009: Biografiskt lexikon för Finland. SSLS 710:2. Helsingfors.

Langlet, Valdemar 1930: Säregenheter i finländsk tidningssvenska. En undersökning verkställd på uppdrag av Finlands Svenska Publicistförbund. Helsingfors.

Lassus, Jannika 2017: Svenskt myndighetsspråk i Finland. I: Marika Tandefelt (red.), Språk i skola och samhälle. Svenskan i Finland – i dag och i går II:2. SSLS 810. Helsingfors. S. 97–109.

Lassus, Jannika 2017: Översättning till svenska i Finland. I: Marika Tandefelt (red.), Språk i skola och samhälle. Svenskan i Finland – i dag och i går II:2. SSLS 810. Helsingfors. S. 110–140.

Liljestrand, Birger 1983: Keikka och pilkhalare. Något om finlandssvenskt tidningsspråk. Språkbruk 2/1983. S. 4–17.

Liljestrand, Birger 1985: Juttu och sammetsfarmare. Notiser om finlandssvenskt tidningsspråk. Nordsvenska 1. Umeå universitet.

Liljestrand, Birger 1986: Finlandssvenskt tidningsspråk. I: Finlandssvenska–rikssvenska i svenskundervisningen i Finland. Hanaholmens kulturcentrum 6–8 januari 1986. Seminarierapport 19. Helsingfors: Nordiska språk- och informationscentret. S. 24–27.

Lindstedt, Inger 1998: ”Till de unga, till dem som ämna bliva tidningsmän”. Handböcker i journalistik. Göteborgs universitet.

Malmström, Märta 1972: Vokabulärstudier i rikssvenskt och finlandssvenskt tidningsspråk. I: Claes-Christian Elert (red.), Svenskans beskrivning 6. Förhandlingar vid Sammankomst för att dryfta frågor rörande svenskans beskrivning. Umeå 2–3 oktober 1970. Umeå universitet. S. 173–181.

Malmström, Märta 1995: Om synonymvalet i svenska tidningstexter mot bakgrund av ordförrådets arkaisering och förnyelse. I: Mirja Saari och Jan Lindström (red.), Svenskan i Finland 3. Föredrag vid tredje sammankomsten för beskrivningen av svenskan i Finland, Helsingfors 14–15 oktober 1994. Meddelanden från institutionen för nordiska språk och nordisk litteratur vid Helsingfors universitet B:16. S. 58–68.

Malmström, Märta 2000: Om lexikal variation i Hufvudstadsbladets utrikes- och inrikesrapportering. Exempel snökaos och lavinolyckor i februari 1999. I: Kyllikki Keski-Raasakka & Pirjo Söderholm (red.), Svenskan i Finland 5. Föredrag vid femte sammankomsten för beskrivningen av svenskan i Finland. Joensuu 7–8.5.1999. Joensuun yliopisto. S. 164–176.

Mattfolk, Leila 2011: Finlandssvenska åsikter om och attityder till modern språkpåverkan. Nordica Helsingiensia 26.

Mattfolk, Leila 2015: Finlandssvenskar och engelska lånord. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland − i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 143–152.

Mickwitz, Åsa 2008: Vad händer med e-mail i svenskan? Om anpassning av importord i svenskan. I: Helge Omdal & Helge SandØy (red.), Nasjonal eller internasjonal skrivemåte? Om importord i seks nordiske språksamfunn. Moderna importord i språka i Norden VIII. Oslo: Novus. S. 125–162.

Mickwitz, Åsa 2010: Anpassning i språkkontakt. Morfologisk och ortografisk anpassning av engelska lånord i svenskan. Nordica Helsingiensia 21.

Nilzén, Göran et al. 1918–: Svenskt biografiskt lexikon. Stockholm.

Panelius, Olav & Torsten Steinby 1970: Svenska modeord. Helsingfors: Hufvudstadsbladet.

Pellijeff, Gunnar 1971: Axplock ur finlandssvensk tidningspress. I: Lars Huldén & Carl-Eric Thors (red.), Festskrift till Olav Ahlbäck. Studier i nordisk filologi 58. SSLS 446. Helsingfors. S. 221–229.

Pettersson, Björn 1973: Ett fyrtiotal finlandismer med exempel ur tidningspressen. FMS 21. S. 1–16.

Reuter, Mikael 1996: Femtiofem förrädiska och förargelseväckande finlandismer och andra frekventa fel. Språkbruk 4/1996. S. 17–28.

Reuter, Mikael 2006: Översättning och språkriktighet. Helsingfors: Svensk språktjänst.

Reuter, Mikael 2014: Så här ska det låta. Om finlandssvenska och språkriktighet. Vasa: Scriptum.

Språkbanken vid Göteborgs universitet: http://spraakbanken.gu.se/korp.

Svenskt biografiskt lexikon, se Nilzén et al. 1918–.

Söderholm, Pirjo 2002: Svensk språk- och stilutveckling från 1865 till 1990 sådan den avspeglas i läsebokstexter och tidningsspråk. Joensuun yliopiston humanistisia julkaisuja 28.

Tandefelt, Marika 2013: PRIMA VARA! Språk- och stilhistoriska studier i finlandssvenska och svenska varuhusannonser under 1900-talet. SNF 85. SSLS 779. Helsingfors.

Tandefelt, Marika 2015: Ett språk i två länder. I: Marika Tandefelt (red.), Gruppspråk, samspråk, två språk. Svenskan i Finland − i dag och i går I:2. SSLS 799. Helsingfors. S. 153–182.

Teleman, Ulf & Margareta Westman 1997: Behöver Sverige en nationell språkpolitik? Språk i Norden 1997. Oslo: Novus. S. 5–22.

Thors, Carl-Eric 1976: Finlandssvenska femtio år efter Bergroth. Språkvård 2/1976. S. 20–24.

Wallén, Göran 2007: Ordet är fritt. Finlands svenska publicistförbund 100 år. Helsingfors: Finlands Svenska Publicistförbund.

Äikäs, Monica 2017: Språkgranskning av finlandssvenska läromedel. I: Marika Tandefelt (red.), Språk i skola och samhälle. Svenskan i Finland – i dag och i går II:2. SSLS 810. Helsingfors. S. 52–69.