Zacharias Topelius Skrifter XIV

Zacharias Topelius

Finland i 19de seklet

Utgiven av Katarina Pihlflyckt

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2019

Redaktionsråd

Henrik Meinander (ordförande)
Lars-Folke Landgrén
Päivi Lappalainen
Barbro Ståhle Sjönell
Kerstin Thelander
Anna-Maria Åström

Pia Forssell (huvudredaktör)
Patricia Berg (föredragande)

Zacharias Topelius Skrifter stöds av

Undervisnings- och kulturministeriet, Finska Kulturfonden, Finska Vetenskaps-Societeten, Museiverket och Finlands nationalmuseum, Nationalbiblioteket, Statens konstmuseum, Svenska folkskolans vänner och Svenska kulturfonden

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland nr 837

© Katarina Pihlflyckt, Rainer Knapas, Elisabeth Stubb och Svenska litteratursällskapet i Finland 2019
www.sls.fi | topelius.sls.fi

Omslag: Antti Pokela

Omslagsbild: »Skridskoklubben i Helsingfors», teckning av Gunnar Berndtson (Finland i 19de seklet)

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

E-bok 1.0.2

ISBN 978-951-583-468-3, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-468-3

Webbutgåva: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-9000-1550473610

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland

ISSN 0039-6842 (tryckt)

ISSN 2490-1547 (digital)

Innehåll

Förord till den digitala utgåvan

Inledning av Elisabeth Stubb

Målsättning av Rainer Knapas och Elisabeth Stubb

Stats- och rättstanken av Elisabeth Stubb

Tillkomst av Elisabeth Stubb

Författarna av Rainer Knapas

Landet och folket i Topelius verk av Rainer Knapas

Mechelins önskemål

Illustrationerna av Rainer Knapas

En nationell kanon

Motiven – val och urval

Topelius och illustrationerna

Reproduktionsteknik och tryck

Papper och band

Översättningarna och andra upplagan på svenska av Elisabeth Stubb

Den samtida receptionen av Katarina Pihlflyckt

Pressen i Finland

Pressen i Sverige och Norge

Recensioner av översättningarna

Forskningsöversikt av Katarina Pihlflyckt

Källmaterialet och Mechelins arkiv av Rainer Knapas

Förteckning över lästextens bildmotiv enligt konstnär

Förteckning över medverkande konstnärer i hela verket

Förteckning över hela verkets innehåll och författare

Textkritisk redogörelse av Katarina Pihlflyckt

Grundtexten

Beskrivning av originalupplagan

Textetablering

Ändringar i utgåvan enligt originalupplagans förteckning över rättelser

Utgivarens ändringar gentemot grundtexten

Typografisk normalisering

Illustrationernas placering och bildtexterna

Andra upplagan

Källor och litteratur

Finland i 19de seklet

Förord

I. Landet.

1. Egentliga Finland.

2. Nyland.

3. Tavastland (Hämeenmaa).

4. Satakunta.

5. Karelen.

6. Savolaks.

7. Österbotten.

II. Folket.

Stamfolk.

Det finska folket.

Folknäringar.

Samfärdsel.

Hemlif.

Kyrka, skola, vidskepelse.

Sport och folknöjen.

Förord till den digitala utgåvan

Det illustrerade praktverket Finland i 19de seklet utgavs 1893 på initiativ av professorn och lantdagsmannen Leo Mechelin. Verket ingick i Mechelins politiska program för att motivera Finlands särställning i det ryska riket, och 28 sakkunniga bidrog med texter. Topelius intog en central ställning vid planeringen och han skrev också förordet och de inledande kapitlen. Här sammanfattar han den bild av landet och folket som kom att prägla generationer framåt. Finland i 19de seklet utgör tillsammans med Topelius tidigare bildverk, föreläsningar och läseböcker en helhet som visar utvecklingen i hans synsätt inom historia och geografi.

Utgåvan består av Topelius bidrag och därtill hörande illustrationer, verket i sin helhet finns tillgängligt som faksimil. Inledningen är ett resultat av tre skribenters samarbete: fil. dr Elisabeth Stubb fokuserar på Mechelin, bakgrunden till verket samt dess tillkomst, fil. dr h.c. Rainer Knapas koncentrerar sig främst på Topelius roll samt på den konsthistoriska delen, och utgivaren behandlar det samtida mottagandet och forskningen.

Redaktionsrådet för Zacharias Topelius Skrifter har bidragit med insiktsfulla synpunkter på inledning och kommentarer. Manuskriptet till utgåvan har granskats av två utomstående sakkunniga utsedda av Svenska litteratursällskapets utgivningsnämnd. Både redaktionsrådets och granskarnas kommentarer och konstruktiva förslag har bidragt avsevärt till inledningens innehåll och struktur. Dessutom har jag haft nytta och glädje av att kunna konsultera mina kolleger på Svenska litteratursällskapets utgivning och på utgåvan Albert Edelfelts brev i olika frågor. Härmed framförs ett varmt tack till alla som bidragt. Ett särskilt tack till Pia Forssell, som i det inledande skedet, och Carola Herberts, som i det avslutande skedet, har bistått utgivaren med värdefulla råd.

Katarina Pihlflyckt

Medverkande

Utgivare (textetablering, textkritisk redogörelse)
Katarina Pihlflyckt

Inledning
Rainer Knapas
Katarina Pihlflyckt
Elisabeth Stubb

Kommentarer
Katarina Pihlflyckt

Person-, ort- och verkkommentarer
Mats Dahlberg
Katarina Pihlflyckt

Reprofotografering av faksimil
Camilla Englund

OCR-behandling
Olli Kinnunen

Utklipp av bilder och bildbehandling
Karin Lund

Kollationering
Magnus Nylund
Katarina Pihlflyckt

Redigering och korrektur
Carola Herberts
Katarina Pihlflyckt

Den digitala utgåvan
Niklas Liljestrand
Anna Movall
Katarina Pihlflyckt

E-boksproduktion
Sebastian Köhler
Jonas Lillqvist
Anna Movall

Omslagsbild: »Skridskoklubben i Helsingfors», teckning av Gunnar Berndtson (Finland i 19de seklet)

Inledningsskribenterna:

Fil. dr h.c. Rainer Knapas är konst- och kulturhistoriker och har utgivit flera editioner och monografier på Svenska litteratursällskapets förlag. Han är en av initiativtagarna till Zacharias Topelius Skrifter och har i ZTS tidigare utgivit Finland framställdt i teckningar (2011) samt medverkat i En resa i Finland (2013).

Utgivaren fil. mag. Katarina Pihlflyckt har arbetat med textkritisk utgivning vid Svenska litteratursällskapet inom utgåvan Zacharias Topelius Skrifter sedan 2007. I ZTS har hon tidigare utgivit En resa i Finland (2013) och medverkat i bl.a. Finland framställdt i teckningar (2011).

Fil. dr Elisabeth Stubb är historiker och disputerade 2012 med avhandlingen Rätt som argument. Leo Mechelin och finska frågan 1886–1912. Hon arbetar inom den digitala brev- och konstutgåvan Albert Edelfelts brev på Svenska litteratursällskapet sedan 2015.

Inledning

Det var professorn och lantdagsmannen Leo Mechelin som 1891 tog initiativ till praktverket Finland i 19de seklet (1893). Verket ingick i Mechelins politiska program för att motivera Finlands särställning i det ryska riket. Zacharias Topelius involverades från första början i planeringen, och han skrev också förordet och de inledande kapitlen som utgör nästan en fjärdedel av boken. Omkring 40 konstnärer bidrog med konstverk och sammanlagt 28 sakkunniga anlitades för att författa skilda delar av verket.

Vid denna tid hade Mechelin gjort sig känd i offentligheten i många roller. Han hade varit bank- och industriman, lantdagsman först i Borgarståndet och från 1877–1878 i Ridderskapet och adeln, det nya stadsfullmäktiges första ordförande i Helsingfors, centralgestalt i 1870–1880-talens liberala svenska parti och under största delen av 1880-talet senator, och från 1888 chef för handels- och industriexpeditionen. Mechelin blev juris utriusque doktor 1873 och följande år utnämndes han till professor i kameral- och politilagfarenhet samt statsrätt vid universitetet i Helsingfors.1

Frågan om förhållandet mellan storfurstendömet Finland och kejsardömet Ryssland – statsunion eller inte – stod ständigt på Mechelins statsrättsliga och politiska dagordning. Som ung student hade Mechelin påverkats djupt av de liberala idéer som efter Krimkriget och kring 1863 års lantdag hade fått fotfäste i Finland. Mechelin hade en stark tro på den enskilda medborgarens frihetliga ideal och möjligheterna att höja den politiska medvetenheten i Finland. Denna idealism kom under 1800-talets två sista årtionden att ställas mot andra nationella ideal, lojaliteten mot kejsaren och finska folket som en kollektiv, genom språk och historia definierad gemenskap.2

Finland i 19de seklet hade sin politiska bakgrund i debatten om Finlands ställning i förhållande till de ryska statsorganen och den första större finsk-ryska statsrättsliga konflikten 1890, då det finska postverket underställdes det ryska inrikesministeriets ledning genom ett kejserligt manifest. Under sin första period i senaten hade Mechelin 1886 publicerat en franskspråkig broschyr med titeln Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande.3 I broschyren redogjorde han för vad som i lagar och praxis reglerade kejsaren-storfursten, regeringsorganen, lantdagen, medborgarnas rättigheter, kyrkan, storfurstendömets offentliga juridiska och administrativa organisation, samt kommunerna och landets försvar. Med redogörelsen ville Mechelin visa att förvaltningen av Finland var fastslagen i lagar.4

De formuleringar Mechelin använder i inledningen kom att känneteckna de finländska argumenten i den historisk-juridiska debatt som uppstod till följd av hans publikation. Mechelin stödde anspråken på självstyre på den regentförsäkran som Alexander I hade gett vid lantdagen i Borgå i mars 1809. Finlands ständer hade svurit trohet mot sin nye härskare, den ryske kejsaren. Alexander I hade i sin tur lovat bevara landets lagar, privilegier, religion och språk. I avslutningstalet deklarerade han att Finland nu var upphöjt bland nationernas antal. Uttalandet gav stöd för att Finlands anslutning till Ryssland byggde på en ömsesidig överenskommelse, där invånarna lovade lojalitet i utbyte mot att få behålla sin gamla samhällsordning. Mechelin kallade händelserna vid Borgå lantdag för en »unionsakt», en överenskommelse mellan två kontrahenter.5

Vid en bedömning av Finlands ställning var det statsrättsligt mest bindande dokumentet fredsavtalet mellan Sverige och Ryssland, undertecknat i Fredrikshamn den 17 september 1809. I avtalet överlät den svenske kungen Karl XIII området till den ryske kejsaren Alexander I. Fredsavtalet åberopades av ryska rättslärda och ämbetsmän som ett bevis på att Finland, utan att invånarna hade haft något att säga till om, rättmätigt hade inkorporerats i det ryska kejsardömet.

Om Finland ensidigt hade införlivats var landet en provins i det ryska kejsardömet och omfattades av den autokratiska makt med vilken kejsaren härskade över riket. Ryska rättslärda kunde medge att kejsarna hade styrt Finland enligt ordningen från svenska tiden. De underströk emellertid att kejsarna hade valt att handla så, och att det låg i kejsarnas makt att ändra förhållandena enligt eget gottfinnande.6 Om anslutningen däremot kunde beskrivas som en unionsakt var det påkallat att se den som en förening mellan två stater. Eftersom Alexander I lovat att följa lagarna kunde man hävda att Finland hade ett konstitutionellt statsskick och att kejsaren var bunden att styra landet inom de ramar som lagarna drog upp.

Anspråken på inkorporation och provins å ena sidan och förening och stat å andra sidan låg till grund för den rysk-finska oenigheten om landets ställning som parterna inte lyckades lösa på ett tillfredsställande sätt så länge Finland var en del av ryska riket.

Från ryskt nationalkonservativt håll beskylldes Mechelin för separatism när han i sina skrifter hävdade att Finland var en stat, efter 1809 i union med Ryssland, men med egen lagstiftning och egna stats- och förvaltningsorgan. Frågan tillspetsades kring 1890 genom postmanifestet och generalguvernör F. L. Heidens planer på att ingripa i den finländska förvaltningen. Efter en uttalad tvist med generalguvernören tvingades Mechelin att avgå från senaten.7 Befriad från sitt offentliga uppdrag beslöt Mechelin att motarbeta förvecklingen genom ett nytt uppslag: ett bildverk om Finland.

Målsättning

Den 23 januari 1891 var Topelius inbjuden till Mechelin för att diskutera »ett stort literärt förslag».8 Någon vecka senare skriver Topelius att han intresserat sig livligt för »denna just nu så lyckligt funna idé», och som ett bevis bifogar han en projektplan över »Finland i 19de seklet». Han avslutar med en förhoppning om att få fortsätta samtalet: »Det var som ett frö i vinden; måtte det växa till fura!»9

I ett brev till den franske utrikesministern Gabriel Hanotaux 1895 förklarar Mechelin bakgrunden och tanken bakom Finland i 19de seklet:

Jag hade fått idén därtill i början av år 1891, då Finland befann sig i en farlig ställning. Det reaktionära panslavistiska partiet i Ryssland fordrade under starkt hot avskaffandet av Finlands konstitution och en mer eller mindre fullständig sammansmältning av Storfurstendömet med Ryssland. Kejsar Alexander III hade vid otaliga tillfällen visat sin välvilja mot Finland, men det oaktat i juni 1890 undertecknat ett dekret, varigenom postverket i Finland, i strid med landets grundlagar, underordnades ryska inrikesministeriet. Skulle han fortgå på denna väg för amalgamering, eller skulle han motstå de fordringar fienderna till vårt oberoende påyrkade och som blivit energiskt tillbakavisade ej blott i finländska publikationer utan även av vår lantdag. Det är denna fråga som uppställer sig för oss i detta nu.

Jag har tänkt, att en framställning, fullständig ehuru sammanträngd, absolut neutral och objektiv, av mitt lands utveckling under dess förening med Ryssland borde nödvändigt vara till någon nytta i den kris vi genomleva. Ty jag visste att den propaganda, som bedrives mot oss, betjänar sig i vidsträckt mått av den ryska allmänhetens ytterliga okunnighet om Finlands rätt och om hela mitt folks liv. Skriven i möjligast populära stil, försedd med lämpliga avbildningar borde ifrågavarande bok, samtidigt som den erbjuder ett visst stöd för finländarnas patriotism, vara ägnad att väcka något mera sympati bland vår härskares ryska undersåtar. Och slutligen, skulle Finlands öde fördystras och krisen sluta illa, så vore det värdefullt att ha förenat i ett dylikt arbete ojäviga bevis på de framsteg landet gjort under en rättvis regim.10

I liknande tongångar beskriver Topelius situationen i ett brev till författaren Carl Snoilsky:

Vi vilja fastslå vår nuvarande ställning med ett gott samtida vittnesbörd. Framtiden är ett språng i det obekanta. En konstitutions- nej, »kodifikationskommitté» är nu sysselsatt med att revidera våra grundlagar i känt syfte. Glad kan ej stämningen vara, men den är förundransvärt lugn. Det är som skulle en högre makt ha inristat i alla hjärtan: »bokstaven dödar, men anden gör levande».11

I den första projektplanen upptar Topelius ändamål, utgivningsplan, kostnadsförslag och innehåll. Ändamålet var »att bevara åt kommande slägten en samlad och trogen framställning i skrift och bild af vårt lands natur, folk, samhällsförhållanden och kultur under nuvarande tidevarf. För medverkan härtill anlitas de mest kompetente skriftställare och konstnärer inom eget land samt teknisk reproduktion äfven i utlandet.» Innehållet skulle presenteras under rubrikerna land, folk, samhälle och kultur, »särskild hänsyn tages till det för vårt land egendomliga». Tanken var att verket skulle utkomma inom sex år, samtidigt på finska, svenska och ryska, samt eventuellt på tyska, franska och engelska.12 Det riktade sig således till den inhemska befolkningen, till ryska läsare och till en utländsk publik.

Illustrationerna ingick från första början som ett bärande element i bokplanerna. »Bilderna föreslås af artisterne, men bestämmas af delegationen och böra i någon mån lika omfatta alla landskap. Jemte folktyperna böra, i de mindre bilderna, äfven ingå bostäder, redskap, klädedrägter och för landet egendomliga yrken. Porträtter och afbildningar af nyare historiska tilldragelser, äfvensom representativa afbildningar af finsk konst, äro egnade att här belysa Finlands nutid.»13

Till en början planerades en utgåva i två band, med 80 bilder på hel sida och omkring 150 mindre avbildningar i texten. »Tryck och papper, äfvensom bildernas reproduktion, blifva de omsorgsfullaste och mest nitida, som kunna åstadkommas med nutidens tekniska hjälpmedel.»14 Under 1890-talets första år hade kombinationen av ord och bild i form av allt bättre reproduktioner av fotografier och konstverk tagits i bruk i böcker och tidskrifter. Ett i hela Norden välkänt exempel var den nya tidskriften Ord och Bild, grundad 1891 i Stockholm.15

Avsikten var att Mechelin skulle hinna ansöka om statliga medel i början av februari 1891 då lantdagen var samlad.16 I Topelius preliminära plan föreslås att ständerna skall utse en delegation på åtta ledamöter och åtta suppleanter, två för varje stånd, för redaktionen och förvaltningen av projektet.17 En utgivning med statsmedel skulle ha gett verket en officiell status som uttryck för lantdagens inställning, och därtill oberoende av de övriga högsta förvaltningsorganen, senaten och generalguvernören. I lantdagens handlingar och ständernas protokoll finns emellertid inga anteckningar om att frågan behandlades.18

Det var främst en läsare som Mechelin och projektmakarna ville nå, den ryske kejsaren. Alexander III hann få ett exemplar innan han dog hösten 1894. Följande år åkte Mechelin till S:t Petersburg för att personligen överräcka ett exemplar till den nye kejsaren Nikolaj II. Efter fullbordat uppdrag skrev han: »Jag hade därmed fullgjort en af mina vigtigaste skyldigheter mot ’förskottsbolaget’, ty det ingick från början i vår plan att kejserliga skulle få denna bok.»19

Verkets tidsavgränsning till 1800-talet sammanföll med Finlands tid som en del av ryska riket. Finland i 19de seklet var således en sammanfattning av vad som åstadkommits inom samhälle och kultur under tiden av ryskt styre, och en lojalitetsyttring till kejsaren för den utveckling som möjliggjorts. Samtidigt tjänade framställningen som ett varnande pekfinger i och med att utvecklingen kopplades till en lagenlig statsorganisation. Om kejsarna övergav denna ordning raserade de förutsättningarna för fortsatt utveckling och samhällelig stabilitet. En utmaning med verket var att bedyra lojaliteten till kejsaren och visa att anklagelserna om separatism var ogrundade, och samtidigt hålla fast vid anspråken på separata finländska statsorgan.20

Vid sidan av den ömtåliga relationen till Ryssland var förhållandet mellan de finska och de svenska språkgrupperna 1890-talets stora samhällspolitiska fråga.21 Finland i 19de seklet var också avsett att ha en sammanhållande verkan på finländarna.22 Finlands folk presenteras som en enhet med gemensam kultur. Liksom i sina andra verk indelar Topelius också här det finska folket i fyra folkelement: lappar, tavaster, karelare och svenskar. Tavaster och karelare motsvarade bröder och lapparna deras kusiner inom den finsk-ugriska släktstammen.23 Det svenska folkelementet representerade civilisation och samhällsbygge. Topelius konkluderade att det som nu kallades för det finska folket inte var en produkt av språk och härkomst, utan av den historiska traditionen. Gemensam religion, styrelse och lagar, i kombination med den första riksgränsen från 1323, hade skapat sammanhållning och solidaritet mellan de »åtskildsträvande» folkelementen.24

Mechelin och de flesta andra skribenterna i Finland i 19de seklet företrädde en förhållandevis moderat hållning i språkfrågan, vilket avspeglas i verket.25 Topelius påpekar i ett brev till Mechelin: »Kanske skulle det anmärkas, att partigrupperingen och dess uppkomst ej blifvit närmare belyst. Det liberala partiets färg är nog lätt igenkänlig i dina skildringar efter 1862, och jag underskrifver icke allt, som dertill hör; men det är nog, att du gör det och vill skildra oväldigt, särskildt Snellman.»26

I den Finlandsbild som Mechelin och Topelius framställde utgjorde den samhällsordning som det svenska folkelementet hade bidragit med det förenande kittet. Den svenska traditionen representerade den civiliserade, västerländska kulturen, medan det finska stod för den lika viktiga nationella individualiteten. Tillsammans uppfyllde de kraven på »en erforderlig grad af kultur och nationell individualitet», som Mechelin menade att berättigade Finland till en statsorganisation.27

Genom att redovisa vad finländarna hade åstadkommit under det senaste seklet visade Finland i 19de seklet att landets samhällsordning och kultur stod på västerländsk nivå. Verket var inte bara till sin utformning ett konststycke, till sitt innehåll var det en uppvisning i att förena vitt skilda intressen. Ambitionen var att samla det finska folket kring en gemensam nationsbild och statsuppfattning, intyga landets politiska lojalitet till Ryssland och samtidigt visa att landet hörde hemma i den västerländska kultursfären.28

Texterna i verket skulle vara lättlästa och lättillgängliga.29 Dessutom var det av vikt att de var tillförlitliga. För Mechelin var vetenskapsmän och specialister den idébildande kraften i samhället. De hade förutsättningar att utveckla fruktbärande principer och granska andras idéer. Den vetenskapliga forskningen var avgörande för att nya idéer skulle uppstå och spridas till allmänheten. De idéer som fick fäste i den allmänna opinionen tenderade att småningom också avspeglas i lagstiftningen och maktutövningen.30 Finland i 19de seklet kan ses som vetenskapens och specialisternas försök att sprida idéer och uppfattningar till den allmänna opinionen, för att på sikt se resultat i den offentliga politiken.

Stats- och rättstanken

Topelius inledande avsnitt följs av Mechelins kapitel »Politisk översikt». Här valde Mechelin att närma sig frågan om Finlands ställning på ett lite annat sätt än i sina juridiska skrifter. I stället för att övertyga med enbart juridisk bevisföring breddade han argumentationen.

Mechelin beskriver Alexander I:s löften vid Borgå lantdag och visar sedan hur de följande kejsarna upprepat löftena i regentförsäkringarna och sedan också följt ordningen som härstammade från svenska tiden.31 Om framställningen inte lyckades bevisa att kejsarna juridiskt var bundna att följa denna ordning, visade den åtminstone på en historiskt förpliktande norm.

Mechelin hävdar att Finland i sina inre angelägenheter var självständigt och åtnjöt ett eget lagbundet statsskick. Han erkänner att Finland var oskiljaktigt förenat med Ryssland, att landet lydde under samma monark som kejsardömet Ryssland och i utrikespolitiken utgjorde en integrerad del av ryska riket. Han framhåller emellertid att föreningen hade tillkommit och upprätthålls med starkare band än tvångets, nämligen med tillgivenhetens.32 Påståendet kan uppfattas så att Mechelin vädjade till kejsarens vilja, som enligt autokratins princip var avgörande för hur Finland skulle styras. Samtidigt underströk tesen ömsesidigheten i det rysk-finska förhållandet. För att relationen mellan Finland och centralmakten i S:t Petersburg skulle vara god, och framför allt stabil, gjorde kejsaren bäst i att beakta befolkningen och inte utöva enkelriktad makt. Mechelin vädjade till kejsarens förnuft och politiska vishet.33

Mechelins och finländarnas anspråk på en statsorganisation och ett konstitutionellt statsskick var ytterst knutet till en allmännare och högre rättsuppfattning där rätt var starkare än makt:

Finlands eröfrare beaktade den djupa principiela betydelsen af en egen statsorganisation för ett folk, som uppnått en erforderlig grad af kultur och nationel individualitet. Samma princip gjorde sig gällande, då icke heller Norge såsom ett krigsbyte, utan såsom en själfständig stat, år 1814 förenades med Sverige. Historiens vittnesbörd besannar här, att byggandet på rättens grundval är vilkoret för politiska skapelsers varaktighet. Snart sagdt otaliga voro de politiska kombinationer, som sågo dagen under det Napoleonska tidehvarfvet med Wienerkongressen såsom slutpunkt: förskjutningar af statsgränser, styckningar och hopfogningar af länder och folk, nedbrytningar och uppresningar af troner och dynastier. Men oförändrade kvarstå af sagda tids politiska skapelser endast dessa två, vid hvilkas ordnande och upprätthållande folkens rätt har aktats: Finlands förening med Ryssland och Norges med Sverige.34

Mechelin menade att den svensk-norska unionen från Napoleontiden motsvarade det förhållande som från samma tid existerade mellan Finland och Ryssland, även om folkets rätt i det senare fallet inte var lika klart juridiskt fastslagen. Mechelin aktade sig för att jämföra Finlands förhållande till Ryssland med andra områden och folkgrupper i ryska riket. Ett undantag var Polen som kunde göra anspråk på konungadöme, vilket rankades högre än Finland i egenskap av storfurstendöme. Det polska självstyret hade emellertid beskurits betänkligt i flera omgångar. Sedan Alexander II slog ner det polska upproret 1863 hade Polen knutits allt starkare till riksmyndigheterna, och Finlands sak främjades inte av att Polen kunnat förlora sin ställning och sina rättigheter som konungadöme.35

I citatet framför Mechelin anledningar till varför det vore motiverat att tillerkänna Finland en statsorganisation och ett konstitutionellt statsskick. För det första föreföll ett rättsbaserat styre vara en grundval för politisk stabilitet och varaktighet. För det andra hävdade han att ett folk som kunde visa prov på en viss grad av civilisation kombinerad med nationell egenart förtjänade en egen statsorganisation. Finland i 19de seklet var en redovisning för att landet uppfyllde dessa krav.

Tillkomst

Ett par månader efter att Mechelin och Topelius diskuterat bokprojektet sände Mechelin en närmare (ej bevarad) plan till Topelius. Han meddelar att han redan fört överläggningar och vidtalat åtskilliga personer om medverkan, »alla äro varma för saken».36 Topelius uppger i sitt svarsbrev att han i allt väsentligt var ense om planen, som de skulle behandla när Topelius kom till Helsingfors.37

Avgörande för hela projektet var finansieringen. Tanken på att ansöka om statsstöd via lantdagen verkar ha övergetts i ett tidigt skede. I stället privatiserades utgivningen och övertogs av ett »förskottsbolag» med aktionärer eller lottägare. Man uppskattade att kostnaderna för projektet skulle uppgå till ungefär 90 000 mark. Förskottsbolaget skulle på förhand stå för utgivningskostnaderna, och därmed bli ägare till verket. Bolagskapitalet skulle utgöra 80 000 mark fördelat på 80 lotter à 1000 mark. Så snart 60 lotter blev tecknade skulle bolaget anses vara konstituerat.38

Den 17 maj 1891 var kapitalet för förskottsbolaget tecknat och det var tid att skrida till slutliga överläggningar med författarna ännu inom maj månad för att bestämma om behandlingen av de respektive ämnena och omfång för varje medverkande.39 Det är rimligt att anta att åtminstone Topelius börjat skriva på sina kapitel under sommaren eller hösten 1891.

I juni 1892 hade 90 lotter tecknats och förskottsbolaget hade således 90 000 mark till förfogande. De 38 lottägarna var Mechelins ledande politiska stödpersoner, kända namn bland de svensk-liberala kretsarna i Helsingfors och i landsortsstäderna. Många var lantdagsmän i Ridderskapet och adeln eller i Borgarståndet, och majoriteten var framgångsrika industrimän, fabrikörer och affärsidkare som gjort sig kända som donatorer för allmänna ändamål och som mecenater för konst och kultur. Deras fabriker eller andra etablissemang förekommer också i någon mån i Finland i 19de seklets text- och bildmaterial. Mechelin ställde själv upp med två lotter. De största bidragen kom från affärsmännen Fredrik Rettig, handelshusen C. M. Dahlström och Gustaf A. Lindblom i Åbo, Wilhelm Rosenlew i Björneborg, Wilhelm Hackman i Viborg och Herman Hallonblad i Sordavala, som alla hade tecknat fem lotter var.40

De finansiella frågorna skulle handhas av en direktion på fem personer. Tre skulle enligt planerna väljas av lottägarna, medan Mechelin representerade skriftställarna och Gunnar Berndtson konstnärerna.41 Av direktionens protokoll den 7 mars 1892 framgår att konstnären Woldemar Westzynthius var sekreterare, Mechelin ordförande och övriga närvarande var lottägarna general Julius af Lindfors, doktor August Ramsay, friherre Reinhold von Willebrand och arkitekten Theodor Decker.42

Innehållet i Finland i 19de seklet sammanställdes av två redaktionskommittéer. Den kommitté som ansvarade för texten bestod förutom Topelius och Mechelin av professorn i estetik och nyare litteratur Carl Gustaf Estlander, överdirektören vid skolstyrelsen L. L. Lindelöf och filosofiprofessorn Thiodolf Rein. Kommittén som ansvarade för illustrationerna bestod av konstnärerna Albert Edelfelt, Eero Järnefelt och Gunnar Berndtson.

Vid mötet den 7 mars 1892 meddelade Mechelin att han hade varit i kontakt med olika förläggare. Hugo Geber i Stockholm hade framhållit att det var nödvändigt att verket inte utkom på en gång utan häftesvis, för att ge tillräcklig spridning. Mechelin såg hellre att Finland i 19de seklet presenterades för allmänheten i fullt färdigt skick, men av ekonomiska skäl gick han med på att också ge ut det i häften, vilket godkändes av direktionen.43

I februari 1893 utkom ett provhäfte som innehöll Topelius förord, en redogörelse för bakgrunden till verket av Mechelin, samt ett antal illustrationer.44 I presentationen skriver Mechelin:

Tidsförhållanden mana att teckna för samtid och eftervärld det nuvarande Finland, sådant det är i nittonde seklet. Dessa ord syfta ej blott på tidsmomentet i och för sig, århundradets snart stundande slut, utan fastmer på de omständigheter, under hvilka Finlands folk går att afsluta förevarande tideräkning.

Det inträffar stundom i folkens liksom i den enskilda menniskans lif, att svårigheter och hinder hopa sig på framåtskridandets väg. Icke så som skulle alla grenar af en nations verksamhet samtidigt finna sig hämmade. Det är ju icke så alldeles sällsynt, att t.ex. vetenskap och konst, tack vare deras allmänt humana skaplynne, kunnat förete en viss grad af blomstring äfven under tider af politisk reaktion. Men så djupt ingripande äro dock de politiska vilkoren för ett folks trygghet och trefnad, att hvarje störning i dessa vilkors normala bestånd förnimmes på alla områden af samhällslifvet.

Det är skäl att granska det framfarna och det närvarande, för att därur hemta lärdomar för framtiden. Individen anställer sådan sjelfpröfning tyst för sig. En nation måste göra det i offentlighetens ljus. De brister och fel, som härvid uppdagas, böra ej nedslå modet, om blott sträfvandena i alt väsentligt varit riktade på berättigade mål. Visar det sig, att betydelsefulla framsteg blifvit gjorda, att det offentliga lifvet varit buret af sunda principer och ädel håg samt besjälats af en fosterlandskärlek, som icke skattar åt fåfängans tillfälliga impulser, men söker sin tillfredsställelse i pligttroget murande af sten på sten i den kulturbygnad hvarje folk är kalladt att med egen möda åt sig uppresa – då finnes fast grund att tro på framtiden, då skola under motgångens dagar kraft och spänstighet bevaras till fortsatt arbete på vidare förkofran.45

Under 1893 utkom Finland i 19de seklet i tio häften. Det första med inledningen till Topelius kapitel om landet distribuerades i april. G. W. Edlunds förlag och andra bokhandlare erbjöd prenumerationer. Hela verket kostade 35 mark, men prenumeranter kunde också betala 3,50 mark per häfte, enskilda häften såldes inte för sig. Varje häfte bestod av tre till fyra tryckark, exklusive helbilder. Det andra häftet utkom den 3 maj, och innehåller slutet av kapitlet »Landet» och början av »Folket». I juni utkom tredje och fjärde häftet som ett dubbelhäfte med slutet av Topelius kapitel om folket och Mechelins politiska översikt. Femte häftet utkom i september, det sjätte i oktober, det sjunde och åttonde i november, och i december utkom häftena nio och tio i ett dubbelhäfte.46

I slutet av 1893 förelåg Finland i 19de seklet i sin helhet. Häftena hade getts ut på både svenska och finska, och utgivningen hade koordinerats så att verket samtidigt utkom i Sverige. Den svenska upplagan trycktes i 6 500 exemplar, av vilka ca 2 500 var avsedda för marknaden i Sverige. Den finska upplagan trycktes i 2 000 exemplar. I Finland gavs verket ut på G. W. Edlunds förlag och trycktes på Ferdinand Tilgmanns bok- och stentryckeri. I Sverige och övriga Skandinavien utkom verket på Hugo Gebers förlag.47 Översättningen till finska utfördes av åtminstone Paavo Cajander, K. S. Suomalainen, Erkki Reijonen och Juhani Aho, samtliga kända författare och översättare från svenska.48

I januari 1894 meddelar Helsingfors Aftonblad att Finland i 19de seklet hade blivit en dyrare affär än förutsett för lottägarna i förskottsbolaget. Grundkapitalet på 90 000 mark hade inte varit tillräckligt, och Mechelin hade därför tagit banklån för att täcka alla utgifter. Däremot uppgavs att förläggaren G. W. Edlund och tryckaren Ferdinand Tilgmann hade gått med vinst ur affären.49

Författarna

I Finland i 19de seklet medverkade 28 författare. Innehållet är fördelat i tio huvudkapitel, ofta med underkapitel av olika författare. Verket inleds med de tyngsta namnen, Topelius och Mechelin. Därefter följer kapitlen »Nationalhushållningen»50, »Det allmänna undervisningsväsendet»51 (om universitetet, läroverken och folkskolorna), »Vetenskapliga och Litterära Samfund»52, »Den Vetenskapliga Litteraturen»53, »Den Sköna Litteraturen»54, »Den Periodiska Litteraturen»55 samt »Konsten»56, som sammanfattade de bildande konsterna, musiken och scenkonsten.57 Vetenskapen, undervisningen, den litterära kulturen och konsten har en framträdande roll. Som skribenter anlitades erkända akademiska fackmän, professorer, docenter och doktorer. I eftervärldens ljus har bidragen också ett stort värde som en idé- och lärdomshistorisk översikt av 1800-talets kulturformer i Finland. Samtidigt uttrycker texterna stolthet över de framsteg som gjorts och en stark nationell självuppfattning. Detta stödde på allt sätt Mechelins politiska avsikter med verket.

Enligt Mechelins grundsatser balanserade innehållet och skribenterna också mellan betoningarna av det svenska och det finska i en gemensam nationalkultur. Alla utom professorn (från 1893) i finska språket och litteraturen E. N. Setälä hade skrivit sina bidrag på svenska och författarkåren hade en klar övervikt av svensksinnade, i samlad front med den moderata falangen bland de finsksinnade. Svenskhetsmän var bl.a. doktor Axel Lille, chefredaktör för Nya Pressen, professor C. G. Estlander, grundare av Finsk Tidskrift, hans efterträdare som tidskriftens utgivare, professor M. G. Schybergson och professor Fredrik Elfving. Mechelins liberala partifränder bland dem som på 1870-talet hade samlat sig kring Helsingfors Dagblad var »dagbladisterna» Robert Montgomery, Felix Heikel och den sista chefredaktören Gustaf Lönnbeck.58

Som finsksinnade bland skribenterna kunde räknas filosofiprofessorn Th. Rein, historieprofessorn E. G. Palmén, tidigare professorn i kyrkohistoria och biskopen i Borgå stift Herman Råbergh, historieprofessorn J. R. Danielson, E. N. Setälä, e.o. professorn i estetik och nyare litteratur Eliel Aspelin och litteraturforskaren och bibliotekarien Valfrid Vasenius. De kunde alla anses tillhöra samma liberala falang som Mechelin. Hans politiska motståndare, de akademiska gammalfennomanerna och därmed deras ledargestalt, historieprofessorn G. Z. Yrjö-Koskinen, var uteslutna som skribenter. Flertalet av de finsk- eller tvåspråkiga medverkande – Aspelin, Palmén, Danielson, Vasenius och Setälä – hörde till kretsen kring tidskriften Valvoja (grundad 1880), som till en början stod för en framstegsvänlig, ungfinsk internationell och skandinavisk orientering. Också Råbergh som skrev om teologin inom den vetenskapliga litteraturen hörde till kyrkans liberala talesmän.59

Valet av Topelius som författare till avsnitten om landet och folket i Finland i 19de seklet var uppenbarligen helt och hållet Mechelins. Topelius status bland den krets av vetenskapsmän som i övrigt engagerades för verket var inte självklar på 1890-talet. Många av hans historiska och geografiska grundsatser var föråldrade sedan flera decennier, och han sågs inte som en seriös historiker av speciellt de yngre generationerna som infört ett positivistiskt tänkande i motsats till Topelius historiska spekulation. Ett exempel är Schybergson, som vägrade inkludera Topelius bland historikerna i kapitlet om den vetenskapliga litteraturen, trots uppmaningar av Rein.60 Till en bredare publik appellerade Topelius däremot fortfarande. Mechelin ville möjligen engagera den enda som ännu levde och verkade av 1800-talets nationella stormän, av den generation som varit samtida med Runeberg, Snellman, Lönnrot och Cygnaeus. Topelius egen levnadsbana täckte en stor del av nittonde seklet och för Mechelins allmänna nationalpolitiska program var han en lämplig neutraliserande länk mellan de efter 1880-talet allt mer polariserade språkpartierna och deras fraktioner.61

Efter Boken om Vårt Land 1875 och åren som rektor för universitetet 1875–1878, hade Topelius inte ägnat sig åt samlade framställningar av Finlands historia eller utgett översikter över land och folk av det slag som ingick i Finland i 19de seklet. På Björkudden i Sibbo hade han under 1890-talets första år mestadels producerat mindre bidrag till kalendrar, barntidningar, jultidningar och tillfällesskrifter. Till universitetets 250-årsjubileum 1890 hade han i en festskrift utgiven av Västfinska avdelningen lagt fram sin historiesyn i studien Det providentiela i världshistorien och till promotionen 1894 överlämnade han sitt akademiska testamente i dikten »Sanningen i går, i dag och i morgon». Samtidigt som han arbetade med sina texter för Finland i 19de seklet publicerade han 1892 en levnadsteckning över Marie Linder i biografialbumet Finska Qvinnor på olika arbetsområden. Hans mest omfattande bok 1893 var Evangelium för barnen. Korta förklaringar öfver årets evangelietexter (356 sidor). Vid avtäckningen av Alexander II:s staty på Senatstorget den 29 april 1894 utgav han en 56 sidor lång minnesteckning över kejsaren.

Landet och folket i Topelius verk

Topelius två kapitel »Landet» och »Folket» i Finland i 19de seklet följer i princip samma upplägg som hans tre tidigare översiktsverk: Finland framställdt i teckningar (1845–1852), En resa i Finland (1872–1874) och Boken om Vårt Land (1875). Den geografisk-naturhistoriska beskrivningen av Finland åtföljs av en genomgång av de finska folkstammarnas och finnarnas historia och en presentation av landets historiska landskap, med åtföljande beskrivningar av landets nuvarande invånare, deras olika folklynnen och karakteristiska egenskaper, näringar, seder och bruk.

Under de närmare femtio åren mellan utgivningen av Finland framställdt i teckningar och Finland i 19de seklet sker många förskjutningar i Topelius uppfattningar om landets och folkets historia, men många teman, motiv och målande beskrivningar återkommer också konstant i de tre verken, liksom i många andra dikter och berättelser. Hit hör metaforen om Finland som Östersjöns dotter, famnad av dess två armar, Bottniska viken och Finska viken, ett land som stiger upp ur havet och som genom landhöjningen ständigt tillväxer – en parallell till hur det finska folket ständigt växer mot upplysning och bildning i sin historia.

I Finland framställdt i teckningar beskriver Topelius för första gången landets allmänna geografi och geologi, med vattensystem, jordmån, klimat, flora och fauna. Topelius vidhöll ända till 1890-talet sin traditionella syn på »Finlands daning» som en del av Guds skapelseverk, enligt den s.k. vulkanismens idéer, där landhöjningen och jordskorpans rörelser beror på en avsvalning efter skapelseskedets glödande vulkanutbrott.

I Finland framställdt i teckningar är Topelius skildring av folket starkt influerad av den första fennomanska väckelsen i de akademiska kretsarna på 1840-talet, en »panfennism» där finska folket och dess nyupptäckta besläktade folkstammar framställs som ett stort historiskt-kulturellt och filologiskt nätverk. Finnarna hade kommit längst i sin samhälleliga och kulturella utveckling tack vare den svenska erövringen på medeltiden, men Topelius ger en lång överblick av olika »Sagor» om frändefolkens öden: tschuder, bjarmer, ester, lappar, karelare och kväner. Den »Karelska Sagan» refererar utförligt Kalevalas olika runor och Topelius lägger här första gången fram sin återkommande formulering om hur ordet, andens makt, för finnarna är »allt i alla».

Först därefter behandlas finska folket, dess folkdiktning, näringar, seder och bruk, avslutningsvis också svenskarnas och övriga nationaliteters roll i Finlands historia. I Finland framställdt i teckningar är Topelius starkt inspirerad av Elias Lönnrot och hans första Kalevala-utgåva från 1835, och av Matthias Alexander Castréns uppmärksammade forskningsfärder och studier på 1840-talet av de finskbesläktade folkens språk och kulturer i det inre av Ryssland och Sibirien.62

I sina föreläsningar i geografi och historia, som Topelius inledde vid universitetet i Helsingfors höstterminen 1854, utvecklade han ytterligare tematiken från Finland framställdt i teckningar i manuskriptform. Landet, folket och deras ursprung var centrala teman också i föreläsningarna, och i sina senare tryckta verk återkom han till dem flerfaldiga gånger.63

Ifråga om finska folket utlägger Topelius i Finland i 19de seklet sitt särskilda, från 1840-talet härstammande intresse för de finskbesläktade stamfolken, och finska folkets äldsta historia och den finska folkdiktningen.64 Topelius syn på finska folket som i första hand finskt och finskspråkigt hörde till de frågor som inte var förenliga med uppfattningarna hos 1880- och 1890-talens svenskspråkiga liberaler i Finland. I Finland i 19de seklet understryker Topelius att svenskarna inte blandats med finnarna, men lyfter fram de båda gruppernas sammanhållning. Han påpekar att »ännu i våra dagar ha olika seder, lynne och språk gifvit upphof åt gagnlösa strider om tillvaron af ett eller två folk i Finland.»65 I essän Det providentiela i verlshistorien från 1890 betonar Topelius att ett »folkmedvetande (nationalitet) framgår ur tre föreningsband»: ett etnografiskt genom språk och härkomst, ett geografiskt genom land och naturförhållanden och ett traditionellt genom religion, rättsmedvetande, kultur, politiska öden, gemenskap, vänskap och fiendskap. Enligt Topelius kan inget av dessa tre band ensamt skapa en nationalitet.66

En resa i Finland har kortare introduktioner om land och folk. Här saknas helt de finskbesläktade folkens »Sagor» från 1840-talet, men Finlands geologi och landets uppkomst, landhöjningen, skogsskövlingen och folkets särdrag och historia återkommer med formuleringar som påminner om dem i Finland framställdt i teckningar. I detta skede utnyttjade Topelius också sina föreläsningar i geografi och historia; föreläsningsmanuskripten återanvändes punktvis som sådana för texten.67 De reproducerade konstverken med scener ur allmogens liv i En resa i Finland introducerar den berättande folklivsskildring, som Topelius fortsatte i anslutning till illustrationerna i Finland i 19de seklet.

I En resa i Finland fortsätter Topelius sin starka betoning av naturförhållandenas och klimatets inverkan på folkets kultur och historia, ett tema som återkommer i Finland i 19de seklet. Finlands nordliga position och öst-västliga förmedlarställning i nord, både geografiskt och kulturellt, introducerades som tematik redan på 1840-talet.68 Topelius ser Finlands ställning mellan öst och väst som någonting positivt och unikt. 1870-talets harmoniska politiska förhållanden mellan ryska riket och storfurstendömet Finland gjorde det möjligt att framhålla Finlands roll i världshistorien som en förmedlare, en bro till Ryssland mellan de germanska och slaviska områdena. Förutom i en kort mening i förordet, betonar Topelius i Finland i 19de seklet inte längre denna roll för land och folk, av skäl som kan förklaras med verkets politiska, mot Ryssland riktade allmänna avsikter.69

Folklynnet hos de olika folkstammarna inom Finland, särskilt skillnaderna mellan tavaster, karelare och kustbygdernas folk, behandlas i En resa i Finland med beskrivningar av talrika karakteristiska, stereotypa drag. Samma tematik upptar Topelius i Finland i 19de seklet. En resa i Finland försågs med en omfattande bilaga, »Statistiska anteckningar om Finland», sammanställd av K. E. F. Ignatius. Bilagan gav En resa i Finland ett drag av halvofficiell presentation av det dåtida Finland, tillsammans med Topelius allmänna introduktionstexter. En resa i Finland var i likhet med Finland i 19de seklet också avsett för en utländsk publik, av de planerade översättningarna förverkligades förutom den finska även den ryska och tyska. Verket som helhet domineras av stålsticksreproduktionerna och Topelius ofta fria, essäistiska beskrivningar av konstverkens innehåll och budskap.

Boken om Vårt Land (1875) inleds med »Första Läsningen. Landet» och fortsätter med »Andra läsningen. Folket». Här framlägger Topelius ett koncentrat i läseboksform under rubriker som lätt kan kännas igen från hans två tidigare geografisk-historiska beskrivningar av Finland: »Land och Folk», »Wårt lands begynnelse» – om Guds skapelseverk, havet och landhöjningen, »Finland stiger ur hafvet», »Östersjöns dotter», »Höjder och dalar», »Landskapen».

»Andra Läsningen» om folket är i många avseenden en återgång till 1840-talets teman från Finland framställdt i teckningar med rubriker som »Om Mathias Castrén», »Om de finska folkstammarna» – om bjarmer, lappar, tschuder och ester, »Om Finlands folk», »Finska folksånger». Därtill behandlas det utmärkande för karelarna, savolaksarna, tavasterna, Finlands svenska befolkning, ryssarna i Finland och även »andra som inflyttat till Finland».70

I andra berättelser och dikter hade Topelius före 1890-talet behandlat sina favoritämnen från Finland framställdt i teckningar, En resa i Finland och Boken om Vårt Land. Landhöjningen berörs till exempel i Fältskärns berättelser, Första cykeln, andra berättelsen, »Svärdet och plogen» (först utgiven 1851–1852), som introduktion till »En man från klubbekriget». Här beskrivs Östersjön som Finlands moder och hur just Österbotten ständigt växer upp ur havet, likaså det nordliga klimatet under årets olika tider – vintern var ett annat återkommande favoritämne hos Topelius. Havet är här »det rörliga civiliserande elementet på jorden» och kustbygdens folk får genom havets närhet njuta av makt och frihet, välstånd och bildning.71

Topelius långa dikt »Finlands höjning» från 1869 är tryckt i samlingen Nya blad (1870) och behandlar än en gång landhöjningen som metafor för Finlands historia och framtid vid Östersjöns strand. Här finns också utblickar till andra Östersjöländer, men framför allt en maning till strid för att höja fosterlandet genom »andens eviga vågor». Topelius beskriver utförligt landhöjningens välsignelser, men återkommer också till sin vulkanistiska syn på Finlands daning och geologiska ursprung: »Ur inre glödande schakter / Upplyftar sig Finlands vall: / Af inre glödande makter / Till ljus det upphöjas skall.»72 I Läsning för barn 7 (1891) ingår berättelserna »Huru Gud skapade Finland» och »Huru Skandinavien och Finland blefvo en halfö» som upprepar Topelius från den nya geologins synpunkt sett förlegade uppfattning om Finlands tillkomst.73

I diktsamlingen Ljung (1889) ingår i avdelningen »Fäderneslandet» Topelius dikter »Kymmene bär sin moder till grafven» och »Skogssköflingen», som båda tar upp den naturskyddstematik som genom ångsågarna och det skogsindustriella genombrottet under 1870-talet fick en ny aktualitet.74 I samlingarna Nya blad och Ljung ingår dikter om de olika årstiderna, där Topelius återkommer till sin egen klimatlära, om årstidernas växlingar och deras betydelse för finska folket.75 Dikterna i Ljung är ett skarpare eko av den yngre Topelius syn på människans – och finska folkets – ansvar för naturen och dess resurser, frågor som han utvecklat under årtionden och studerat genom exempel ur det av industrialismen oförstörda folkets liv.

Mechelins önskemål

När Mechelin vände sig till Topelius 1891 med en begäran om bidrag till det nya »nationalverket», var han säkerligen väl medveten om Topelius sedan årtionden etablerade synsätt och återkommande teman i hans tidigare beskrivningar av landet och folket. Topelius citerar också mer eller mindre ordagrant många textstycken från speciellt En resa i Finland i Finland i 19de seklet. Av Mechelins och Topelius korrespondens att döma hade Mechelin trots detta en stark vilja att dirigera och bearbeta Topelius texter enligt egna preferenser. Detta skedde ofta med hänvisning till illustrationsplaneringen eller vetenskapernas nyare rön, till exempel beträffande geologi och mineralogi. I ett brev daterat redan i februari 1892 uppger Topelius att han har skrivit om de första manuskriptarken för inledningen till »Folket» sex gånger.76

I oktober 1892 föreslår Mechelin »en liten utvidgning» av textinnehållet. Han uppfattade att folket hos Topelius inte omfattade de bildade klasserna, med hänvisning till att rubriker saknades för »det sociala lifvet, samhällsklassernas inbördes förhållanden, med deras framstående demokratiska skaplynne». Under »Kyrkligt» önskade han att också pietismen och de sekteristiska rörelserna i nyaste tid skulle behandlas och att »Hemsed» skulle omfatta förströelser, »såväl menige mans som de bildade klassernas».77 Topelius svarar att detta gick utom ramen och utrymmet för hans bidrag. Även angående det kyrkliga meddelar han att mångfalden är så stor »att en bok blir lättare, än 30 sidor tryck».78

Därefter ville Mechelin, efter att ha rådgjort med en sakkunnig, att Topelius skulle ändra sina geologiska begrepp och beskrivningen av »landets successiva daning» till att motsvara vetenskapens nyaste rön.79 Topelius hade sedan årtionden haft svårigheter att ta ställning i den stora frågan om berggrundens och landets ursprung skulle förklaras genom geologi eller Bibelns skapelseberättelser. I föreläsningarna 1855 indelar Topelius Finlands uppkomst i fem perioder.80 Höstterminen 1871 uppdaterar han sin teori till tre perioder.81 I Finland i 19de seklet presenterar han fyra perioder.82 Teorierna och hypoteserna till exempel om landhöjningen eller istiderna hade varit många, och den »rullstensperiod»83 som Topelius hänvisar till i sin text var redan på 1890-talet allmänt utmönstrad. Topelius svarade indignerat till Mechelin: »Allt detta, mitt såsom ditt, är hypotheser, hvilka om 20 år torde vara lika antiqverade som andra för 20 år sedan» och avvisade större ändringar, särskilt beträffande sjöarnas uppkomst. I samma brev nämner han ändå att han valt att för daningsprocessen skriva ett kort sammandrag av K. E. F. Ignatius framställning »som ju är stödd på nya, om ej allra nyaste data».84

Av brevväxlingen mellan Mechelin och Topelius framgår att det var många enskildheter och önskemål från bägge parter som skulle jämkas samman. Det gällde både bilder och textinnehåll. I ett brev försöker Topelius skynda på valet av illustrationer: »För mig är det alldeles nödvändigt att känna bilderna, innan jag aflemnar texten, för att de ej må stå der utan all motivering. Jag kan väl ej alltid göra halt i framställningen för att tala om bilden, men skall söka få plats för ett ord på annat ställe.»85 Han beskriver arbetet: »Causerie öfver ett bilderverk vore en smal sak. Men den faktiska framställningens detalj, som på samma gång måste vara exakt, kort, läsbar och dock i någon mån motsvara ämnet, har medtagit mera tid, än jag velat uppoffra på något annat, icke vetenskapligt verk.»86

Illustrationerna

En nationell kanon

Mechelins »nationalverk» och dess reproduktioner av den inhemska konsten skapade tillsammans med de övriga illustrationerna en kanon för den finländska konstens historia under detta sekel. Konsthistoriedocenten J. J. Tikkanens kapitel om konsten stöddes av det rika reproduktionsmaterialet i verket som helhet.87 Utgångspunkten för valet av illustrationer och konstverk var helt tydligt själva motiven, deras historiska innehåll och återgivning av verkliga förhållanden, snarare än rent konstnärliga eller stil- och symbolaspekter.

Någon sammanfattande historia över konsten i Finland fanns ännu inte vid utgivningstiden. Det närmaste var det långa avsnittet »Suomalaisen taiteen historia pääpiirteissään» [Den finska konstens historia i huvuddrag] som Eliel Aspelin hade fogat till Kaarlo Forsmans översättning av Wilhelm Lübkes handbok Grundriss der Kunstgeschichte (1860), i den finska utgåvan från 1891.88 Finska konstföreningens 50-årshistorik, som samtidigt var en längre översikt av landets konstliv, utgavs av J. J. Tikkanen 1896.89 Aspelins översikt hade ett påvert bildmaterial, Tikkanens historik var helt utan illustrationer. Finland i 19de seklet blev efter Topelius föregående illustrerade album, Finland framställdt i teckningar och En resa i Finland, det verk som skapade en mångsidigare bild av den finländska konsthistorien, tack vare illustrationernas nya format och tekniska möjligheter.

Det slutliga urvalet av illustrationer var ett resultat av många förslag och överväganden, och återspeglar bakgrundskrafternas önskemål om naturtrogenhet och realism. Paradnumren återgavs som heliogravyrer och den allra nyaste, samtida konsten var väl företrädd – på många punkter var illustrationerna mera tidsenliga än textavsnitten. En historisk tillbakablick framlades med konstnärer från 1800-talets början (Alexander Lauraeus) och från seklets mitt: Ferdinand von Wright (tre fågelmotiv) samt Robert Wilhelm Ekman och Werner Holmberg (vardera fyra målningar).

Mest företrädd var Albert Edelfelt med tolv målningar, av vilka den äldsta, »Drottning Blanka» var från 1877. Dessutom intogs hans mest kända verk, som »Hertig Karl vid Klas Flemings lik» (1878), »Gudstjänst i nyländska skärgården» (1881) och »På havet» (1883).90 Axel Gallén hade nio reproducerade verk, »Vallgosse från Paanajärvi», »Sampo smides» och triptyken över Aino-myten bland dem, alla från åren efter 1890. Gunnar Berndtson och Eero Järnefelt hade fyra avbildade målningar var, Viktor Westerholm två.91 Av övriga konstnärer bidrog Fredrik Ahlstedt, Adolf von Becker, Karl Emanuel Jansson, Arvid Liljelund, Berndt Lindholm, Erik Löfgren, Hjalmar Munsterhjelm, Thorsten Waenerberg och Torsten Wasastjerna med företrädesvis genre- och landskapsmålningar som lämpade sig för beskrivningarna av land och folk. Tre kvinnliga konstnärer, Helene Schjerfbeck (»En konvalescent», 1888), Venny Soldan-Brofeldt (»Stuga i Savolax», 1892) och Maria Wiik (»Ut i världen», 1889) debuterade här för en större, även internationell publik.

Urvalet av skulpturer, återgivna i heliogravyr eller autotypi, dominerades av Walter Runebergs verk: sidofigurerna »Lagen» och »Vetenskapen och konsten» från Alexander II:s staty (avtäcktes 1894), Per Brahe i Åbo (1888), den beundrade »Apollo och Marsyas» (1874) samt J. L. Runebergs staty i Helsingfors (1885).92 Carl Eneas Sjöstrands Porthanstaty i Åbo och »Kullervo» företrädde de äldre nationella konstambitionerna från 1860-talet, Robert Stigells »De skeppsbrutna» och »En arbetare» de högaktuella på 1890-talet. Johannes Takanens »Aino» (1886) och »Rebecka» (1880), liksom Ville Vallgrens Kristushuvud (1890), »Eko» (1886) och »Marjatta» (1889) samt Emil Wikströms »Stockflötare» (1890) gjorde här sitt genombrott som kanoniska verk för skulpturkonsten i Finland.

Genom sin redaktionella medverkan dominerade Edelfelt, Gallén, Berndtson och Järnefelt urvalet av konstverk för Finland i 19de seklet. Alla fyra hörde till de finländska konstnärer som fått sin utbildning i Paris på 1870–1880-talen. De hade därmed en ständig och nära kontakt till bildkonstens nyaste strömningar, som de i egna versioneringar tillämpade i hemlandet. Realismen, friluftsmåleriet och naturalismens sanningskrav var i olika skeden vägledande för dem alla. Berndtsons historie- och salongsmåleri var parisiskt på sitt sätt, lika väl som de övrigas parisiska naturalism.93 Gallén, som slagit igenom som fulhetens målare (»Gumma med katt», 1885)94 upptäckte under 1890-talet Kalevalas finska symbolvärld, och parallellt med illustrationerna för Finland i 19de seklet färdigställde han bl.a. sin stora »Sampo smides» 1893.95

Edelfelt, Gallén, Berndtson och Järnefelt följde i sin produktion 1880-talets »moderna genombrott», de samhällsengagerade tendenser och den tematik som förändrade litteraturens och bildkonstens estetiska grunder. De avsade sig under 1880-talet den tidigare idealismens försköning av verkligheten.96 Efter tio år gick emellertid riktningen på 1890-talet redan mot en symbolism som igen övergav kravet på konstnären eller författaren som objektiv sanningssägare och samhällskritiker.

Finland i 19de seklet tillkom exakt under de år då två starka rörelser nådde den finländska bildkonsten: naturalismens samhällskritik och karelianismen som en nationalsymbolisk väckelse kring Kalevalas motivvärld och folkdiktningens karelska ideallandskap.97 Järnefelt upplevde sommaren 1893 tillsammans med familjens närmaste intellektuella krets i Kuopio en tolstojansk väckelse som resulterade i den starkt samhällskritiska målningen »Sved», med det fattiga folkets kamp för tillvaron som motiv. Somrarna 1892 och 1893 var karelianismens höjdpunkter då många konstnärer – Gallén, Louis Sparre, Järnefelt bland dem – vallfärdade till ödemarkerna i östligaste Finland eller till ryska Vitahavskarelen, för att i Elias Lönnrots efterföljd återuppleva Kalevalavärldens runosångare och deras landskap. Samma konstnärer ägnade sig vintertid åt att bearbeta skisser och intryck för illustrationerna till Finland i 19de seklet.98

Den finländska bildkonstens naturalism och 1890-talets karelianism avtecknar sig tydligt i konstverken och illustrationerna för Finland i 19de seklet, som jämförda med texterna på denna punkt höll sig à jour med de nyaste strömningarna. Konstnärernas »självsvåldighet» och deras dragning till »fula» eller intetsägande motiv ogillades följaktligen av en äldre generation av kritiker. I sin översikt av den finländska konsten i Finland i 19de seklet karakteriserade J. J. Tikkanen med en vidsynt internationell utblick de verksamma konstnärerna, även de yngre »vänstermännen» Gallén och Stigell, som ofta hade företrätt en uttalad, delvis samhällskritisk naturalism.99

Motiven – val och urval

På ett möte den 21 september 1891 valde direktionen för förskottsbolaget, Mechelin, J. af Lindfors och August Ramsay, en särskild nämnd för granskning av prover på illustrationer samt avgöranden om vilka som skulle återges i tryck. Medlemmar blev C. G. Estlander, Eliel Aspelin, J. J. Tikkanen, Albert Edelfelt och Gunnar Berndtson.100 Sekreterare både för direktionen och illustrationsnämnden var Woldemar Westzynthius. Den 16 november 1891 höll direktionen och nämnden ett gemensamt möte för att besluta vilka konstverk som skulle återges och med vilken teknik: 14 konstverk som helsidesbilder i heliogravyr, sex som helsidesbilder i träsnitt, 22 i större autotypi i texten (över två spalter), sex i större träsnitt, 17 i liten autotypi (en spalt) och 19 i litet träsnitt, sammanlagt 84 avbildningar av konstverk.

Mechelin var på grund av utrikesresa frånvarande från detta möte, men på följande möte den 14 februari 1892 lade han fram ett eget förslag till fördelning av illustrationerna och till olika reproduktionssätt, Edelfelt hade å sin sida ett färdigt förslag till bildmotiv från Helsingfors. På mötet fördelades olika uppgifter och nya åtaganden mellan konstnärerna, utan att färdiga texter i detta skede förelåg.101

Nya teckningar skulle utföras med följande motiv eller kompletteras med fotografier:

(länkarna vid motivförslagen leder till en illustration som kan anses motsvara det ursprungliga förslaget, även om den kan vara av annan konstnär)

Albert Edelfelt:

trälastande fartyg, från någon hamn, Sörnäs eller Kotka

solennitetssalen under promotion

interiör från samskola

porträtt av Runeberg102

vy av Borgå

jämte Berndtson flera teckningar till Runebergs dikter [»Kung Fjalar», »Döbeln vid Jutas» och »Wilhelm von Schwerin»]

en scen ur Regina von Emmeritz »om ej fotografering vid magnesiumljus kan åstadkommas»

Gunnar Berndtson:

interiör från Sörnäs fängelse

flera teckningar ur soldatlivet [»På rekognscering», »Dragoner» och »Lägerbild»]

Hangö hamn med Murtaja i verksamhet

med Edelfelt till Runebergs dikter

Eero Järnefelt:

fotografier och teckningar från Mustiala lantbruksinstitut

Nils Arppes porträtt

interiör från Universitetsbiblioteket

fotografi av ett medaljongporträtt av Calonius

omteckning av Aug. Ahlqvists porträtt

fotografi av Snellmans monument i Kuopio, d:o från Kuopio-Puijo

brev till Halonen med uppdrag åt honom att teckna en kantelespelare

Axel Gallén:

teckningar av typiska finska hästar

teckning av biskop Henrik (överstruket)

teckning till »Graven i Perho»

(3 teckningar ur Kalevala) [»Pohjolabröllopet», »Sampo smides» och triptyken över Aino-myten]

någon scen ur »Elinan surma» ifall ej fotografi vid magnesiumljus kan fås

Torsten Wasastjerna:

interiör från svenska normallyceets gymnastiksal

Viktor Westerholm:

interiör från Åbo historiska museum

teckning av Porthans monument i Åbo

Fotografier av olika konstverk skulle sändas till xylografen Oscar Andersen i Köpenhamn, och för Erik Löfgrens målning av Erik XIV och Karin Månsdotter skulle användas samma kliché som i Aspelins bok om den finska konstens historia, »om den kan fås». Sekreteraren Westzynthius fick i uppdrag att enligt en särskild förteckning låta utföra fotografier av bland annat konstverk, byggnader och landskap. Kompletterande fotografier skulle också anskaffas under »Inhas och Järnefelts resa», en resa som fotografen I. K. Inha och Järnefelt planerade att göra tillsammans. Resan blev inte i denna form verklighet, åtminstone omtalas inga fotografiska original av Inha i de arkiverade eller tryckta bildförteckningarna.103

Redan i detta skede fanns en klar uppfattning om vilka konstverk, illustrationstyper och motiv verket skulle innehålla, och kompletteringsförslagen dikterades uppenbarligen av Mechelin. Lån av tidigare använda klichéer omtalas ibland i redaktionens efterlämnade papper och fotografier lånades från olika håll, antingen för omteckning i tusch eller för klichering. Huvuddelen av fotografierna tillhandahölls av Daniel Nyblins fotografiateljé i Helsingfors, ett mindre antal landskapsvyer lånades bland annat av Geografiska Föreningen i Finland.104

Konstnärerna hade engagerats av Mechelin åtminstone redan sommaren 1891, av dem korresponderade i alla fall Edelfelt och Järnefelt direkt med Topelius om illustrationerna till hans avsnitt »Landet» och »Folket». I juni 1891 erbjöd sig Järnefelt att utföra landskapsteckningar, till exempel från Kuopio och teckningar från folklivet, såsom stockflottning och svedjebrännande. Han efterlyser andra lämpliga motiv och allmänna direktiv.105 Ännu i september uppger han emellertid för Topelius att han »hittills icke fått just många teckningar» färdiga. Däremot har han en akvarell med svedjebrännare färdig och erbjuder också en annan tavla, »Kor vid torvrök», en målning från 1891.106

Topelius och illustrationerna

Topelius förde en omfattande korrespondens med Mechelin om illustrationerna för sina två kapitel. För »Landet» och »Folket» sände Mechelin den 13 februari 1892 ett förslag till Topelius som han själv hade uppgjort, och som hade granskats av de övriga medlemmarna i redaktionskommittén. Sammanlagt tänkte sig Mechelin omkring 130 bilder för de två kapitlen, av dem minst 50 för »Landet». Därtill bifogade han en förteckning över konstverk som han ansåg lämpliga för Topelius avsnitt.107 Följande dag hade Mechelin sammankallat ett möte med artisterna, för att höra vad de dittills producerat och för att diskutera valet av olika reproduktionssätt. I sitt svarsbrev ett par dagar senare ansåg Topelius »valet af bilder, med några få dubier, godt».108

I ett brev till Mechelin den 21 mars bifogade Topelius ytterligare ett bildförslag för avsnittet om landet att sändas till Edelfelt och återkom till en fråga som han också tidigare hade väckt: om hans text skulle illustrera »spridda skizzer» eller bli en systematisk framställning. Detta inverkade i hög grad på illustrationsvalen. Topelius lutade åt det senare alternativet och önskade sig därför mera »allmänna naturtyper» och representativa bilder för alla landskap. För avsnittet om folket hade Topelius redan tidigare sänt ett eget förslag till Edelfelt, men för att få en jämn fördelning mellan olika landsdelar föreslog han att »en och annan» bild ur Finland framställdt i teckningar kunde omtecknas och återges med ny reproduktionsteknik.109 Brevväxlingen mellan Topelius och Mechelin med bifogade listor över bildförslag fortsatte under de närmaste veckorna och ännu i juli klagade Topelius över ovissheten om de definitiva bilderna för »Folket».110 I augusti omtalas kompletteringar med fotografier från Lappland (»de flesta användbara») och en bild av vinterpostföringen över Ålands hav, som skulle utföras av Topelius svärson J. A. G. Acke.111

För den senare delen av »Folket» meddelade Topelius i brev till Mechelin den 27 september 1892 sina önskemål om ordningsföljden av de överenskomna bilderna i detalj:

Boningar: stuga, badstuga, bod, inredning m.m.

Näringar (folkseder): sveden, åkern, gärdet, rian, boskap vid torfrök, skördetalkko, mejeri;

fisket: laxpatan, kräftfångst vid bloss

jagten: björnjagt; sälfångst m.m.

skogen: stockflotta; tjärdal; skogseld; sågverk;

slöjd: hemslöjd, träslöjd; storindustri (icke st??#)

(bilderna kunna ingå i andra kapitel).

Samfärdsel: vägar, åkdon, jernvägar, ångbåt (utan intrång på senare kapp.), rörlighet, emigration.

Sport: skidlöpning; traftäfling; kappsegling; skridskobana; hästmarknad

Kyrkligt: Kyrkan, barndop, bröllop, begrafning, läsförhör.

Hemsed: Kokko m.m. Runosångare.

Diverse: Dragon och läger, marknad m.m. 112

Valet av slutliga illustrationer till »Landet» behandlades på en redaktionell sammankomst. Den efterlämnade förteckningen upptar uteslutningar, överstrykningar, frågetecken och övriga åtgärder med angivande av sida i ombrytningen.113 Överstrukna är Enontekis fjäll, Vy från Pielis älv, Runsala (Chorei källa), Tavastländsk by enl. fotografi, Kyröfors (Werner Holmbergs målning), Björneborgs kyrka, Tammerfors torg, Punkaharju och en separat vy av Lappo slagfält. Ett strandparti av W. Toppelius skulle utelämnas, Haga gård i Janakkala likaså, »Walamo utgår emedan ej kan fås». Tjusterby gård i Pernå »göres om mindre». »Från jaktklubbens hamn» och Hangö badhus skulle flyttas till kapitel II, Edelfelts landskap från Saaris försågs med frågetecken. Nokia ström och vattenfallet vid Hepoköngäs saknades. Ett nytt strandparti utanför Helsingfors skulle beställas av Edelfelt och en teckning från östra skärgården utanför Helsingfors av Pekka Halonen.

Valet av bildmotiv i »Folket» förefaller ha varit mera komplicerat än illustrationerna i »Landet». Topelius hade utförliga, konkreta förslag och kompletteringar till Mechelins och konstnärernas förslag. En odaterad förteckning med Topelius och Mechelins anteckningar i parallella spalter finns bevarad:

Topelius förslag med kursiv | Mechelins anteckningar | Annan hand
Typiska boningshus, inv. och utvändigt, rökpörte, karelsk.,österb., tavastländsk, nyländsk, lappkåta. | rökp. teckning anskaffas, fotografier fr. Impilaks, Kronoby, Jämsä el. Urdiala, Ingå, Geogr. Fören. |
Tavastländsk by | Hauho kyrkby el. Ois by vid jernvägen. fotogr. anskaffas o. omtecknas. |
Landskyrka, yttre och vid gudstjänst | Hollola, anspråkslös kapellk:a af trä, ståtlig ny t.ex. Hattula el. Jakimvaara – fotogr. anskaffas. Teckning av ngn landskyrkas inre. |
Bohag körredskap, kärror, slädar, båtar, kyrkbåt | Hemställes att hr Järnefelt ville åtaga sig. Wiborgsk 4-hjulig kärra o. häst med forlass och karlen bredvid. |
| vestfinsk 2-hjulig häckkärra m. åkande bönder |
| den nya Åbo-kärran m. 4 personer o. hästen i trav |
| släde av äldre typ med sirater |
| en »rack» |
| båtar och bohag med staffage, måh. Pellinge segelbåt m. skärgårdsvy |
| inlands ekstock, kyrkbåt på färd m. karelska folktyper, t.ex. fr. Sordavalatrakten el. fr. Joensuu |
Kyrkfärd om julmorgonen | teckn. kombineras m. en av kyrkobilderna |
badstuga | Gallén levererar 2 skisser |
torkria | torde böra tecknas som interiör under påg. arbete med slagor |
Folktyper och drägter | Edelf. lovat sända ett antal färdiga clicheer från Paris. Herrar Järnef. o. Gallén torde ha åtskilligt i portfölj. |
Sved | Järnefelts Svedjefolk finnes färdig i träsnitt |
Skördetalko | Ahlstedts tavla torde återg. i autotypi |
Bröllop o. brud | Ny uppg. för artist | [Gallén?]
Läsförhör | d:o |
Ting | torde uteslutas emedan Domstolsscen och På tinget af Keinänen inf. på annat ställe |
Hästmarknad | Ögonbl. fotogr. i Åbo d. 17 maj och sedan omtecknas |
Inhysing på ugnen | Anh. att Herr Järnef. tecknar en sådan ur minnet |
Tjärdal | erh. möjligen af Gallén |
Stockflotta | Gallén lovat ändra färdig skiss |
Midsommarkokko | Begäres af Hr Järnefelt | [icke]
Kräftfångst vid bloss | d:o | [åtaget]
Båt stakas i fors | Färdig skiss af Gallén |
Laxpata vittjas | Ögonbl. fotogr. kunde tagas i serie vid Abborfors och omtecknas. | [Bson? Antell]
Björnjagt | Vädjas till herrar artisters fantasi |
Sälskyttar på is | Begäres af Westerholm | [överstr. Bson]
Skidlöpare | Torde presteras af Herr Bson |
Ålandspost på is | Uteslutes om ej Westerholm åtager sig |
Runosångare, kantele | Gallen lofvat Järnefelt Halonen |
En trollkarls besvärjelse | ? |
En finsk dragon | Herr Bson? |
Emigranter på utresa | d:o | 114

Härutöver har Topelius antecknat:

Åtskilliga egendomliga typer, såsom en laukkurysse, en kolportör, fiskare i storm [bl. Edelfelts på hafvet], flicka vid smörtjärna, fågelskytt o. snara, hemslöjd en vinterkväll.

Mechelin föreslår vidare:

2 bilder fr. folkuppl. sällsk. musikfest i Åbo, enligt ögonblicksfotogr.

Gudstjänst i skären: Edelf. tafla

Klockbyte: Liljelunds d:o [Nyblin]

Barnsängsqvinna: A. v. Beckers tafla, - tjena alla som folktyper.

Het sommardag af Holmberg, borde ock få användas här eller i föreg. kap. Landet.

Bild- och motivvalen för kapitlet »Folket» behandlades i detalj av redaktionen. De många kommenterade förteckningar som har bevarats ger en god bild av tillvägagångssättet och av den kritik som både Mechelins och Topelius förslag utsattes för under arbetets gång och ännu i samband med ombrytningen av boken.115 Om saknade bilder i detta skede antecknades på ett odaterat ark:

Int. af tavastländsk stuga. – Bortfaller, i stället insättes fru Brofeldts middagsmål, samma kliché som för Nuori Suomi.

Kyrkorna. – Anskaffas äldre kyrkor fr. Hist. museet, förslagsvis Räntämäki, Töfsala, Pargas & Keuru g[am]la k[yrk]a. – WW talar m. Schvindt o. sedan någon artist på museet.

Nyländsk bondgård. – fröken Rönnberg får försöka göra [Sparre gjort].

Karelsk el. Savolaks stuga. – fru Brofeldt björnas på sin teckning [bortfaller].

Rökpörte erhålles genom Inhas resa.

Flicka med smörtjerna. – Sparre tecknar.

Lappkåta – Bson tecknar efter fot. i Geogr. Fören. [klart].

Kyrkfärd i båtar. – Tages Edelfelts tafla [finnes redan].

Gudstjenst i Lappland. – Järnefelt el. Bson har fotografin.

Bröllop. Järnefelt vill göra. Inhas resa.

Skördetalko – Sparre gör.

Läsförhör – Inhas och Järnefelts resa.

o. 14) Badstuga o. Stockflotta – Gallén bör hafva färdig, björnas af W. W.

Laxfångst (Laxpata vittjas) – Järnefelt.

Sälskyttar på is – Bson tecknar.

Ålandspost på is. – Antages den som finnes.

Björnjagt – Sparre gör.

Emigranter på utresa – Sparre tecknar.

Runosångare m. kantele – Halonen tecknar om sin tafla.

Tjärbåtarna – Sparre tecknar eft. fotogr. [Tjärbrännare, klart]

Vettaskytte – Bsons teckning duger ej.

Fråga Edelf. hur det blir med hans gumma som han ville hafva in? [Ja]

Till 2 kap. gör Bson dessutom:

Skidlöpare och Hästmarknad, efter fotografi.

Av de 21 ännu utestående illustrationerna som kompletterade Topelius tidigare önskemål infördes till slut i ombrytningen bara omkring hälften.

Därefter pågick en korrekturtrafik mellan Mechelin och Topelius, sista korrektur lästes även av »Mgr. Bergroth», troligen magister Hugo Bergroth, universitetets lektor i svenska från 1893. Topelius fick motta provhäftet och var entusiastisk i sitt tackbrev till Mechelin: »lyckönskande dig och oss alla till så utmärkta bilder, de flesta utöfver allt hvad här producerats förr. Såsom de mest lyckade förefalla mig Järnefelts; – om korna i torfrök kan man säga: kostar det, så smakar det.»116

Den 29 februari 1893 rapporterar Mechelin till Topelius att tryckningen av kapitel I påbörjas.117 Det oaktat pågick korrekturförsändelserna, den 3 mars godkände Topelius det av Bergroth lästa korrekturet för »Landet». Han ansåg att vinjettbilden över kapitlets rubrik föreföll obegriplig, »såsom ett skelett i fågelperspektiv, men törhända begripes den i ett bättre aftryck».118

Under mars månad fortsatte försändelserna med korrektur och ombrytningsförslag för kapitel II, »Folket». Topelius hade den 14 mars åtskilliga invändningar att framföra till Mechelin:

I bilderna ville jag hellre se Greta Haapasalo representera kantele – hon finns, tror jag, i Konstföreningen – men kanske kan hon införas senare.
Edelfelts gumma är ingen idealiserad sångmö.
Tavastländingen är för vacker karl för att motsvara texten sid. 54, och svenska Österbottningen sid. 56 till höger liknar mera en rysse än sina landsmän. Den äkta bredbenta typen kan alla dagar stå modell i Helsingfors.
Om öfriga bilder anmärkes blott, att Edelfelts sved ej är sveden, utan dess öde brandmärke flera år efteråt samt att Järnefelts vackra kor vid torfrök höra till sid. 62, der situationen skildras.119

Topelius upprepade än en gång i ett brev den 3 april sina önskemål beträffande »genuina typer» som företrädare för landskapen och att han ville ha »Edelfelts fula käring» ersatt med R. W. Ekmans målning av Greta Haapasalo spelande kantele från 1840-talet.120 Mechelin försvarade Edelfelts val och upplyste Topelius om att bilden var ett porträtt »af en remarkabel Karelska, ’Paraske’, som nyligen vistats i Helsingfors». Mechelin observerade det »egendomligt skarpa och tillika ’illuminerade’ i hennes blick» och ansåg den berömda runosångerskan Larin Paraske »om ock ful, ha något Pythia-artadt i sitt utseende» och vara lämpligare än Greta Haapasalo.

Det första häftet med »Landet» nådde Topelius i sitt färdiga skick tillsammans med brevet daterat den 3 april. I ett svarsbrev till Mechelin en vecka senare föregrep han anmärkningarna mot bilderna i sitt kapitel:

vignetten ofvanför Landet som obegriplig

Nokia fors, belamradt med halmstrån och stenar

Edelfelts fula, magra tallbacke

Imatra, ett stenröse utan vatten och vidare några tarfliga, hårda bilder.

Han ansåg att att intrycket trots detta var gynnsamt och anslående och att det allra mesta i bildväg var gott: »Typiskt förträffliga äro Enontekis fjäll, Hogland, Vuokatti, Lindholms barrskog, Järnefelts vinterbild, Eckerö brygga, Norra Esplanadgatan m.fl. Murtaja utmärkt; Edelfelts Kaukola ås är litet sentimentalt, men förtjusande som en vårdröm. Kartorna äro för sin skala mästerverk.»121

Beträffande illustrationerna till »Folket» kunde Mechelin delvis följa Topelius önskemål och den 8 april meddelade han att tavastlänningen hade uteslutits och den tavastländska interiören (s. 54) i stället fick representera folktyperna. Mechelin hade också utmönstrat Louis Sparres »ryska karelare» och ersatt dem med en »glad österbottnisk jänta».122

Tryckningen av andra häftet skedde under maj 1893, därefter avverkades också de följande häftena i snabb takt och redan den 17 juni 1893 anhåller Mechelin om att få Topelius eventuella rättelser för att införas i en ny, andra upplaga.123 Kritiken över vissa bilder och deras reproduktioner hade ställvis varit hård, även bland författarna. Det var därför naturligt att man inför de nya upplagorna måste överväga förbättringar gällande illustrationerna.

Den 29 november 1893 hölls under Mechelins ledning ett sammanträde med Edelfelt, Berndtson, Järnefelt och Ernst Tilgmann där eventuella förändringar i illustrationerna för upplagorna på främmande språk diskuterades. Förteckningen över förbättringar, kasseringar och retuscheringar på bilderna är tre sidor lång.124 Alla inslag i bilderna som kunde tolkas som ryska beivrades noggrant. Den österbottniska timmerman (s. 56) som Topelius menade att såg ut som en ryss, skulle ges ett nytt utseende av Berndtson. Edelfelt lovade att radera de två ryska gymnasister i uniform som kunde ses i nedersta hörnet på hans vy från Helsingfors salutorg (s. 26). Redan tidigare hade Berndtson observerat att Sparres karelska typer var »nog ryska, kanske därför olämpliga». De utmönstrades redan från den första upplagan på svenska. Bland återgivningarna av fotografiska original skulle vissa kasseras, andra tecknas om, andra överföras till träsnitt. Bomullsfabriken i Forssa fick ett särskilt omnämnande: »fröken Schjerfbeck borde teckna».

Reproduktionsteknik och tryck

Mechelin ställde ambitionerna mycket högt i tekniskt avseende. Avtal om tryckningen ingicks med Aktiebolaget Ferdinand Tilgmann i Helsingfors, landets största och ledande tryckeri, som redan hade etablerat en egen tradition för litografiskt och annat konsttryck. Reproduktionsmöjligheterna för konstverk och annat bildmaterial i tryck hade under 1880-talet utvecklats för maskinellt tryck i stora upplagor.125 Överföringen av teckningar och fotografier på fotografisk väg till särskilt preparerade »stockar» av hårt ändträ gjorde att trägravyren, xylografin, som utarbetats redan på 1700-talet, blev snabbare och billigare att utföra. Trägravyrerna tillverkades för så kallat högtryck, och kunde vid ombrytningen av bok- eller tidningssidor monteras bland den övriga trycksatsen av bly och tryckas på samma papper som övrigt innehåll. Xylografin blev från och med 1800-talets mitt den illustrerade veckopressens och de massproducerade bildverkens och barnböckernas normala bildåtergivningsmetod. Genom en bearbetning med allt finare gravyrlinjer kunde man nå effekter som för ögat närmade sig en gråskala, med toner från svart till vitt.

Under 1880-talet skedde ett genombrott för olika patenterade metoder för återgivning av hela gråskalans toner, utgående från fotografier eller avfotograferade konstverk. Genom ett raster av fint linjerade glasplåtar kunde fotografiet upplösas i punkter, som innehöll olika proportioner av svart och vitt. Genom den så kallade kemigrafin överfördes den rastrerade bilden på ett metallunderlag och etsades på kemisk väg till en negativ bild av originalet. Denna metallplatta, klichén, monterades på ett underlag, vanligen av trä, av samma höjd som blysatsens övriga textrader och kunde vid ombrytningen infogas bland dem för ett normalt högtrycksförfarande. Klicheerna kunde återanvändas i olika tryckalster under årtionden, ofta lånades de även ut till andra tryckerier.

Klichéer kunde också framställas utan rastrering, av original som var tecknade i linjemanér med tusch. Ett fotografiskt original överfördes till zinkplåt, och efter etsning framträdde linjerna upphöjda, i tryck som helsvarta. Dessa »streckklichéer» av zink kallades på 1890-talet fototypier, de rastrerade klichéerna autotypier. Båda slagen användes i Finland i 19de seklet. Fototypier efter fotografier som konstnärerna hade ritat om till streckteckningar i tusch användes särskilt för de mindre bilderna i själva texten och för vinjetter. De största reproduktionerna var helsidesbilder tryckta på separata blad som i den första upplagan var avsedda att klistras in i bokens inbindningsskede.

Heliogravyrerna, som var de mest uppmärksammade bland illustrationerna i Finland i 19de seklet, var en avancerad form av djuptryck med kopparplåtar. De preparerades individuellt med en djupetsad, mycket finkornig yta av en bild, som utan rastrering på fotografisk väg först hade framkallats på plåten. Heliogravyrerna krävde tjockare planschpapper och kunde tryckas bara på ena sidan av pappret. Därmed blev de automatiskt ett slags bilagor som levererades separat som lösa blad, för att limmas in för hand mellan bestämda sidor av de normala tryckarken vid inbindningen. Det var därför också vanligt att heliogravyrerna levererades av andra, specialiserade tryckerier, än de övriga tryckarken i mera påkostade planschverk.

För Finland i 19de seklet hade man alla dåtida tekniska alternativ att tillgå för reproducering av bilder i tryck. Tilgmanns tryckeri hade för framställning av egna klichéer grundat en kemigrafisk anstalt 1891, den första i Finland. Här kunde man tillverka både autotypier och fototypier, och även heliogravyrer.126

Det förefaller ha varit självklart både för Mechelin och de tillkallade sakkunniga och konstnärerna att illustrationerna i Finland i 19de seklet skulle produceras med hjälp av alla de reproduktionsalternativ som fanns att tillgå: traditionella xylografier, autotypier och fototypier samt heliogravyrer för utvalda helsidesplanscher. I samband med en resa till Stockholm, Köpenhamn och Paris hösten 1891, då Mechelin uttryckligen uppges ha studerat bildverk och tryckfrågor, hade han begärt en offert av firman P. Dujardin, »Gravure Héliographique».127 Dujardins anbud antogs, och alla heliogravyrer utom två producerades här och skeppades över Lübeck till Helsingfors. Undantagen var Edelfelts porträtt av Runeberg (efter fotografi) som trycktes hos Tilgmann och Galléns »Middagsvila», som trycktes hos R. Paulussen i Wien.

Signaturen »X. A. O. Andersen» dyker ofta upp bland illustrationerna i finländska böcker och tidskrifter under 1870- och 1880-talen. Xylografisk Atelier Oscar Andersen i Köpenhamn var en välkänd leverantör av trägravyrer till Finland, och anlitades också för alla xylografiska arbeten i Finland i 19de seklet. De är som brukligt signerade med ateljéns namn, själva gravörerna förblev anonyma.

En nyhet vid bildframställningen var användandet av fotografierna vid klichéframställningen. Antingen användes de som sådana för autotypierna, eller också omritades de med tusch till streckteckningar av konstnärerna och behandlades kemigrafiskt till svart-vita fototypier. Daniel Nyblins fotografiska ateljé i Helsingfors levererade flertalet av originalfotografierna.128

De tre kartorna (över storfurstendömet i sin helhet, Åbolands-Ålands skärgård och Saimens insjösystem), som på Mechelins begäran valdes och eventuellt också bearbetades av general Frithiof Neovius, trycktes i litografiskt färgtryck hos Tilgmann och berömdes allmänt för sin kvalitet.129

Papper och band

Mechelin undersökte till en början tillsammans med boktryckeriet möjligheterna att använda inhemskt tryckpapper från Tervakoski pappersbruk, men efter olika prov och överväganden valde man till slut ett utländskt, träfritt tryckpapper. I den första upplagan på svenska och finska är tryckpappret och givetvis heliogravyernas specialpapper av hög kvalitet. För presentationsexemplaren till Alexander III och medlemmarna av det kejserliga huset och för övriga särskilda mottagare i hemlandet och utlandet trycktes ett antal exemplar på olika språk genomgående på finare s.k. planschpapper.

Finland i 19de seklets många upplagor på olika språk förekommer i otaliga, sinsemellan olika förlagsband. Ett gemensamt bildmotiv på dem alla är Finlands förgyllda lejonvapen med storfurstekronan på främre pärmen, i övrigt varierar text- och ornamentformerna på pärm och rygg. Vem som står för de konstnärliga utförandena av bandvarianterna framgår inte. De abonnenter som fick verket häftesvis fick också motta ett blad med direktiv för bokbindaren om de lösa helsidesbildernas, kartornas och heliogravyrernas placering. Pärmarna tillverkades i Helsingfors åtminstone hos firman Weilin & Göös, som vid denna tid var det ledande maskinella bokbinderiet i landet. De som kallades »ordinära klotband» var överdragna med färgat och slätpressat bokbindarklot eller snarare s.k. shirting. Därtill förekommer skinnimitationer av olika slag.

För presentationsexemplaren till ryska mottagare gav Mechelin den 12 september 1894 detaljerade direktiv om ett läderband för kejsaren som skulle utföras av konstnärinnan Eva Mannerheim-Sparre, om två läderband för kejsarinnan och tronföljaren och tre klotband med guldsnitt på planschpapper, fyra chagrinband – skinn med kornad yta – på planschpapper och 15 stycken på ordinärt papper »men något finare band än de ordinära».130 Pärmen till kejsarens exemplar var i brunt läder. Nedre delen fylldes av en uppgående sol, medan Finlands vapen fanns i övre vänstra hörnet. På pärmen fanns också kejsarens monogram A. III i stål. Kejsarinnans exemplar var bundet i en pärm av rött chagrin och försedd med riklig förgyllning.131 Ett av de ryska presentationsbanden, till storfurst Michail Alexandrovitj, var helt inbundet i björknäver, med Finlands vapen på frampärmen i guld.132 Omsorgen om papperssorterna och utförandet av presentationsexemplarens band visar på Mechelins ambition att med alla medel väcka positiv uppmärksamhet hos mottagarna.

Mechelin sände sina praktband till Alexander III och hans kejsarinna Maria Fjodorovna i samband med att de med den kejserliga eskadern besökte den åländska skärgården i juli 1894. Han överlämnade i enskild audiens hos den unge kejsaren Nikolaj II i S:t Petersburg i januari 1895 ett exemplar på ryska och ett på tyska, avsett för den tyskfödda kejsarinnan Alexandra Fjodorovna.133

Översättningarna och andra upplagan på svenska

Den ryska översättningen utkom i september 1894, den tyska översättningen i oktober och de franska och engelska utkom i januari 1895. Den inbundna ryska utgåvan såldes för 38 mark, de övriga för 40 mark.134

Översättningen till ryska, Finljandija v XIX stoletii. Izobrazjennaja v slovach i kartinach finljandskimi pisateljami i chudozjnikami, gjordes från tyska av V. L. Rantsov i S:t Petersburg, och den granskades av överste Georg Fraser.135 Den trycktes på F. Tilgmanns tryckeri och rysk förläggare var den välkända firman Wolff i S:t Petersburg. Upplagan uppgick till 530 exemplar, varav 30 exemplar var tryckta på planschpapper för att överräckas åt dignitärer och de kejserliga.136

Översättningen till tyska, Finland im 19:ten Jahrhundert in Wort und Bild dargestellt von finnländischen Schriftstellern und Künstlern, gjordes av fröken Maria Collan och arkivtjänstemannen Johannes Öhqvist. Förskottsbolaget erbjöd affärsmannen och kaffefabrikören Gustav Paulig 5 procent i provision för att samla in prenumerationer på den tyska upplagan bland tyskar bosatta i Finland. Upplagan trycktes i 400 exemplar, samt 5 exemplar på planschpapper.137 Förläggaren G. W. Edlund och F. Tilgmanns tryckeri deltog i utgivningen av den tyska, franska och engelska utgåvan.138

Den franska översättningen, La Finlande au 19e siècle. Décrite et illustrée par une réunion d’écrivains et d’artistes Finlandais, utfördes av lektor Gabriel Biaudet med hjälp av docent Axel Wallensköld. Den engelska översättningen, Finland in the Nineteenth Century. By Finnish Authors, Illustrated by Finnish Artists, gjordes av fröknarna Anna Krook och Elin Forstén i Helsingfors samt fröken Bell i S:t Petersburg, och granskades av historikern James Sime och hans dotter Jessie Georgina Sime i London. Per Lamm på Librairie Nilsson i Paris och Edward Stanton i London skötte försäljningen och distributionen i Frankrike respektive Storbritannien. Den franska och den engelska upplagan trycktes båda i 300 exemplar.139

I december 1895 uppgav tidningarna att den svenska upplagan i Finland var slutsåld och den finska upplagan nästan likaså. Beträffande upplagorna på andra språk rapporterades att några få exemplar fanns av den engelska i Finland. Den tyska upplagan var slutsåld. Ett mindre antal av den ryska fanns i S:t Petersburg och av den franska i Paris.140

Samtidigt meddelades att en »godtköpsupplaga» av Finland i 19de seklet skulle utkomma följande år. Det dröjde emellertid till 1898 innan den utkom på svenska och finska. Det första häftet utkom i maj 1898 och det sista i december. Texten var densamma, med undantag av vissa tillägg eller redigeringar till följd av nya fakta och företeelser från tiden efter 1892. Antalet planscher var lika många som i praktupplagan, även om en del av bilderna hade uppdaterats och bytts ut. Den största skillnaden var att bilder som i den första upplagan varit i heliogravyr, nu återgavs i autotypi. Därmed klarade man sig utan den franska firman P. Dujardins tjänster. I den första upplagan hade pappret kommit från Tyskland, medan det nu trycktes på finskt papper »af fullgod qvalitet». Aktiebolaget F. Tilgmann handhade som tidigare tryckning, men ansvarade denna gång ensamt för bilderna. På så vis kunde man sälja verket för 20 mark, nästan hälften av det pris som praktupplagan kostade.141

År 1899 utkom en andra upplaga av den tyska översättningen och året därpå utkom även den franska i en andra upplaga.142 År 1900 hade Finland en egen paviljong på världsutställningen i Paris där de franska och tyska upplagorna kom till användning och erbjöd en framställning av landet åt besökarna.

Den samtida receptionen

Utgivningen av Finland i 19de seklet uppmärksammades stort i tidningar både i hemlandet och utomlands, med både kortare anmälningar och längre recensioner.143 Tonen är övervägande berömmande, och det är tydligt att Mechelins val av Topelius som inledningsskribent var ett lyckat drag. Av författarna får Topelius den största uppmärksamheten, och han omnämns ofta i lyriska ordalag. Han är samtidigt den som får mest kritik, i synnerhet gällande detaljer i sakfrågor.

Den vetenskapliga ambitionen föll i god jord, men många påpekar samtidigt att detaljrikedomen gjorde det svårt att få en överblick över helheten. Den franskspråkiga pressen verkar ha varit den mest kritiska på den punkten. De flesta utländska recensenter tycks ändå ha varit välvilligt inställda överlag.144 Också flera av de nationalkonservativt inriktade tidningarna i Ryssland rapporterades ha tagit emot boken i positiv anda. Den inhemska pressen är betydligt mer kritisk mot illustrationerna, det tekniska utförandet och pappret än den utländska pressen, som ofta berömmer verket för att hålla en hög internationell standard.

Mechelin såg personligen till att verket delades ut till utländska dignitärer. Förutom till de tidigare nämnda kejserliga gavs tio exemplar av den ryska översättningen till hovet, 18 stycken till ministrar och författare och 14 stycken till tidningar och tidskrifter. Av den tyska editionen delades 41 stycken ut till tidningspressen, av den engelska 32 stycken. Även den franska översättningen delades ut i ett okänt antal exemplar.145 Speciellt Edelfelt använde sina kontakter för att få den franska tidningspressen att recensera verket. Edelfelt skulle också överräcka ett exemplar till Frankrikes president Félix Faure 1895, men den ryska ambassadören i Paris, baron Arthur Mohrenheim hindrade honom i rädsla för att bokens överlämnande skulle vara skadligt för relationerna mellan de båda allierade. Inte ens förklaringen att den kejserliga familjen hade mottagit verket övertygade Mohrenheim.146 Karl August Tavaststjernas insatser för att med hjälp av pressreklam sprida den tyska upplagan ska däremot ha varit mer framgångsrika.147

Trots bokens uppenbarligen stora spridning, de många utländska recensionerna och trots att några av de utländska recensenterna till en viss grad tycks ha identifierat det bakomliggande syftet med verket, verkar de flesta ha varit försiktiga att uttala sig mer ingående om den saken.148 Den önskade genomslagskraften uteblev, och Finland i 19de seklet fick trots Mechelins intentioner främst karaktären av ett vykort för landet.149

Följande översikt över den samtida kritiken upptar främst recensioner av de häften där Topelius avsnitt ingår samt recensioner av det färdiga verket.

Pressen i Finland

När provhäftet utkommit kunde man läsa mestadels förväntansfulla omnämnanden i tidningarna. Hufvudstadsbladet beskriver konstnärerna och författarna som landets främsta förmågor. Tidningen, som citerar stycken av både Mechelin och Topelius ur provhäftet, nämner att verket inte har anspråk på att ersätta specialarbeten eller vara en encyklopedi, utan att avsikten är att verket ska väcka lust att närmare studera olika frågor.150

I den finsksinnade Wiipurin Sanomat noteras att endast tre eller fyra av de 28 skribenterna skriver på finska, och att den finskspråkiga editionen därmed nästan uteslutande kommer att vara en översättning. Enligt tidningen ger det en underlig bild av Finland, att man i slutet av 1800-talet fortfarande inte kunde hitta fler kompetenta skribenter som kan skriva på finska. Det faktum att sex av sju av landets författare fortfarande skriver på svenska kommer att återspeglas i verket, menar anmälaren. Översättningen till finska får beröm, även om den anses som lite styv.151 Tidningen klagar senare över att de finska häftena var slutsålda i Viborg, medan det ännu fanns svenska kvar. Utgivarna hade således inte förstått att det fanns så många framstegsvänliga finskspråkiga läsare.152 Uudenkaupungin Sanomat anser att verket är för dyrt för att få en stor spridning, och rekommenderar att en billigare folkedition trycks senare.153

Den ungfinska Päivälehtis recensent anser att ingen som haft höga förväntningar efter provhäftet lär bli besviken på det första häftet, och att det hade varit svårt för utgivaren att hitta en mer lämplig inledningsskribent än författaren till Boken om Vårt Land, En resa i Finland och Finland framställdt i teckningar. Recensenten påpekar att Finland i 19de seklet har större utmaningar än de tidigare verken, eftersom det är tänkt att fungera som introduktion till Finland för utlänningar, samtidigt som det ska uppfylla de finska läsarnas förväntningar. De viktiga, men tråkiga statistiska geografiska uppgifterna förvandlas ändå i poeten Topelius hand till en »finsk rapsodi» som levandegör landet.154 Tidningen Aura menar att Topelius ord är som tagna »ur djupet av finnens hjärta».155

Nya Pressen betecknar det rikt illustrerade verket som »ett sannskyldigt nationalverk» som landet »icke tidigare bevittnat». Kartorna anses dock för små, med ortnamn oläsliga för blotta ögat.156 Tidningen kritiserar senare även illustrationerna för att vara ojämna: både teckningarna och reproduktionerna lider av »vank och svagheter», och försvarar knappast sin plats i detta nationalverk.157

Tidningen Åland återger hela Topelius avsnitt om Åland, och anmärker på mindre sakfel.158 Därtill kritiseras bilden av Kastelholms ruiner som »föga anslående» och olämplig att pryda verket.159 Åbo Tidning påpekar att slaget vid Svensksund är förlagt till 1790, inte 1791.160

Fotografen K. E. Ståhlberg anmärker i tidskriften Cameran att fotografernas namn saknas vid de bilder som är återgivna efter fotografier, och att man i vissa fall inte ens nämnt att teckningen är ritad efter ett fotografi (t.ex. Porrassalmi och Fagervik). Ståhlberg påpekar att det utomlands är kutym att ange fotografens namn. Han uppmanar fotografer att ta för vana att fordra att deras namn noteras vid reproduktioner, både för rättigheternas skull och för att höja fotografiernas konstvärde.161

En längre recension av historiedocenten Kustavi Grotenfelt ingår i oktobernumret av den ledande ungfinska tidskriften Valvoja, när fem häften utkommit. Grotenfelt lovordar Mechelins initiativ och berömmer förordet som det vackraste Topelius någonsin skrivit. Han antar att läsarna ställer höga krav på ett dylikt verk, och påpekar därefter några sakfel.162 Grotenfelt kritiserar fördelningen mellan finsk- och svenskspråkiga skribenter, och menar att en översättning aldrig har samma värde som originalet.163

Grotenfelt anmärker på illustrationernas ojämnhet, till innehåll och konstnärligt utförande. Vissa illustrationer är särdeles misslyckade.164 Galléns tjärbrännare kunde för utlänningar bevisa, att man nu i de finska skogarna påträffat den eftersökta felande länken mellan människor och apor. Galléns version av hednatidens finnar var inte stort bättre: ett mellanting mellan apor och björnar.165 Bildåtergivningen bedöms som ojämn, ibland suddig och otydlig, men mestadels lyckad. Särskilt heliogravyrerna väckte beundran.166

Vasabladet recenserade verket i januari 1894 när verket utkommit i sin helhet. Av författarna, landets »allra bästa förmågor», intar Topelius främsta rummet, anser recensenten. Även om andra säkert kunnat överträffa Topelius med sakkännedom i enskilda delar, hade dessa knappast kunnat teckna en lika poetisk helhetsbild. Enligt recensenten borde ett slutord också sammanställas, för att svara på inledningen och därmed ge en fullständig bild av de grundtankar utgivaren haft. Övriga skribenter får både ris och ros. Illustrationerna anses med några undantag lyckade.167

I den ledande svenskspråkiga tidskriften, Finsk Tidskrift, ingår en längre recension i två delar av arkitekten Jac. Ahrenberg och professor Fridolf W. Gustafsson på våren 1894. Båda recensenterna anser att texten är konsekvent hållen, medan konstnärerna haft mer frihet. Av författarna är det endast Topelius som uppvisar en individuell stil.168 Gustafsson menar att fakta och sifferdetaljer i ett stort illustrerat verk gärna kunde presenteras på ett annorlunda sätt, exempelvis typografiskt. Gustafsson kritiserar kapitlet om »Folket» för att systematiseringen och den »troligen strängt vetenskapliga» indelningen förtar dess naturliga sammanhang. Särskild kritik får Topelius för att han under rubriken »stamfolk» endast beskriver den finska befolkningens »från oss fjärran anor och stamförvanter». Gustafsson låter också förstå att rubriken »Det finska folket» hellre borde lyda »Finlands folk». Han anser dock att översikten är en »förträfflig précis» över Finlands kulturhistoria, och hans helhetsomdöme är att en specialgranskning av alla enskildheter i boken sannolikt skulle utfalla till och med »ännu gynnsammare» än av den konstnärliga delen. Slutligen påpekar han att Mechelin gärna hade fått ge en utförligare sammanfattning av de senaste årens bestående finländska partibildning, »dess tvistepunkter och dess åtminstone ideella enighetspunkt».169

Ahrenberg behandlar utförligt bildmaterialet och reproduktionstekniken som ett exempel på den grafiska konstens framsteg i Finland. I likhet med Grotenfelt i Valvoja hade han svårt att förlika sig »dels med de bjärt olika manéren, dels med den stundom onödigt djärfva personliga uppfattningen av vårt lands natur» som förekom hos illustratörerna. Många uppräknade fototypier är »illa utfallna, sotiga och oklara», och borde enligt Ahrenberg hellre ha återgivits som xylografier. Många av porträtten finner han ovärdiga och torftiga, många bilder »rent dåliga».170 Som arkitekt kritiserar Ahrenberg särskilt hårt illustrationerna av byggnadskonsten, som enligt honom alltför ofta gjorts beroende av fotografernas siktlinjer eller återgetts med »arkitektoniskt inkorrekta randteckningar». Heliogravyrernas återgivning av de finska konstnärernas verk är däremot av förnämsta slag och skulle sprida den goda smaken och de bildande konsterna till de vidaste kretsar, de ger »märg och styrka åt hela arbetet».171

Efter utgivningen av provhäftet uppstod en polemik kring typografin och pappersvalet. Faktor J. Berger vid Weilin & Göös tryckeri kritiserar i Nya Pressen typografin i sin helhet som passande för en skämttidning, och menar att den inte kommer att imponera i utlandet. Berger klagar också på att två skilda papperssorter använts och uttrycker missnöje med valet av utländskt papper.172 Han efterlyser därför en »svensk fackmans tankar öfver detta», varför Mechelin i ett svar i Aftonbladet citerar berömmande ord han fått från en svensk förläggare.173 Enligt Typografbladet vittnar det svenska omdömet inte om fackmannainsikter.174 Många kritiserade det utländska pappret, och det ansågs att man borde ha använt finskt papper för att visa hur stark den finska pappersindustrin var.175 Disponenten vid Tervakoski pappersbruk, Adolf Fredrik Vasenius, försvarar Mechelin genom att berätta att han redan ett år tidigare på en förfrågan av Mechelin hade informerat denne om att det varken på Tervakoski eller vid pappersbruket i Tammerfors fanns den friktionskalander som krävdes för att framställa rätt sorts glansigt papper för autotypier och fototypier.176 Boktryckaren Waldemar von Frenckell kommenterar ironiskt att »Finland i 19:de seklet [landet] producerar bättre papper än det, hvarpå ’Finland i 19:de seklet’ är trykt».177 Konstkritikern Berndt Otto Schauman riktar i en insändare till Nya Pressen skarp kritik mot illustrationerna i provhäftet, och menar att de vittnar om artistiskt snobberi, »oaktadt alla puffar från östan och vestan angående detta sekulararbete med de blodröda titelbokstäfverna». Schauman skriver att han nästan vill utbyta titeln till »Finland i la fin du siècle» – Finland i slutet av seklet – och inflikar att det för illustrationernas skull inte hade varit nödvändigt att införskaffa dyrare papper.178

Pressen i Sverige och Norge

Häftena utgavs samtidigt i Finland och Sverige, och de fick en hel del uppmärksamhet i svensk press. I norsk press finns från samma tid en handfull välvilliga anmälningar och recensioner. Det huvudsakliga intresset i Norge tycktes springa ur en jämförelse mellan den politiska situationen och den nationalistiska andan i Norge och Finland och man tyckte att Norge skulle ha gjort sig förtjänt av ett likadant verk.179 Samtliga recensenter kommenterar den välkände Topelius medverkan i uppskattande ordalag.

Dagens Nyheter anmälde provhäftet i februari 1893: »Det är naturligt att inom Finland skall råda ett starkt begär att gifva uttryck åt allt, som tjenar att manifestera den finska nationaliteten.» Särskilt uppmärksammas inledningsorden av Topelius, »den finska och på samma gång den svenska litteraturens Nestor».180 Följande månad recenserade författaren Bjørnstjerne Bjørnson provhäftet i norska Dagbladet. Han berömmer bilderna, som för ändamålet anpassats till tidens alla tekniska krav, men antyder att de finländska konstnärerna ännu har en lång väg att gå. Han uttrycker sin beundran för det grundade temporära förskottsbolaget och att man i Finland fortfarande samlar in pengar för att ge ut stora, litterära och konstnärliga verk. Det strålande utförda provhäftet, som har sitt ursprung i ren och avundsvärd intention att förstärka nationalitetskänslan, manar till efterföljd.181

Norrlandsposten meddelar i april att även om Finland i 19de seklet inte är på vers liksom Runebergs dikter, är det inte mindre poesi för det.182 Litteraturkritikern Carl David af Wirsén som anmäler verket i Post- Och Inrikes Tidningar betecknar Topelius redogörelse för Finlands natur, speciellt skärgården och sjöarna som förträfflig och citerar ett längre stycke.183 Norska Aftenposten noterar att Topelius ger en trösterik betraktelse över Finlands framtida politiska ställning genom att sätta sitt hopp till storfursten och de erhållna friheterna, även om det rådande läget inte stöder Topelius ljusa syn.184 Jämtlandsposten hävdar att det är sällan ett litet land med hotad självständighet tagit fram ett så talande vittnesbörd om sin rätt att leva, och ger de fem första häftena högsta betyg.185

När verket stod klart konstaterar Dagens Nyheter att Finland i 19de seklet vittnar om att den finska kulturen har en imponerande inre livskraft och rikedom, och att det är tydligt att författare, konstnärer och press har en gemensam vilja att »i närvarande stund, framför sitt eget folk och andra» framkalla en trogen och levande bild av Finland.186 Aftonbladet menar att boken saknar motstycke i den nordiska litteraturen över huvud. Den artistiska utstyrseln beskrivs som ovanligt praktfull och gedigen för nordiska förhållanden. Topelius text karakteriseras som konstförfaren, i sin enkla storhet »af en rent monumental verkan och altigenom uppburen af denna fosterlandskärlek, som är Finlands styrka och sköld».187

Helsingborgs Dagblad konstaterar i en längre recension att man inte kunnat lämna inledningskapitlen i värdigare händer än i författarens till Boken om Vårt Land. Särskilt noteras förhållandet mellan de båda nationerna som bor i Finland; av skildringens färg och liv märker man att Topelius älskar dem båda lika högt.188 Nya Dagligt Allehanda menar att alla litterära och konstnärliga krafter i Finland »med en entusiasm och hängfivenhet utan like täflat om att medverka» i detta storverk. Verket anses förtjäna ett lika varmt mottagande i Sverige som i Finland, eftersom det visar hur det finska folket värnat om de kulturskatter de ärvt från svenskarna.189

I tidskriften Ord och Bild ingår i juli 1894 en längre recension av skriftställaren Harald Wieselgren. Wieselgren tar upp den europeiska traditionen med illustrerade geografiska verk, men påpekar – med hänvisning till Finland framställdt i teckningar och En resa i Finland – att Mechelins avsikt är en annan än ett »vackert arbete för salongsbordet». Topelius kapitel karakteriserar Wieselgren som topografiskt-poetiska, varmare och livligare än de andra texterna, men också med fler oegentligheter och misstag. Han efterlyser noggrannare redigering, och frågar sig varför Topelius inte nämner Hansan, England eller tyska flottan då han säger att Finlands behärskare varit Östersjöns herre.190 Han tillägger dock att oegentligheterna »glömmas lätt vid den angenäma läsningen». Angående illustrationerna säger han att de goda är så övervägande att de ger boken sin prägel, även om några svagare hade kunnat lämnas bort. Verket vittnar om Finlands andliga och materiella ståndpunkt.191

Recensioner av översättningarna

Redan i januari 1894, innan den ryska översättningen var färdig, rapporterar Hufvudstadsbladet om den första utomnordiska recensionen, och samtidigt den mest negativa, i den konservativa och regeringstrogna tidningen Moskovskija Vedomosti. Den ökände Finlandskritikern och militären Michail Borodkin koncentrerar sig under signaturen Abov med mycket kritiska ögon på Mechelins insats. Hufvudstadsbladet konstaterar att Borodkin vill framställa Mechelin som ytterst osympatisk: Mechelin sägs veva på den »gamla valsen med utslitna motiv» om att Finlands öde avgjordes i Borgå lantdag. Verket skulle enligt sitt program vara objektivt, men Borodkin menar att det anhopas mycket av polemiskt slag i den politiska översikten.192

I en recension i den populära ryska illustrerade veckotidskriften Niva i december 1894 prisas speciellt konsten i »denna den europeiska kulturens utpost mot nordpolens isar»193. Skribenten beklagar att ryssarna inte kunnat åstadkomma något liknande verk, trots att det lilla Finland gjort det, och menar att det är en utmärkt förebild för resten av riket.194 Författaren Rostislav Sementkovskij kommenterar, med avstamp i Finland i 19de seklet, Finlands framgångar inom kultur i februarinumret 1895 av konservative Aleksej Suvorins historiska tidskrift Istoritjeskij Vestnik. Sementkovskij noterar i en bisats att ett syfte med boken är att övertyga de europeiska länderna om nödvändigheten i att låta det finska styret utvecklas. Han påpekar ändå att avsikten med artikeln enbart är att diskutera kulturfrågor, och konstaterar att den ryska folkbildningen har mycket att lära av den finska.195

Hösten 1894 refererar finländsk press i positiva ordalag ett antal ryska recensioner, många verkar främst koncentrera sig på den konstnärliga aspekten.196 Suvorins tidning Novoje Vremja ser verket som en värdefull insats i det ryska boktryckeriets historia.197 Det ryska utrikesministeriets franskspråkiga tidning, Journal de St. Pétersbourg, lyfter fram den konstnärliga utformningen som den främsta behållningen av verket, och föreslår att S:t Petersburgs konstakademi kunde ordna en utställning med de finska konstnärerna.198 Den liberala tidningen Russkija Vedomosti i Moskva samt journalisten Robert Iljisj (under pseudonymen Le Flâneur) i den liberala tyskspråkiga tidningen St. Petersburger Herold tror att översättningen fyller de kunskapsluckor och förklarar de missförstånd som finns i Ryssland angående Finland.199 I den tyskspråkiga St. Petersburger Zeitung hävdar Julius Hasselblatt under pseudonymen J. Norden att arbetet genomsyras av historisk objektivitet utan politiska ställningstaganden.200 Recensenten i den liberala tidskriften Vestnik Jevropy och M. Peskovskij i Novosti presenterar Topelius som en av Finlands främsta poeter, och menar att verket övertygar läsaren om att Finlands framsteg inom kulturen visar vad som kan vinnas genom ihärdighet och hur mycket ett folk kan uthärda utan att gå under.201 Enligt Peskovskij intar Finland i 19de seklet t.o.m. en plats i världslitteraturen som ett bevis på detta.

I schweiziska Der Bund framhåller signaturen J. V. W. i november 1894 att redaktörerna och bidragsgivarna till Finland i 19de seklet varit tvungna att ta i beaktande det politiska läget och förhållandet till Ryssland i utformningen av verket, utan att ha förlorat sin finska patriotism. Med värdig återhållsamhet har man tagit hänsyn till de »oföränderliga» omständigheterna.202 Dresdner Journal noterar att verket innehåller en riklig mängd fakta, men att det samtidigt ändå förmår skapa förståelse för Finlands situation. Skribenten berömmer verket för objektivitet och en hög vetenskaplig nivå.203

I en recension i Londontidningen The Daily News i januari 1895 presenteras Finland i 19de seklet som ett bevis på finnarnas intelligens och smak. Detta syns, enligt recensenten, bl.a. i valet av konstnärer, men också genom de framsteg Finland kan visa på inom ekonomi, utbildning, vetenskap och litteratur. Topelius kapitel om landet beskrivs som intressant och fängslande, trots att beskrivningar av ett lands naturförhållanden i vanliga fall är lika tröttsamma som beskrivningen av en musik man inte kan höra. Recensenten berömmer också hans skildringar av fornfinnarnas religiösa begrepp. De tre kartorna betecknas som förstklassiga.204 Glasgow Herald kallar verket en »édition de haut luxe», som skulle göra heder åt stora förlag i Paris eller Leipzig, och prisar den tekniska utformningen, typografin och illustrationerna. Betydelsen av att ha flera specialister som skribenter framhävs. Översättningen till engelska bedöms som beundransvärd.205 The Scotsman lyfter fram Topelius som den mest framstående av författarna, och konstaterar att han med stor entusiasm hävdar Finlands rätt att räkna sig som en del av Europas civilisation. Recensenten noterar att man ur Mechelins artikel kan utläsa att landet är lojalt med det ryska styret, så länge det känner att landets rättigheter är tryggade.206 The Standard väljer att återge framställningen av böndernas traditioner som en blandning av kristendom och hedendom. Recensenten menar att verket visar hur dessa traditioner småningom har utvecklats mot moderna idéer och hur det finska folket uppnått en hög nivå inom vetenskap och kultur.207

Författaren och politikern Maurice Spronck framhåller i Journal des Débats i september 1895 att fransmännen främst känner till Finland genom de redan föråldrade verken av upptäcktsresanden Xavier Marmier. Edelfelts berömmelse undantagen har Frankrike och Finland få förbindelser. Spronck beskriver Finland i 19de seklet som en encyklopedisk sammanfattning över landet, och menar att man för det mesta lyckats väl i att förmedla sitt budskap om att det är värt att leva i detta land. Beskrivningarna beröms för sin detaljrikedom, men Spronck frågar sig om något kunde ha utelämnats för att underlätta »kosmopolitisk propaganda». Enligt honom utgår texten för mycket från att läsaren redan känner till landet. Spronck anser att delarna om folket, historien och litteraturen borde ha fått mera utrymme, och att ett förord på 25–30 sidor skulle ha lyft fram de mest väsentliga styckena.208

Journal de Genève betecknar verket som en komplett konstnärlig, historisk och social monografi över Finland, och uppskattar speciellt att de olika författarna representerar skilda vetenskapsgrenar. Skribenten menar att det faktum att boken, som kan betecknas som försiktig men ändå uppriktig, har kunnat ges ut tyder på att russifieringstendenserna främst syns i tidningarna, och att de inte har fått något eko i de kretsar där politiken äger rum. I likhet med Spronck kritiseras Finland i 19de seklet för att ge för mycket information utan fördjupningar, och utgivarnas ambition att skapa ett kollektivt monument över Finland riskerar därmed att misslyckas.209 Filologen Gaston Paris kommenterar verket i den inom litteraturkritiken viktiga Revue de Paris. Han anser att Finland i 19de seklet passar perfekt in i sin tidsperiod, och att verket väcker stor sympati och respekt för Finland och dess folk. Kritik framförs främst mot ett fåtal mindre detaljer, som att »språkfrågan» vilken det ofta refereras till aldrig blir närmare förklarad. Översättningen till franska beröms som elegant och trogen originalet.210

Forskningsöversikt

I jämförelse med det stora samtida intresset för Finland i 19de seklet har verket rönt rätt lite uppmärksamhet i senare forskning, endast en handfull forskare har fördjupat sig i verket. Med några få undantag har bildverket inte heller uppmärksammats i någon högre grad i konst- och bokhistoriska sammanhang. Topelius biografer Valfrid Vasenius och Paul Nyberg behandlar verket kortfattat. Vasenius, som själv medverkade i Finland i 19de seklet, nöjer sig med att nämna att arbetet tog tid från annat.211 Nyberg konstaterar att Topelius våren 1892 nedlade mycket arbete på sina kapitel, och att det »vackraste han skrev för boken var det ståtliga företalet».212

I biografin Leo Mechelin (1915) uppger Thiodolf Rein, som själv medverkade i Finland i 19de seklet, att avsikten med verket var att »göra vårt land med dess natur och folk samt folkets kultur och nationella egendomlighet mera bekanta utom våra egna gränser, så att världen finge veta, hvad här kan finnas värdefullt och förtjänt att bevaras undan ödet att förstöras».213

Diplomaten Adolf Törngren redogör i sin bok På utländsk botten. Från Finlands författningskamp åren 1899/1914 (1930) för tillkomsten av Finland i 19de seklet, samt på mottagandet i de europeiska länderna; hur speciellt Mechelin, Söderhjelm och Edelfelt använde sina kontakter för att sprida verket. Edelfelts mödosamma uppdrag att överlämna ett exemplar till den franska presidenten Faure 1895 ägnar Törngren särskild uppmärksamhet.214

Professor Sigurd Nordenstreng reflekterar på några sidor över Finland i 19de seklet i den omfattande biografin L. Mechelin. Hans statsmannagärning och politiska personlighet I (1936). Liksom Törngren koncentrerar sig Nordenstreng främst på mottagandet i de europeiska länderna. Enligt honom var Gaston Paris recension i Revue de Paris den artikel Mechelin satte mest värde på.215

Ilmari Havu ägnar Finland i 19de seklet ett eget kapitel i Snellmaniana (1970). Havu påpekar att verket fått så liten uppmärksamhet i Reins och Nordenstrengs biografier över Mechelin, eftersom det endast är ett kapitel i hans händelserika liv. Havu beskriver tillkomsten och lyfter speciellt fram Mechelins arbetsinsats för att få verket klart med en pressad tidtabell.216

I Boktrycket i Finland (1973) betecknar Carl Rudolf Gardberg Finland i 19de seklet som ett tidstypiskt verk. I ivern att visa upp de nya uttrycksmedlen kunde man ha auto- och fototypier på samma sida eller uppslag, och dessutom helsidesplanscher i heliogravyr. Gardberg understryker hur modernt Finland i 19de seklet var för sin tid: heliogravyrerna måste importeras, men för Fänrik Ståls sägner, illustrerat av Edelfelt 1898–1900, utfördes de redan i hemlandet hos Tilgmann.217

Docent Pirkko Leino-Kaukiainen redogör utförligt om verket i artikeln »Suomi 19:llä vuosisadalla – kansallisteos» i Helsingfors stadsmuseums utställningsskrift Leo Mechelin 1839–1914 (1989). Med avstamp i 1800-talets tidigare bildverk av bland annat Topelius, beskriver hon tillkomsten av verket ur Mechelins synvinkel, skribenternas bakgrund samt det yttre utförandet och illustrationerna. Leino-Kaukiainen konstaterar att slutresultatet präglas av ett nationellt patos, och att Finland i 19de seklet därför kom att bli finländarnas eget nationella standardverk om landet ända tills serien Suomenmaa utkom 1919–1931.218

Allan Tiitta behandlar systematiskt flera av de geografiska och historiska teman som upptas i Finland i 19de seklet i avhandlingen Harmaakiven maa. Zacharias Topelius ja Suomen maatiede (1994). Han jämför verket med Topelius andra historisk-geografiska verk och föreläsningarna. Tiittas analys är den mest omfattande vad gäller dessa motiv i Finland i 19de seklet. Han framhåller att en av verkets främsta förtjänster är att vintern för första gången mångsidigt lyfts fram som en väsentlig del av Finlandsbilden i ett vetenskapligt verk. Det sker bl.a. genom beskrivningarna och bilderna av både vinterns näringsgrenar och fritidssysselsättningar; isbrytarna, säljakten, skridskoåkningen och skönheten i naturen.219

Professor Matti Klinge ägnar Finland i 19de seklet ett par sidor i den tredje delen av Finlands historia (1996), och berör främst Topelius och Mechelins insatser. Han betonar att de politiska åsikterna avgjorde vem som ombads att medverka. Klinge påpekar att Topelius i sin beskrivning av folket fortfarande presenterar den idealbild som senare kom att kallas runebergsk-topeliansk.220 I Krig, kvinnor, konst (1997) drar Klinge en parallell mellan Finland i 19de seklet och minnesmärket över Alexander II som restes 1894, och som tillsammans med sina sidofigurer föreställer det finska folkets framsteg och ideal under Alexander II:s lyckliga regeringstid och för framtiden. Klinge menar att de representerar den liberala riktningens Finlandsbild och framstegsuppfattning.221

Nils Erik Forsgård beskriver i sin avhandling I det femte inseglets tecken. En studie i den åldrande Zacharias Topelius livs- och historiefilosofi (1998) Topelius båda inledande kapitel i Finland i 19de seklet som en kortfattad och »till ytterlighet förenklad sammanfattning av de topelianska nationalfilosofiska grundteserna». Han noterar att Topelius definitioner av nationaliteten modifierades med tiden och bär på vissa inkonsekvenser. Bäst sammanfattas nationalitetssynen i föreläsningarna vårterminerna 1872 och 1873.222

I Kuvitettu maa. Suomen kansallisten maisemakuvastojen rakentuminen (2005) lyfter Maunu Häyrynen fram några för Topelius centrala teman ur Finland i 19de seklet inom landskapsskildringen, vilka vid den tiden inte annars beskrivits i någon bredare skala. Några exempel är de medeltida slottsruinerna samt Elias Lönnrots Paikkari torp, som Topelius enligt Häyrynen kopplar ihop med stormanskulten.223 I artikeln »Topeliaaninen maisemakuvasto ja sen muutos» i Topelius elää – Topelius lever (2005) understryker Häyrynen Topelius betydelse för senare landskapsskildringar.224

I sin utställningsbok om konstverk av guldålderns främsta finländska konstnärer, Bilder från Finland – land och folk (2009), lyfter Juha Ilvas fram vinterillustrationerna som speciellt utmärkande för Finland i 19de seklet. Enligt honom fick vintern mångsidigt och synligt plats i verket.225 Ilvas nämner särskilt Axel Galléns »Imatra, vinterbild» från 1893, och presenterar för övrigt flera av de konstnärer som medverkade i Finland i 19de seklet.

Elisabeth Stubb ägnar Finland i 19de seklet ett eget kapitel i sin avhandling Rätt som argument. Leo Mechelin och den finska frågan 1886–1912 (2012). Hon analyserar främst verkets betydelse för Mechelins politiska program, och kallar verket en »generalrepetition i propagandaföring».226 Hon beskriver ingående innehållet, utgivningen och mottagandet. Samma tematik har Stubb tidigare behandlat i artikeln »Finland i 19de seklet. Etablering av en nationsbild» i Historisk Tidskrift för Finland (2007:3). Hon behandlar också ämnet i Leo Mechelin. Senaattorin elämäntarina Nokian perustamisesta sortovuosiin ja naisten äänioikeuteen (2018).

En konsthistorisk djupdykning i Finland i 19de seklets landskaps- och folklivsskildringar gör Antti Vallius i avhandlingen Kuvien maaseutu. Maaseutumaisemakuvaston luomat mielikuvat suomalaisesta maaseutukulttuurista (2013). Vallius framhåller konstnärernas roll då det unga Finland aktivt skulle hitta de nationella särdragen. Han visar att flera motiv ur det finska folklivet här för första gången får en bredare spridning. En speciell betydelse hade Topelius romantiserande texter. Ett exempel är svedjebränningen som kan anses ha fått sitt genombrott som motiv i nationell kontext genom Järnefelts »Svedjefolk i arbete», som illustrerar Topelius kritiska text om sveden.227 Samma tematik behandlar Vallius i det stora bildverket Kaunis Suomi. Maaseutumaisemakuvaston historia 1800-luvulta EU-Suomeen (2015).228

I artikeln »Den Andre på egen mark. Zacharias Topelius, Finlands folk och samerna» i antologin Zacharias Topelius – Med historien mot strömmen (2019) konstaterar Jens Grandell att Topelius syn på samerna i grund och botten är den samma i Finland i 19de seklet och i den över 40 år yngre Finland framställdt i teckningar, men att Topelius syn på samerna i det senare verket förtätats till ett kategoriskt avståndstagande. Enligt Grandell måste Topelius syn på samernas kärlek till den lappländska jorden i alla fall ses som ett positivt omdöme.229

Källmaterialet och Mechelins arkiv

Topelius bodde sedan 1878 på Björkudden i Sibbo utanför Helsingfors, vilket gjorde att många frågor och enskilda detaljer rörande hans medverkan i Finland i 19de seklet avhandlades brevledes med Mechelin. Deras brevväxling finns bevarad, ofta utan de bilagor eller förteckningar som åtföljde breven, dels i Mechelins privatarkiv, kapsel 34 (Riksarkivet, Helsingfors) och i Topeliussamlingen, Coll. 244.38 (Nationalbiblioteket, Helsingfors). I Topeliussamlingen ingår också några brev av de medverkande konstnärerna i Finland i 19de seklet. I Mechelins arkiv ingår tre välfyllda kapslar (nr 103, 104 och 105) med ett tämligen osorterat material från redaktionsarbetet 1891–1893, inkluderande korrespondens, fakturor, verifikat och ekonomiska redovisningar. En stor del av detta härstammar från redaktionssekreteraren Woldemar Westzynthius hand och består av protokoll, anteckningar och utkast i anslutning till redaktionella möten och sammankomster.

Manuskript eller koncept av Topelius hand för textavsnitten »Landet» och »Folket», som ofta i olika versioner omtalas i brevväxlingen och utväxlades mellan honom och Mechelin, finns inte bevarade, inte heller korrekturavdrag. Däremot ingår i det Mechelinska arkivmaterialet ett stort antal olika förteckningar med illustrationsförslag, -alternativ och kommentarer till dem av både Topelius, Mechelin och konstnärerna själva.

Mechelin samlade systematiskt tidningsurklipp ur inhemska och utländska tidningar och tidskrifter rörande sina publikationer, för perioden 1873–1903 fyller de kapsel nr 67 i hans privatarkiv. Här ingår ett stort antal recensioner och andra tidningsartiklar som rör översättningarna av Finland i 19de seklet.

Fotnoter till detta avsnitt

1 Se t.ex. Pirkko Leino-Kaukiainen (red.), Leo Mechelin 1839–1914. Herre i Helsingfors, statsmannen och mannen bakom Finlandsbilden 1989. Mechelins två avhandlingar hade titlarna Öfversigt af Svenska riksrådets statsrättsliga ställning från Gustaf I till 1634 och Om statsförbund och statsunioner I.

2 Elisabeth Stubb, Rätt som argument. Leo Mechelin och finska frågan 1886–1912 2012, s. 16–21, 36–38, 57–73. Decentralisering var en av de principer inom liberalismen som Mechelin tog fasta på. Se t.ex. [Leo Mechelin], »Italiens administrativa organisation», Barometern 1861:12–13. I praktiken tog det sig uttryck i att Mechelin var med och utvecklade näringsfriheten. Under andra hälften av 1800-talet omorganiserades och utvidgades den civila lokalförvaltningen i städerna och i kommunerna som inrättades på landsbygden. Principen om decentralisering kunde också knytas till Finlands handlingsfrihet och utrymme att sköta sina angelägenheter inom ramen för ryska riket. En annan aspekt som Mechelin betonade var en konstitutionell diplomati som låg under folkrepresentationens kontroll och inte enbart såg till härskarens, men också nationens intressen. Se Stubb, Rätt som argument 2012, s. 41–43.

3 Leo Mechelin, Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande 1886. En liknande sammanställning på svenska hade Leo Mechelin gjort redan 1877, Mechelin, Storfurstendömet Finlands grundlagar jemte Bihang 1877. Enligt Henrik Meinander är en rimlig förklaring till tidpunkten för skriftens publicering att den skulle fungera som en protest mot de ryska myndigheterna, som samma år drev igenom 1863 års språkförordning utan ständernas godkännande. Henrik Meinander, »Kalejdoskopet August Schauman», Svärdet, ordet & pennan 2012, s. 156.

4 Av de tackbrev Mechelin fick med anledning av skrivelsen lyfter Sigurd Nordenstreng fram Topelius som speciellt varmt och erkännande. Topelius beskriver boken som ett särskilt behövligt inlägg i landets viktigaste politiska rättsfråga, S. Nordenstreng, L. Mechelin. Hans statsmannagärning och politiska personlighet I 1936, s. 113 f; brev Topelius–Mechelin 31/12 1886.

5 Mechelin, Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande 1886, s. 12 f; Stubb, Rätt som argument 2012, s. 61–64.

6 Stubb, Rätt som argument 2012, s. 64–70.

7 För mer detaljer kring Mechelins avsked, se Stubb, Rätt som argument 2012, s. 80–81.

8 Mechelin–Topelius 23/1 1891.

9 Topelius–Mechelin 31/1 1891.

10 Mechelin–Gabriel Hanotaux (brevkoncept) 16/8 1895. Svensk översättning i Adolf Törngren, På utländsk botten. Från Finlands författningskamp åren 1899–1914 1930, s. 15 f.

11 Topelius–Carl Snoilsky 21/1 1892 (avskrift).

12 Topelius–Mechelin 31/1 1891.

13 Topelius–Mechelin 31/1 1891, bilaga.

14 Ibid.

15 Ett äldre exempel är Ny Illustrerad Tidning, som utkommit sedan 1865. I motsats till Ord och Bild var den mindre akademiskt inriktad och illustrationerna var vid det här laget gammalmodiga xylografier. År 1900 uppgick den i Ord och Bild.

16 »För den händelse att du möjligen ville förbereda en framställning af ditt förslag före motionstidens utgång d. 7 Febr., sänder jag här ett utkast till plan för ’Finland i nittonde seklet’.». Topelius–Mechelin 31/1 1891.

17 Topelius–Mechelin 31/1 1891, bilaga.

18 Se Handlingar tillkomna vid lantdagen i Helsingfors I–V (1892); Protokoll förda hos Finlands Ridderskap och Adel vid lantdagen 1891 I–III (1891); Borgareståndets protokoll vid lantdagen i Helsingfors 1891 I–II (1891), RA.

19 Mechelin–Torsten Costiander 16/1 1895. Albert Edelfelt rapporterade senare från Ryssland att Nikolaj II:s engelska informator C. Heath hade berättat att kejsaren i flera samtal återkommit till Mechelin, och beskrivit Mechelin som klyftig och intressant (»a very clever and interesting man indeed»). Edelfelt–Mechelin 14/5 1895. Trots den kejserliga uppmärksamheten blev ändå genomslaget i Ryssland rätt obefintligt, vilket de snabbt tilltagande förryskningsåtgärderna kan stå som ett bevis för.

20 I ett brev till Mechelin skriver Topelius: »af vigt är att veta din mening, der jag antingen ej kunnat undgå att beröra politiska förhållanden eller ock afsiktligt infört en reservation mot beskyllningen för politisk separatism». Topelius–Mechelin 9/12 1892. Ett textställe Topelius förmodligen avser är följande: »Men så litet låg åtrån efter politisk själfständighet (separatism) i det finska lynnet, att folket gång efter gång (1520, 1562, 1742, 1788) enhälligt och med ovilja afböjde frestelsen till affall från sin lagliga öfverhet.» Topelius, »Folket», ZTS XIV, stycke 18.

21 Angående språkfrågan, se t.ex. Max Engman, Språkfrågan. Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922 2016, s. 98–102, 115–134. Engman påpekar att Ryssland och det ryska språket spelade en central, om än inte alltid synlig roll i kampen mellan finskt och svenskt.

22 Matti Klinge beskriver den Finlandsbild som Topelius och Mechelin förde fram som präglad av ett socialt lugn. Matti Klinge, Finlands historia 3 1996, s. 319.

23 Topelius, »Folket», ZTS XIV, stycke 14 och 42. I förordet beskriver Topelius högstämt hur folket tillhörde en »utdöende släktstam» som utvecklat ett nytt rotskott i Finland. Landet hade därför en kulturell och nationell egenart som inte »kan begrafvas i snön», och ett folk som inte kan »utplånas från nationernas antal, utan att en öde fläck uppstår i Europas nord och ett tomrum i reflexerna af dess kultur». Topelius, »Förord», ZTS XIV, stycke 2. Se också t.ex. coll. 244.130 Topelius, Föreläsning 5/2 1872.

24 Topelius, »Folket», ZTS XIV, stycke 13, 15 f. Se Topelius, Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV, Föreläsning 21/3 1863, jämför Föreläsning 11/2 1863.

25 Se också kapitlet om författarna. Liberalerna underströk en fungerande tvåspråkighet, i motsats till de mer strikt hållna svensk- eller finsksinnade falangerna.

26 Topelius–Mechelin 7/5 1893. I samma brev tillägger Topelius: »Jag hade ej, i ditt ställe, kunnat motstå frestelsen att närmare precisera ryska pressens angreppspunkter, såsom klyftan mellan herre och bonde, förment förtryck, klasshat och annat mer, men det kan vara så godt att ej röra i dyn.» Se Leo Mechelin, »Politisk översikt», Finland i 19de seklet 1893, från s. 99.

27Mechelin, »Politisk översikt» 1893, s. 92.

28 Elisabeth Stubb, »Finland i 19de seklet. Etablering av en nationsbild», Historisk Tidskrift för Finland 2007:3, s. 376–381.

29 Texterna skulle »författas koncist, dock ej i arten af torra öfversigter, men med liffull karaktäristik och i formskönt språk, under undvikande af vidlyftighet och mindre betydande detaljer.» 5 b) Planer, utkast, m.m. I, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

30 Leo Mechelin, »Den allmänna opinionen», Holmia 1898. När Mechelin överräckte ett exemplar av Finland i 19de seklet till Nikolaj II betonade han att verket var författat av specialister och granskat av andra specialister. Han menade således att det innehöll exakt information om Finland och utvecklingen i landet under det gångna seklet. Det var »för sanningen» de hade arbetat (»C’est pour la vérité que nous avons travaillé»). Mechelin–Torsten Costiander 16/1 1895.

31 Mechelin, »Politisk översikt» 1893, s. 82–130.

32 Ibid., s. 84.

33 De ryska anklagelserna om finländsk separatism bemötte Mechelin med kommentaren »den opposition, som endast fordrar respekt för gällande lag, är en bundsförvandt, ej en fiende till en på sunda principer bygd regeringsmakt». Ibid., s. 99.

34 Ibid., s. 92.

35 Stubb, Rätt som argument 2012, s. 223 ff.

36 Mechelin–Topelius 4/3 1891. Åtminstone Eliel Aspelin och Carl Gustaf Estlander torde ha varit vidtalade, eftersom Mechelin hade inbjudit dem till ett möte den 12 februari. Ilmari Havu, Snellmaniana 1970, s. 268. Enligt provhäftets redogörelse för arbetets uppkomst var också Edelfelt involverad i ett tidigt skede. Se t.ex. »Finland i ord och bild», Hufvudstadsbladet 19/2 1893.

37 Topelius–Mechelin 5/3 1891.

38 5 b) Planer, utkast, m.m. I, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

39 Mechelin–Topelius 17/5 1891.

40 Lottägarna var: [handelshuset] C. M. Dahlström (5), W:m Hackman (5), Herm. Hallonblad (5), [handelshuset] Gust. A. Lindblom (5), Fredrik Rettig (5), W. Rosenlev (5), J. af Lindfors (4), Cecilia Lindroos (4), Aug. Borgström (3), Leon. Borgström (3), W. Dippel (3), Rudolf Elving (3), August Fellman (3), Fredrik Idestam (3), C. G. Sanmark (3), S. Borgström (2), Torsten Costiander (2), Th. Decker (2), C. A. Ekström (2), Karl Langenskiöld (2), L. Mechelin (2), G. A. Petrelius (2), Fr. Richardt (2), J. F. Lindroos (1), G. Borgström (1), Axel Cedercreutz (1), Alfr. Hackman (1), O. Hackman (1), C. Fr. Junnelius (1), Joachim Kurtén (1), A. Norrmén (1), Aug. Ramsay (1), K. H. Renlund (1), Felix v. Willebrand (1), R. v. Willebrand (1), Eug. Wolff (1), Hemming Åström (1), Julius Österblad (1). Se 5 b) Planer, utkast, m.m. I, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

41 5 b) Planer, utkast, m.m. I, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

42 5 a) Bestyrelsens protokoll, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

43 Ibid. I den preliminära planen hade Topelius föreslagit att verket skulle ges ut i sex häften, ett årligen under åren 1891–1896, »eller senast före detta århundrades slut». Topelius–Mechelin 31/1 1891, bilaga.

44 »Finland i 19de seklet», Westra Finland 25/2 1893. Häftet meddelades vara färdigt redan i januari, men eftersom det skulle utkomma samtidigt i både Finland och Sverige och vinterkommunikationen mellan länderna låg nere p.g.a. isförhållandena, sköts utgivningen upp. »Hufwudstadsbref. IV», Borgåbladet 25/1 1893.

45 Se t.ex. »Finland i ord och bild», Hufvudstadsbladet 19/2 1893; »Finland i 19:de seklet», Nya Pressen 19/2 1893; »Finland i 19:de seklet», Aftonbladet 20/2 1893. Mechelins presentation är inte inbunden i något av de för den här utgåvan kontrollerade exemplaren och inget provhäfte har funnits tillgängligt för kontroll under arbetet med föreliggande utgåva.

46 »Finland i 19:de seklet», Westra Finland 25/2 1893; annons »Finland i 19:de seklet», Nya Pressen 22/2 1893; »Literatur och konst», Åbo Underrättelser 3/9 1893; »Literatur», Helsingfors Aftonblad 27/10 och 21/12 1893. Utgivningen av tredje och fjärde häftet var några veckor sen på grund av missöden vid tryckningen av heliogravyrerna i Paris, och helsidesplanschen med Alexander III, kejsarinnan och tronföljaren utlovades därför i ett senare häfte. Den finska pressen meddelar överraskad att de två sista häftena utkommit redan den 9 december i Stockholm. Se t.ex. »Finland i 19de seklet», Åbo Tidning 12/12 1893. Först den 21 december kom häftena ut i Helsingfors. »Litteratur och konst. Af Finland i 19de seklet», Hufvudstadsbladet 21/12 1893.

47 »Finland i 19:de seklet», Westra Finland 25/2 1893; annons »Subskription», Åbo Tidning 13/4 1893; Leino-Kaukiainen, »Suomi 19:llä vuosisadalla – kansallisteos», Leo Mechelin 1839–1914 1989, s. 112; Havu, Snellmaniana 1970, s. 278. Topelius hade ursprungligen föreslagit en betydligt blygsammare upplaga på 300 exemplar för båda språken. Topelius–Mechelin 31/1 1891, bilaga.

48 Havu, Snellmaniana 1970, s. 275.

49 »Finland i 19:de seklet», Helsingfors Aftonblad 5/1 1894.

50 Av Mechelin, Emil Schybergson och Felix Heikel; s. 131–164.

51 Av Thiodolf Rein, August Ramsay och Gustaf Lönnbeck; s. 165–188.

52 Av Lorenz Lindelöf, Fredrik Elfving, Ernst Gustaf Palmén, Axel Lille, E. N. Setälä, Johan Richard Danielson, Ragnar Hult, Johan Wilhelm Runeberg och Robert Montgomery; s. 189–213.

53 Av Magnus Gottfrid Schybergson, Wilhelm Chydenius, Herman Råbergh, Th. Rein, E. N. Setälä, Ivar August Heikel, Selim Lemström, Fredrik Elfving och Max af Schultén; s. 214–259.

54 Av C. G. Estlander och Eliel Aspelin; s. 260–318.

55 Av Valfrid Vasenius; s. 319–326.

56 Av Johan Jakob Tikkanen, Reinhold Felix von Willebrand och Werner Söderhjelm; s. 327–262.

57 Topelius uppmanade Mechelin att också uppmärksamma musiken, »då vi reservera plats åt finsk konst, kunna vi ej undgå att reservera ett par notblad åt finsk musik». Hans förslag var att låta trycka några musikstycken med text, bland dem »Vårt land», och anförtro kapitlet åt tonsättarna Richard Faltin och Martin Wegelius. »Detta tillägg, som skulle saknas, om det blefve borta, kostar icke fjerdedelen af en bild på hel sida.» Topelius–Mechelin 3/6 och 10/7 1892.

58 Mer om »dagbladisterna» och den liberala pressen i Engman, Språkfrågan 2016, s. 114–115.

59 Leino-Kaukiainen, »Suomi 19:llä vuosisadalla – kansallisteos», Leo Mechelin 1839–1914 1989, s. 105–108. Se också Klinge, Finlands historia 3 1996, s. 319.

60 Havu, Snellmaniana 1970 , s. 272. Se Schybergson, »Den Vetenskapliga Litteraturen. A. Historien», Finland i 19de seklet 1893, s. 214–220. Topelius platsade däremot i Estlanders kapitel om skönlitteraturen, där han tillägnades sex sidor. Estlander, »Den Sköna Litteraturen», Finland i 19de seklet 1893, s. 282–288. Angående Topelius som historiker, se Jens Grandell, »Inledning», Topelius, Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV, stycke 171 ff, samt E. G. Palmén, »Z. Topelius historioitsijana», Valvoja 1898:1, s. 15–23.

61 Angående Topelius kompromissande hållning i språkfrågan och även den kritik som han av de mest engagerade bland både svensk- och finsksinnade fick motta p.g.a. denna ställning, se t.ex. Nils Erik Forsgård, I det femte inseglets tecken. En studie i den åldrande Zacharias Topelius livs- och historiefilosofi 1998, s. 136 ff.

62 Rainer Knapas, »Inledning», Topelius, Finland framställdt i teckningar, ZTS XII, särsk. styckena 66–76 (»Historia och mytologi»).

63 Grandell, »Inledning», Topelius, Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV, särsk. styckena 64–81 (»Centrala teman i föreläsningarna om geografi») och 115–122 (»Mytologin och det finska folkets ursprung»).

64 Topelius använder allmänt begreppet »folkstam» i både antropologiska och lingvistiska sammanhang, det i slutet av 1800-talet allt mer populära begreppet »ras» använder han i betydligt mindre utsträckning. Ett jämförande exempel är den i slutet av 1800-talet aktuelle och av Topelius uppskattade svenske anatomen Gustaf Retzius, som talar om den »finska rasen» (dels med avseende på alla finsk-ugriska folk, dels på det i Finland boende folket) med därtill hörande »folkstammar eller rasgrenar» (Finska kranier jämte några natur- och literatur-studier inom andra områden af Finsk Antropologi 1878, s. 1 ff). Frågan om ras var obekväm i 1800-talets Finland, eftersom finnarna enligt den naturhistoriska forskningsfronten inte verkade höra till samma ras som de högtstående germanerna. På 1870-talet talade Topelius inte längre om raserna som kontanta kategorier, utan som »naturtyper» avhängiga av klimat och levnadssätt, och menade att finnarna var en österländsk typ uppblandad med nordiska och västerländska element. Detta betydde att frågan om ras inte längre var lika relevant för Topelius, utan att han i stället mer börjat betona det kulturhistoriska sammanhanget. Jens Grandell, »Den Andre på egen mark. Zacharias Topelius, Finlands folk och samerna», Författaren Topelius – Med historien mot strömmen 2019 (under utgivning).

65 Topelius, ZTS XIV, s. 52. Se också Allan Tiitta, Harmaakiven maa. Zacharias Topelius ja Suomen maantiede 1994, s. 255. Derek Fewster konstaterar att Topelius skiftande syn på det finska folket orsakat huvudbry även för senare tiders svenska nationalister. I Finland framställdt i teckningar omfattar det finska folket ibland hela den finsk-ugriska folkstammen, ibland de västra folken och ibland enbart invånarna i Finland. I Boken om Vårt Land menar han att de infödda svenskarna hade växt in i det finska folket. 1903 års utgåva av Boken om Vårt Land försågs med smärre revideringar, där man framhäver att svenskar bott i Finland ända sedan stenåldern. Fewster, Visions of Past Glory. Nationalism and the Construction of Early Finnish History 2006, s. 134, 141 f.

66 Zacharias Topelius, Det providentiela i verldshistorien 1890, s. 7. Topelius hade en relativt öppen definition av vem som kunde bli delaktig i finska folket, det krävde endast att man uppfyllde vissa krav, vilka dock inte kunde uppfyllas av samer, judar och romer. Coll. 244.130, Topelius, Föreläsning 5/12 1871, NB. Se också Forsgård, I det femte inseglets tecken 1998, passim.

67 Katarina Pihlflyckt, »Inledning», Topelius, En resa i Finland, ZTS XIII, stycke 2.

68 Se t.ex. dikten »Våra julidagar» från 1840 (Samlade skrifter I 1904, s. 51). Tematiken har behandlats av Clas Zilliacus i inledningen till Topelius, Ljungblommor, ZTS I, stycke 81, och Katarina Pihlflyckt i inledningen till En resa i Finland, ZTS XIII, kapitlet »Finlands uppgift».

69 Den enda noterade reaktionen härpå kom av recensenten i den ryska tidskriften Niva (se kapitlet »Recensioner av översättningarna»).

70 Se Håkan Andersson, »Läseböckernas uppgift och pedagogiska grundtankar», Topelius, Naturens Bok och Boken om Vårt Land, ZTS XVII; Henrik Knif, »Läseböckerna i idéhistorisk belysning», ibid.

71 Topelius, Fältskärns berättelser, ZTS VII, »1. En man från klubbekriget», stycke 28 ff.

72 Topelius, »Finlands höjning», Nya blad 1870, s. 1–5.

73 Topelius, »Huru Gud skapade Finland», »Huru Skandinavien och Finland blefvo en halfö», Läsning för barn 7 1891, s. 3–8, 13–19.

74 Topelius, »Kymmene bär sin moder till grafven», »Skogssköflingen», Ljung 1889, s. 41, 43.

75 I Nya blad t.ex. »Finlands vinter», »Midvinternatt», »Norrskenet», »Snöstormen», »Vårluft», »Julqvällen», »Midsommarnatt» och »Novembervisa». I Ljung ingår »Vinterqväll», »Midsommarnatt», »Novemberqväll», »Vårmorgon», »Vaggsång för hafvet» och »Morgonsång».

76 Topelius–Mechelin 15/2 1892.

77 Mechelin–Topelius 13/10 1892.

78 Topelius–Mechelin 14/10 1892.

79 Mechelin–Topelius 29/10 1892.

80 Topelius, Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV, 31/3 1855.

81 Coll. 244.130, Topelius, Föreläsningar 2/10 och 5/10 1871, NB.

82 Topelius, »Landet», ZTS XIV, stycke 26.

83 Ibid., stycke 20–26.

84 Topelius–Mechelin 2/11 1892. Allan Tiitta förmodar att Topelius allt starkare religiositet låg till grund för att han inte på alla områden, t.ex. gällande rullstensteorin och skapelseberättelsen, omfattade den mer moderne Ignatius synsätt, trots att han i övrigt ofta lyssnade på denne. Tiitta, Harmaakiven maa 1994, s. 118. Beskrivningen av daningsprocessen visar i alla fall på att Topelius till en viss grad verkade ha tagit till sig Louis Agassiz’ istidsteori. Den fick sitt genombrott på 1870-talet, men Topelius ville då ännu inte ta ställning till den. Se Grandell, »Inledning», Topelius, Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV, stycke 75. Se också Tiitta, Harmaakiven maa 1994, s. 137–147.

85 Topelius–Mechelin 21/3 1892. Fem månader senare beklagar han sig på nytt: »Det visar sig allt tydligare, att bilderna bordt vara om ej bestämda, dock tillgängliga före texten. Men icke behöfva alla bilder text.» Topelius–Mechelin 29/8 1892.

86 Topelius–Mechelin 10/7 1892.

87 J. J. Tikkanen, »De bildande konsterna», Finland i 19de seklet 1893, s. 327–347.

88 Sv. övers. De bildande konsternas historia 1872.

89 J. J. Tikkanen, Finska Konstföreningen 1846–1896 1896.

90 Bertel Hintze, Albert Edelfelt II, 1944, betr. åren 1890–1894, s. 95–112. I del III, 1942, i »beskrivande förteckning över Edelfelts verk» behandlas illustrationerna på s. 246–249. Oljemålningarna även separat, i verkförteckningen nr 242 (På havet), 497 (Kaukola ås), 618 (Gata i Borgå), 645 (Larin Paraske sjungande trollrunor), 672 (Porträtt av J. L. Runeberg), 676 (Wilhelm von Schwerin).

91 Om Eero Järnefelts insats, se Leena Lindqvist, »Taiteilijan tiellä», Taiteilijan tiellä. Eero Järnefelt 2002, s. 81–87.

92 Lars Nyström, Nationalskulptören Walter Runeberg 2008.

93 Av dessa fyra konstnärer var det »salongsmålaren» Berndtson som gick mest utanför sina bekvämlighetsgränser i illustrationsarbetet gällande val av teman i Finland i 19de seklet. Laxfiske, Lapplandsmotiven och säljägarna ligger långt från hans normala kosmopolitiskt nyländska högreståndsmotiv. Mer om Berndtson, se Berndt Arell, »Gunnar Berndtson – Salongsmålaren», Gunnar Berndtson. Salonkimaalari. Salongsmålare. Peintre de salon 1854–1895 1998, s. 38–60.

94 Maria Vainio-Kurtakko påpekar att Gallén hörde till de få finländare som tog upp den sociala indignationen i sina verk. Vainio-Kurtakko, Idyll eller verklighet? Albert Edelfelt och Gunnar Berndtson i det moderna genombrottets ambivalens 2010, s. 102.

95 Den utförligaste dokumentationen över Axel Galléns liv och verk (inklusive verkförteckning, expografi och bibliografi) ingår i utställningskatalogen Akseli Gallen-Kallela, Konstmuseet i Ateneum 16.2.1996–26.5.1996.

96 Se Vainio-Kurtakko, Idyll eller verklighet? 2010, s. 147–154.

97 Nationalromantikens starka uppsving inom den finländska konsten kan ses som en följd av det allt mer inflammerade förhållandet mellan Finland och Ryssland. Antti Vallius, Kuvien maaseutu. Maaseutumaisemakuvaston luomat mielikuvat suomalaisesta maaseutukulttuurista 2013, s. 43, 57.

98 Grundläggande om karelianismen: Hannes Sihvo, Karjalan kuva. Karelianismin taustaa ja vaiheita autonomian aikana 2017.

99 J. J. Tikkanen, »De bildande konsterna» 1893, s. 342.

100 Berndtson hade tidigare föreslagit för Mechelin att Edelfelt ensam, i stället för illustrationsnämnden, skulle ansvara för illustrationerna. Berndtson ställde sig tveksam till speciellt Aspelins och Tikkanens omdömesförmåga. Berndtson–Mechelin 1/3 1891.

101 Möteshandlingar betr. Finland i 19de seklet, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

102 Edelfelt hade redan 1875 planerat ett porträtt av Runeberg, men det kom till först 1893 som illustration till Finland i 19de seklet. Vainio-Kurtakko, Idyll eller verklighet? 2010, s. 57.

103 Inte heller Antti Vallius eller Kati Lintonen ger några svar på detta i sina avhandlingar. Vallius, Kuvien maaseutu 2013 och Lintonen, Valokuvallistettu luonto. I. K. Inhan tutanto luonnon merkityksellistäjänä 2011.

104 Möteshandlingar och utkast rörande Finland i 19:de seklet, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA. De flesta fotografer som bidragit med motiv i verket är för övrigt okända, men t.ex. Järnefelts illustration »Slädar» är uppenbarligen tecknad efter ett fotografi av Karl Granit. Antti Vallius, Kaunis Suomi. Maaseutumaisemakuvaston historiaa 1800-luvulta EU-Suomeen 2015, s. 169

105 Eero Järnefelt–Topelius 25/6 1891.

106 Järnefelt–Topelius 8/9 1891.

107 Mechelin–Topelius 13/2 1892.

108 Topelius–Mechelin 15/2 1892.

109 Topelius–Mechelin 21/3 1892.

110 Topelius–Mechelin 10/7 1892.

111 Beställningen av J. A. G. Acke behandlas i två brev av Eva Topelius-Acke till Mechelin 19/8 och 5/10 1892. En »med tanke på autotypering» i svart-vitt utförd oljemålning avsändes den 6 oktober till Mechelin, men nådde inte den färdiga utgåvan. Eva Topelius-Acke erbjöd i samma brev som illustration en akvarell av Acke som fanns på Björkudden: »interiör af en Åländsk bondstuga med de typiska granna högsängarna».

112 Topelius–Mechelin 27/9 1892.

113 5 b) Planer, utkast, m.m., kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

114 5 b) Planer, utkast, m.m. III, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

115 Ibid.

116 Topelius–Mechelin 26/2 1893.

117 Mechelin–Topelius 29/2 1893.

118 Topelius–Mechelin 3/3 1893.

119 Topelius–Mechelin 14/3 1893.

120 Topelius–Mechelin 3/4 1893.

121 Topelius–Mechelin 10/4 1893.

122 Mechelin–Topelius 8/4 1893.

123 Mechelin–Topelius 17/6 1893. I slutet av april hade man beslutat att trycka en ny upplaga av det första häftet och det redan tryckta (men inte utgivna) andra häftet, eftersom den första upplagan var slutsåld. G. W. Edlunds Förlagsaktiebolag, annons, Hufvudstadsbladet 28/4 1893.

124 Konvolut III, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

125 De traditionella kopparsticken, stålsticken eller litografierna måste tryckas för hand, i planschform på ena sidan av pappret.

126 Se t.ex. Carl Rudolf Gardberg, Boktrycket i Finland. Från Åbo brand till år 1918 1973, s. 431–435. Xylografierna för finländska tryckalster och tidskrifter hade ända sedan 1870-talet ofta beställts hos xylografiska ateljeer i Stockholm eller Köpenhamn, i hemlandet utvecklades denna del av tryckerihantverket av någon anledning inte.

127 Som leverantör för heliogravyrerna hade Edelfelt till en början föreslagit den i grafik- och konstbranschen mycket kända firman Goupil & C:ie i Paris, och han hade också fått prisuppgifter av dem.

128 Vid illustrationsplaneringen omtalas också, kanske för första gången i Finland, användning av reportageartade »ögonblicksfotografier» av valda evenemang. För illustrationer till avsnittet om teaterkonsten (Werner Söderhjelm, »Den sceniska konsten», s. 356–362) planerade man ögonblicksfotografier från de svenska och finska scenerna i Helsingfors med belysning i magnesiumljus (se kapitlet »Motiven – val och urval»). Detta förverkligades inte, utan man nöjde sig med tecknade versioner.

129 Mechelin–Topelius 8/8 1892. En intressant detalj är att östgränsen på Finlands karta är ritad med ett lika tjockt streck som västgränsen.

130 Konvolut 5 c, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

131 Mechelin–Torsten Costiander 16/1 1895; »Wenäjänkielinen loistokappale teoksesta Suomi XIX wuosisadalla», Kotkan Sanomat 9/10 1894; »Suomi 19:llä wuosisadalla», Sanomia Turusta 19/1 1895; »Bref från Helsingfors. (Till Viborgsbladet). XXV», Wiborgsbladet 24/1 1895.

132 Irina Aleksejeva, Keisarillisia lahjoja Pavlovskin palatsista. Kejserliga gåvor från Pavlovskpalatset 2015.

133 Nikolaj II hade själv kallat Mechelin till audiensen, när han underrättats om att Mechelin ville sända honom ett exemplar. Nordenstreng, L. Mechelin I 1936, s. 500.

134 »Kirjallisuutta ja Taidetta», Uusi Suometar 8/9 1894.

135 Havu, Snellmaniana 1970, s. 276.

136 5 a) Bestyrelsens protokoll; 5 b) Planer, utkast, m.m. V, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

137 Ett av exemplaren i planschpapper hade Mechelin med sig till kejsarinnan Alexandra under sin audiens hos Nikolaj II.

138 5 a) Bestyrelsens protokoll; 5 b) Planer, utkast, m.m. V, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA; Mechelin–Torsten Costiander 16/1 1895; »Kirjallisuutta ja taidetta», Aura 18/10 1894 no 241.

139 5 b) Planer, utkast, m.m. V; 5 c) Brevväxling, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA; Oulun ilmoituslehti 22/2 1895. Havu, Snellmaniana 1970, s. 276. Enligt Havu var det Edvard Westermarck som anmodat de engelska granskarna.

140 Se t.ex. »Literatur och konst», Åbo Underrättelser 20/12 1895.

141 Finland i 19de seklet, Helsingfors: G. W. Edlund 1898; Suomi 19:llä vuosisadalla, Helsinki: G. W. Edlund 1898; »Literatur och konst», Åbo Underrättelser 20/12 1895; »Literatur o. Konst», Nya Pressen 31/3 1898; »Literatur», Aftonposten 17/5 1898; »Ny inhemsk literatur», Aftonposten 10/12 1898. Om Dujardin se 5 a) Bestyrelsens protokoll, kapsel 103, Leo Mechelins arkiv, RA.

142 Finland im 19:ten Jahrhundert in Wort und Bild dargestellt von finländischen Schriftstellern und Künstlern 1898; La Finlande au 19e siècle. Décrite et illustrée par une réunion d’écrivains et d’artistes Finlandais 1900.

143 Verket fick också karaktären av en presentbok, som man gav som belöning, tack eller minne, till såväl studenter som högre dignitärer. Ett exempel är chefen för tyska postverket, statssekreteraren von Stephan, som i brev till generalpostdirektören i Finland tackar med orden: »Redan de första kapitlen med den genialiska och kärnfulla inledningen af Eder med rätta firade skald och skriftställare Topelius, hafva på mig utöfvat en sådan dragningskraft, att jag utan uppehåll genomflugit boken». »Chefen för tyska postvärket, [...]», Västra Nyland 12/3 1895.

144 Flera av recensionerna och anmälningarna utomlands refererades av den finländska pressen. De återger oftast enbart beröm. Ett exempel på detta är Maurice Sproncks recension i Journal des Débats, som refereras i enbart positiva ordalag i Aftonposten, trots att även kritik ingår i recensionen. Jämför Sproncks recension i nedanstående kapitel, »Recensioner av översättningarna» med »Finland i franska blad», Aftonposten 26/9 1895. Följande uppräkning är exempel på recensioner som inte har hittats i original. Tyskspråkiga recensioner hittas främst omkring årsskiftet 1894–1895 i åtminstone Zeitschrift für Ethnologie, Die Gesellschaft, Nationalzeitung, Frankfurter Zeitung, Hamburger Nachrichten, Rigasche Rundschau och Die Kunst für Alle. I estniska Olewikus ingår en recension vid samma tidpunkt. Exempel på engelskspråkiga tidningar som recenserade verket under 1895 är Times och Echo. Franskspråkiga recensioner är främst från andra hälften av 1895 och finns i bland annat Independence Belge, Journal des Sauants, Le Temps, La France de Bordeaux et du-Sud-Ouest, Revues des revues och La Revue encyclopédique.

145 Havu, Snellmaniana 1970, s. 276.

146 I ett brev till sin mor berättar Edelfelt frustrerat att han tror att Mechelins namn förskräcker den ryska ambassaden, att det inte verkar som om någon annan i Ryssland än den kejserliga familjen vet något om Finland, och att ryssarna har fått »ett alldeles galet begrepp» om finländarna genom tidningen Moskovskija Vedomosti och geheimerådet K. F. Ordin. Albert Edelfelt–Alexandra Edelfelt 24/5 1895 (brevet finns utskrivet i Rainer Knapas & Maria Vainio (utg.), Albert Edelfelt och Ryssland. Brev från åren 1875–1905 2004, s. 370 f). En månad senare nämner Edelfelt att Mechelin är »otålig och ledsen över att ej se några artiklar i tidningarna om Finl. i XIX S.» Edelfelt–Alexandra Edelfelt 20/6 1895. Edelfelt vände sig därför till den franska utrikesministern Hanotaux, för att i stället den vägen få kontakt med presidenten. Eftersom saken fortfarande inte verkade framskrida, bad han Mechelin som en vän till Hanotaux att själv kontakta denne, för att påskynda ärendet. I brevet till Mechelin beskriver Edelfelt också svårigheterna att få franska tidningar att utan mutor skriva om ärenden som berör utlandet. Enligt honom är de rädda att tala om andra länder »emedan de ha en aning om att hvad de än säga, blir det på tok – och så blir det». En artikel på första sidan i Le Figaro skulle, enligt Edelfelt, kosta minst 3000 franc. Då Edelfelt bad en bekant på ett ministerium att tala gott för boken på Le Figaro, och att nämna att boken är lojal mot Ryssland, hade han fått svaret att han är naiv om han tror att de parisiska journalisterna håller tyst om politiska skrupler av annan orsak än att de inte fått tillräckligt med pengar. Edelfelt–Mechelin 30/7 1895. Ett tackbrev från Hanotaux till de Giers, rysk chargé d’affaires i Paris, visar att boken överlämnades under sommaren. Hanotaux–de Giers 9/8 1895.

147 Nordenstreng, L. Mechelin I 1936, s. 501. Även andra kontakter utnyttjades för att sprida boken, t.ex. professor Johan Axel Palmén kunde genom sina kontakter förmedla ett exemplar till den brittiska kronprinsen Edward. Stubb, Rätt som argument 2012, s. 91.

148 En medveten diplomatisk försiktighet låg sannolikt bakom flera recensioner, se också fotnot 146 om Edelfelts franska försök. Mechelins tidigare juridiska skrifter spreds i Europa på 1890-talet och den finska frågan fick en viss uppmärksamhet bland utländska rättsvetare. Stubb, Rätt som argument 2012, s. 70–73. Det verkar ändå inte ha avspeglat sig på mottagandet av Finland i 19de seklet i någon märkbar grad.

149 Ett beskrivande exempel härpå är den för engelska turister avsedda handboken om Finland, Finland, the Land of Thousand lakes 1894 av August Ramsay, i vars förord hänvisas till Finland i 19de seklet och den engelska översättningen av Mechelins Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande (A Précis of the Public Law of Finland) som komplettering till broschyren. »En turistbroschyr om Finland på engelska språket», Åbo Underrättelser 17/7 1894. Turistföreningen i Finland noterar att verket mer än mycket annat fäst uppmärksamhet på Finland utomlands (»Årsberättelse», Turistföreningens i Finland årsbok 1895, s. 99), och kallade senare Mechelin till hedersmedlem på grund av hans förtjänster främst genom utgivandet av Finland i 19de seklet. »Protokoll, fördt vid Turistföreningens i Finland årsmöte den 3 mars 1896», Turistföreningens i Finland årsbok 1896, s. 92.

150 »Finland i ord och bild», Hufvudstadsbladet 19/2 1893.

151 »Kirje Helsingistä. Helmik. 20 p:nä», Wiipurin Sanomat 23/2 1893. Endast E. N. Setälä hade skrivit sitt bidrag på finska, se kapitlet »Författarna».

152 »Suomi 19 wuosisadalla», Wiipurin Sanomat 15/4 1893. I slutet av april hade man beslutat att trycka en ny upplaga av det första svenska häftet och det redan tryckta (men inte utgivna) andra häftet, eftersom den första upplagan var slutsåld. Av den finska upplagans första häfte fanns ännu disponibla exemplar. G. W. Edlunds Förlagsaktiebolag, annons, Hufvudstadsbladet 28/4 1893.

153 »Kirjallisuutta», Uudenkaupungin Sanomat 3/3 1893.

154 »Kirje Helsingistä», Päivälehti 16/4 1893.

155 »Z. Topelius. Suomen kansan waltiollisesta uskollisuudesta ja kansallisesta tulewaisuuden toiwosta», Aura 7/5 1893.

156 »Finland i 19de seklet. Första häftet», Nya Pressen 11/4 1893. Tidningen tolkar Topelius dubbla namnangivelser med det finska först, »Suomi, Finland» och »Rajajoki (Systerbäck)» i den svenska upplagan som en avsiktlig inkonsekvens, vilken inte borde förekomma i ett så betydande verk.

157 [orubricerad notis], Nya Pressen 9/7 1893. Enligt tidningen skulle t.ex. porträtten på lantdagens talmän 1863, Nordenstam, Örn, Bergenheim och Mäkipeska på s. 108 bättre passa in i en folkkalender.

158 De omnämnda sakfelen är att Åland inte indelas i åtta församlingar, utan i elva, och att det tycks vara svårt för människor att uppfatta att förhållandena på fasta Åland påminner mycket om dem på fastlandet.

159 »Mariehamn och Åland», Åland 22/4 1893.

160 »Från hemlandet», Åbo Tidningar 17/6 1893. Felet ansågs extra pinsamt eftersom en artikel av A. Hammarskjöld om ifrågavarande slag ingått i samma nummer av Nordisk Tidskrift som en positiv anmälan av Oskar Montelius om Finland i 19de seklet. Se Topelius, »Landet», ZTS XIV, stycke 130. Felet är upptaget i den lista över rättelser som har tryckts efter att sista häftet utkommit och som köparen kunnat låta binda in i boken. Dessa fel är korrigerade i utgåvan och noterade som utgivarändringar (se kapitlet »Textkritisk redogörelse»). I brev till Mechelin 19/6 1893 kommenterar Topelius felet som »ett för mig obegripligt skrif- eller tryckfel» samt tackar Mechelin för rättelser av »skolpojkslexor».

161 [Karl Emil Ståhlberg] K. E. S., »Finland i 19de seklet», Cameran. Tidskrift för Fotografer och Amatörer 1893:1.

162 De omnämnda sakfelen är antalet sånger i Kalevala och att Karl Knutsson skulle ha varit kung före 1448. Se Topelius, ZTS XIV, »Landet», stycke 160, »Folket», stycke 7. Felen är upptagna i den lista över rättelser som trycktes efter att sista häftet utkommit, se fotnot 160. Brevväxlingen mellan Topelius och Mechelin visar att de var medvetna om missen med Karl Knutsson redan när häftet kommit ut, se Mechelin–Topelius 17/6 1893 och Topelius–Mechelin 19/6 1893 (»ett detaljslarf, som stundom kan hända, när man tänker på vigtigare»).

163 K. Grotenfelt, »Kotimaan kirjallisuutta», Valvoja 1893:10, s. 487–489.

164 T.ex. utsikt från Brunnsparken, Tallbacken i Borgå, Hangö (»ett par strandstenar»), Hangö badanstalt (»två behagsjuka damer»), Villmanstrand, Aavasaksa, Önningeby.

165 Grotenfelt reagerade liksom Topelius mot bildkonstens nya drag under 1880-talet och 1890-talets första hälft. Naturalismens dyrkan av »fulheten» och konstnärernas nyvunna, oberoende suveränitet i förhållande till överhet och offentlighet väckte misshag på många håll. Också i tidningen Laatokka kallar en kåsör Galléns avbildade finnar i Finland i 19de seklet för »babiantyper». »Niitä näitä», Laatokka 18/11 1893.

166 Grotenfelt, »Kotimaan kirjallisuutta» 1893, s. 487–489.

167 »Litteratur. Finland i 19de seklet, framställdt i ord och bild af finska skriftställare och konstnärer», Wasabladet 30/1 och 1/2 1894.

168 J. Ahrenberg & F. Gustafsson, »Finland i 19de seklet», Finsk Tidskrift 1894:I, s. 221–229.

169 Gustafsson, »Finland i 19de seklet» 1894, s. 225–229

170 Tjärbrännare, Pohjola bröllopet samt Första maj.

171 Ahrenberg, »Finland i 19de seklet» 1894, s. 221–225.

172 [J. Berger], sign. Boktryckare och subskribent, »Meddelanden från allmänheten. Finland i nittonde seklet», Nya Pressen 23/2 1893. I brev till Mechelin kommenterar Topelius: »N. Pr. lär ha grumsat om tryck och papper. Jag förstår ej meningen, kanske typografisk lyx, men får gå! Måtte vi ej råka ut för värre kritik, – nog sökes sådan med lykta», Topelius–Mechelin 26/2 1893.

173 L. Mechelin, »Literatur. Finland i nittonde seklet», Aftonbladet 24/2 1893.

174 »Emot sättarearbetet [...]», Typografbladet 15/3 1893.

175 Se t.ex. »Muualta Suomesta», Suomalainen 22/3 1893. Genom att vika pappret fram och tillbaka och studera brytningen hade Typografbladet kommit fram till att pappret var träpapper (»30,000 Rmk [...]», Typografbladet 15/3 1893), något som dementerades av både Mechelin och Vasenius (se nedanstående not). Typografbladets kompetens kritiseras också av signaturen R. i Hufvudstadsbladet (R., »Från allmänheten. Finland i nittonde seklet», Hufvudstadsbladet 24/3 1893).

176 A. F. Vasenius, »Pappret till Finland i 19de seklet», Hufvudstadsbladet 27/3 1893. Se också Mechelin, »En pappersfråga», Hufvudstadsbladet 23/3 1893. I en tidigare insändare menar Waldemar von Frenckell att ingen sådan förfrågan hade gjorts (W. v. Frenckell, »30,000 Rmk [...]», Hufvudstadsbladet 22/3 1893).

177 v. Frenckell, »Till herr L. Mechelin i pappersfrågan», Hufvudstadsbladet 25/3 1893. Redan i samma nummer ingår ett svar från Tilgmann, där han menar att von Frenckell nog varit medveten om att det finska pappret inte passade sig för planscher och autotypier i samband med tryckningen av praktupplagan av J. L. Runebergs Elgskyttarne (F. Tilgmanns Bok- & Stentryckeri, »Svar till Herr W. v. Frenckell», Hufvudstadsbladet 25/3 1893). Debatten mellan von Frenckell och Tilgmann fortsatte ännu i ett par nummer av Hufvudstadsbladet (v. Frenckell, »Till herr F. Tilgmanns bok- & stentryckeri» 29/3 1893 och F. Tilgmann, »Till hr W. v. Frenckell» 31/3 1893).

178 [Berndt Otto Schauman], »Meddelanden från allmänheten. Till herr Spectator», Nya Pressen 2/4 1893. Några dagar innan hade Schauman kritiserat bilden av Malmgård i Finland i 19de seklet för att likna ett »luftslott eller en ruin» (Nya Pressen 30/3 1893). Inlägget bemöttes i raljant ton av E. N. Setälä (Spectator, »Meddelanden från allmänheten. Luftslott eller ruin!», Nya Pressen 31/3 1893).

179 Se t.ex. »Brev fra Stockholm», Trondhjems Adresseavis 28/2 1893. År 1900 utgav norrmännen ett helt motsvarande verk, Norge i det nittende aarhundrede på Alb. Cammermeyers förlag.

180 »Finland i 19:e seklet», Dagens Nyheter 20/2 1893.

181 [Bjørnstjerne Bjørnson], »Finland i 19de Seklet», Dagbladet 5/3 1893.

182 »Finland», Norrlandsposten 21/4 1893.

183 [Carl David af Wirsén] C. D. W., »Nyutkommet arbete», Post- Och Inrikes Tidningar 15/5 1893.

184 J. R., »Literatur», Aftenposten 6/6 1893.

185 »Finland i 19de seklet [...], Jämtlandsposten 25/10 1893.

186 »Finland i 19de seklet», Dagens Nyheter 8/12 1893.

187 »Konst och literatur», Aftonbladet 22/12 1893.

188 »Ett nationalverk», Helsingborgs Dagblad 17/12 1893.

189 »Litteratur. Tre praktverk», Nya Dagligt Allehanda 19/12 1893.

190 Wieselgren verkar här inte förstå Topelius landhöjningsmetafor.

191 [Harald Wieselgren] H. W., »Finland i 19:e seklet», Ord och Bild 1894:7, s. 329–333.

192 »Mosk. Vädomosti recenserar Finland i XIX:de seklet», Hufvudstadsbladet 24/1 1894. Den ursprungliga artikeln ingår i Moskovskija Vedomosti 1894:9, noterad i M. Borodkin, Finljandija v russkoj petjati. Materialy dlja bibliografii 1902, nummer 5549: »Finljandija v XIX stoletija». Också Topelius kritiserades i flera sammanhang av Borodkin, som ansåg att han inte gav erkännande till Ryssland för allt det goda som landet gett Finland. Erja Laurila-Hellman & Ben Hellman, »Receptionen av Zacharias Topelius verk i Ryssland före 1917», Författaren Topelius – Med historien mot strömmen 2019 (under utgivning).

193 Se Topelius förord, ZTS XIV, stycke 2.

194 »Bibliografija. Finljandija v XIX stoletin», Niva 1894:51, s. 1255. Inför världsutställningen i Paris 1900 utgavs Rossija v kontse XIX veka, i fransk översättning La Russie, på beställning av det ryska finansministeriet. Verket beskrev det kulturella och politiska livet i Ryssland, samt innehöll en geografisk och etnografisk översikt. Det var ändå ett mer anspråkslöst verk än sin finländska motsvarighet.

195 R. I. Sementkovskij, »Kulturnyje uspechi Finljandii», Istoritjeskij Vestnik 1895:2, s. 518–536.

196 I ett brev till C. G. Estlander berättar Edelfelt om receptionen i de petersburgska kretsarna och menar att »tack vare den boken ha de bildade rätt väl reda på oss och vår konst.» Edelfelt–C. G. Estlander 6/3 1896 (brevet finns utskrivet i Albert Edelfelt och Ryssland 2004, s. 391–394).

197 »Finland i 19de seklet, öfversatt till ryskan [...], Helsingfors Aftonblad 21/9 1894. »Fel’eton», Novoje Vremja 7/9 1894 i Borodkin, Finljandija v russkoj petjati 1902, nummer 5549: »Finljandija v XIX stoletija».

198 »Finland i 19de seklet», Borgå Nya Tidning 19/12 1894.

199 »Uutisia muualta Suomesta. Suomi 19:llä wuosisadalla», Aamulehti 24/12 1894 (Russkija Vedomosti nr 337, 1894:12 i Borodkin, Finljandija v russkoj petjati 1902, nummer 5549: »Finljandija v XIX stoletija»); »Om praktvärket Finland i 19:e seklet», Östra Finland 1/11 1894. Iljisj nämner den ryska förläggaren M. O. Wolffs monumentala text- och bildverk Sjivopisnaja Rossija (»Det måleriska Ryssland»), dit Finland i 19de seklet enligt Iljisj ansluter sig, även om det är ett helt självständigt verk. M. O. Wolff och geografen och upptäcktsresanden P. P. Semjonov (-Tian-sjanskij) utgav Sjivopisnaja Rossija, över ryska riket och dess provinser i 19 delar, påbörjat 1881 och avslutat först 1901. »Det måleriska Ryssland. Vårt fädernesland, dess område, historia, ekonomi och olika levnadssätt» hade samma ambition att förena text och bild som Mechelins verk. Illustrationerna ligger tekniskt sett på en lägre nivå än i Finland i 19de seklet. Seriens andra del (1882) behandlar Finland och de baltiska provinserna och texten om Finland skrevs av Stefan Baranovski, tidigare professor i ryska språket och litteraturen i Helsingfors. Här återfinns många på nytt xylograferade bildmotiv både från Finland framställdt i teckningar och En resa i Finland. I det källmaterial som behandlar Finland i 19de seklet förekommer inga hänvisningar till Sjivopisnaja Rossija.

200 »Finland i XIX seklet», Hufvudstadsbladet 4/11 1894.

201 »Uutisia muualta Suomesta», Aamulehti 17/11 1894 (Vestnik Jevropy. Bibliografitjeskij listok 1894:11 i Borodkin, Finljandija v russkoj petjati 1902, nummer 5549: »Finljandija v XIX stoletija»); G., »Ryska Novosti om Finland i XIX:de seklet», Hufvudstadsbladet 7/12 1894. Sannolikt är det frågan om den litterära Moskvatidningen Novosti Dnja.

202 J. V. W., »Feuilleton. Finnland im 19. Jahrhundert», Der Bund 16/11 1894. Recensenten lärde känna Topelius under dennes Schweizresa, och beskriver honom i artikeln som en »vid den tiden fortfarande stilig man, vars djärva ansikte med örnnäsa och blå ögon visade att han inte var en kammarlärd poet, utan en sann diktare och passionerad naturälskare».

203 »Litteratur. Finnland im 19. Jahrhundert», Dresdner Journal 17/12 1894.

204 »Finland in the Nineteenth Century», The Daily News 17/1 1895. Några dagar senare berättar The Daily News att en finsk konstutställning i London har föreslagits med anledning av deras anmälan i det tidigare numret, och att en engelsk firma har vidarebefordrat idén till Turistföreningen i Finland, The Daily News 23/1 1895.

205 »Literature. Travel, Adventure, and Geography», Glasgow Herald 24/1 1895.

206 »Books of the Week», The Scotsman 21/1 1895.

207 »Finland in the Nineteenth Century», The Standard 11/2 1895.

208 Maurice Spronck, »La Finlande au XIXe Siècle (d’après un livre nouveau)», Journal des Débats 20/9 1895. Werner Söderhjelm berättar i Päivälehti att han även i privata samtal med Spronck och andra i Paris fått höra klagomål om att verket alldeles för mycket utgår från att läsaren redan känner till landet, och att det ingår för mycket fakta. W. Söderhjelm, »Suomi 19:llä wuosisadalla Ranskassa», Päivälehti 22/9 1895.

209 M. D., »Variétés. La Finlande au XIXme siècle», Journal de Geneve 23/3 1895.

210 Gaston Paris, »La Finlande», Revue de Paris 15/9 1895. Paris behärskade svenska och var, enligt sin tidigare elev Söderhjelm, väl förtrogen med litteratur från Finland. Söderhjelm, »Suomi 19:llä wuosisadalla Ranskassa», Päivälehti 22/9 1895. Det var på Söderhjelms uppmaning som Paris recenserat verket. Törngren, På utländsk botten 1930, s. 14.

211 Valfrid Vasenius, Zacharias Topelius. Hans lif och skaldegärning Sjette delen 1930, s. 365.

212 Paul Nyberg, Zachris Topelius. En biografisk skildring 1949, s. 551.

213 Th. Rein, Leo Mechelin 1915, s. 130.

214 Törngren, På utländsk botten 1930, s. 14 ff, Bilaga I, se fotnot 176.

215 Nordenstreng, L. Mechelin I 1936, s. 500 f.

216 Havu, Snellmaniana 1970, s. 267.

217 Gardberg, Boktrycket i Finland 1973, s. 438.

218 Leino-Kaukiainen, »Suomi 19:llä vuosisadalla – kansallisteos» 1989, s. 113.

219 Tiitta, Harmaakiven maa 1994, s. 285.

220 Klinge, Finlands historia 3 1996, s. 319.

221 Matti Klinge, Krig, kvinnor, konst 1997, s. 219.

222 Forsgård, I det femte inseglets tecken 1998, s. 112.

223 Maunu Häyrynen, Kuvitettu maa. Suomen kansallisten maisemakuvastojen rakentuminen 2005, s. 76–77.

224 Maunu Häyrynen, »Topeliaaninen maisemakuvasto ja sen muutos», Topelius elää – Topelius lever 2005, s. 92–93.

225 Juha Ilvas, Bilder från Finland – land och folk 2009, s. 46.

226 Stubb, Rätt som argument 2012, s. 83.

227 Vallius, Kuvien maaseutu 2013, s. 58, 77.

228 Vallius, Kaunis Suomi 2015, s. 134–184.

229 Grandell, »Den Andre på egen mark. Zacharias Topelius, Finlands folk och samerna» 2019.

Förteckning över lästextens bildmotiv enligt konstnär

Förteckningen innehåller alla illustrationer och bildmotiv som ingår i lästextens kapitel (förordet samt »Landet» och »Folket»), uppräknade enligt konstnär, samt den information om dessa som framkommer från bilden eller förteckningen över illustrationer i slutet av Finland i 19de seklet.

Om visningsalternativet »personer» är aktiverat, får man fram biografiska uppgifter om de enskilda konstnärerna i en tooltip genom att föra kursorn över respektive namn. Bildikonen vid titlarna länkar till ifrågavarande illustration.

Heliogravyrerna utfördes hos Paul Dujardin i Paris, autotypierna och fototypierna hos Ferdinand Tilgmann i Helsingfors. Träsnitten skars hos Oscar Andersen i Köpenhamn. Flertalet av de fotografier, som användes vid utförandet av bilder, utgick från Daniel Nyblins fotografiska ateljé i Helsingfors.

Kartor sammanställda under ledning av Frithiof Neovius (1830–1895)

Storfurstendömet Finland
    F. Tilgmann Lit. Hfors

Karta öfver Åbo skärgård och Åland
    F. Tilgmann Lit. Hfors

Saima vattnen
    F. Tilgmann Lit. Hfors

Fredrik Ahlstedt (1839–1901)

Begrafning
    F. Tilgmann kem.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Adolf von Becker (1831–1909)

Barndopet
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Sjuk qvinna
    Datering: 88 [otydligt]
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Gunnar Berndtson (1854–1895)

Murtaja, skizz
    Öfriga illustrationer

Vinjett till avdelningen »Landskapen» i kap. I Landet
    Vignetterna

Vinjett till avdelningen »Landskapen» i kap. I Landet
    Vignetterna

Wiurila, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Willnäs, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Kastelholm, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Langenkoski, teckning
    F. Tilgmann, Hfors
    Öfriga illustrationer

Malmgård i Perno, teckning
    Öfriga illustrationer

Sarvlax (Nyland), tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Fagervik (Nyland), tecknadt efter fotografi
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Tjusterby (Nyland), teckning
    Öfriga illustrationer

Storkyro och Lappo, teckning
    F. Tilgmann kem., Hfors
    Öfriga illustrationer

Österbottnisk timmerman, teckning
    Öfriga illustrationer

Österbottnisk skäribo, teckning
    Öfriga illustrationer

Österbottnisk flicka, teckning
    Öfriga illustrationer

Rastande renkaravan, helbild i fototypi
    Öfriga illustrationer

Lappgosse, tecknad efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Ren med pulka, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Sälskyttar, teckning
    Öfriga illustrationer

Laxfiske
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Sälskytt, teckning
    Öfriga illustrationer

Lappkåta, tecknad efter fotografi
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Sunds kyrka, tecknad efter fotografi
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Skridskoklubben i Helsingfors, teckning
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Väinö Blomstedt (1871–1947)

Forntida redskap, teckning
    F. Tilgmann, Hfors
    Öfriga illustrationer

Laxpata, tecknad efter fotografi
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Läsförhöret, teckning
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Skidlöpare, teckning
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Skidlöpare, teckning
    Öfriga illustrationer

Trafvare med Sulki-släde, teckning
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Elin Danielson (1861–1919)

Willmanstrand, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Uleåborg, teckning
    Öfriga illustrationer

Torneå, teckning
    Öfriga illustrationer

Aavasaksa, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Albert Edelfelt (1854–1905)

Kaukola ås (Tavastland)
    F. Tilgmann. Kem.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Tallbacke, teckning
    F. Tilgmann. kem., Hfors
    Öfriga illustrationer

Vid Helsingfors hamn (vinterbild)
    Datering: 1890
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Sörnäs hamn vid Helsingfors, teckning
    Öfriga illustrationer

Borgå, teckning
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Borgå bro, teckning
    Öfriga illustrationer

Gata i Borgå
    Datering: 1892
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Hangöudd (Tulludden), tecknad efter fotografi
    F. Tilgmann, Hfors
    Öfriga illustrationer

Monrepos, teckning
    Öfriga illustrationer

Monrepos, teckning
    Öfriga illustrationer

Wallinkoski, träsnitt efter teckning
    Datering: 1888
    O. Andersen X. A.
    Öfriga illustrationer

Punkaharju, skizz
    Datering: [oläsligt]/11 89
    F. Tilgmann. Kem.
    Öfriga illustrationer

Runosångerska
    F. Tilgmann
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Karelare, teckning
    Öfriga illustrationer

Nyländsk skäribo, teckning
    Öfriga illustrationer

På hafvet, helbild i heliogravyr
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Svedjad mark, teckning
    Öfriga illustrationer

I en tavastländsk by
    F. Tilgmann kem.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Ruokolaks klockstapel, teckning
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Gudstjenst i skärgården, helbild i heliogravyr
    Heliog. Dujardin, Paris
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Vånå kyrka, teckning
    Öfriga illustrationer

Magnus Enckell (1870–1925)

Emigranter, teckning
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Axel Gallén (1865–1931)

Vinjett till kap. I Landet
    Vignetterna

Wuokatti, berg i Sotkamo
    Datering: 1888
    F. Tilgmann kem.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Imatra, vinterbild
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Imatra, teckning
    Öfriga illustrationer

Vinjett till kap. I Landet
    Vignetterna

Ivalo, tecknad efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Vinjett till kap. II Folket
    F. Tilgmann
    Vignetterna

Tavastländsk interiör
    Datering: 1889
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Vallgosse från Paanajärvi, helbild i autotypi
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Stockflotta, teckning
    Öfriga illustrationer

Tjärbrännare, skizz
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Stakad isväg, teckning
    Öfriga illustrationer

Tjärbåt, teckning
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Båtstakning uppför fors, tecknad efter fotografi
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Väfverska, teckning
    Öfriga illustrationer

Badstuga
    F. Tilgmann kem.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Vinjett till kap. II Folket [osäkert om det är Galléns]
    Vignetterna

Albert Gebhard (1869–1937)

Gudstjenst vid Ivalo guldvaskeri, tecknad efter fotografi
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Österbottniskt brudpar, tecknadt efter fotografi
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Pekka Halonen (1865–1933)

Från Helsingfors skärgård, skizz
    Öfriga illustrationer

Nokia fors, tecknad efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Ruskeala marmorbrott, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Kangasala (Satakunta), tecknadt efter fotograf
    Öfriga illustrationeri

Werner Holmberg (1830–1860)

Furudunge
    F. Tilgmann, Hfors
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Toriseva
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Het sommardag, helbild i heliogravyr
    Heliog. Dujardin, Paris
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Eero Järnefelt (1863–1917)

Vy från Impilaks skärgård, tecknad efter fotografi
    F. Tilgmann, Hfors
    Öfriga illustrationer

Vinterlandskap, skizz, helbild i autotypi
    F. Tilgmann kem. Helsinki
    Öfriga illustrationer

Pujo berg, skizz
    Öfriga illustrationer

Mustasaari kyrka, f. d. Wasa hofrättshus, skizz
    Öfriga illustrationer

Wasa hamn, skizz
    Öfriga illustrationer

Bonde från norra Savolaks, teckning, helbild i fototypi
    Öfriga illustrationer

Svedjefolk i arbete, helbild i träsnitt
    O. Andersen X.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Åkdon på Fredrikshamns torg, teckning
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Åbo-kärra, teckning
    Öfriga illustrationer

Österbottnisk bondgård, skizz
    Öfriga illustrationer

Tavastländsk bondgård
    F. Tilgmann kem.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Interiör af en österbottnisk stuga, skizz
    Öfriga illustrationer

Slädar, teckning
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Maksmo kyrka, skizz
    Öfriga illustrationer

Arvid Liljelund (1844–1899)

Klockbyte
    F. Tilgmann
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Berndt Lindholm (1841–1914)

Barrskogsinteriör, helbild i heliogravyr
    Datering: 1882
    Heliog. Dujardin, Paris
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Daniel Nyblin (1856–1923)

Helsingfors, sedt öfver södra hamnen, helbild i heliogravyr
    Datering: 1892.
    Heliog. Dujardin, Paris

Venny Soldan-Brofeldt (1863–1945)

Middagsmål i stuga (Savolaks)
    F. Tilgmann kem., Hfors
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Louis Sparre (1863–1964)

Hangö badhus, teckning
    Datering: 1892
    F. Tilgmann, Hfors
    Öfriga illustrationer

Karlberg vid Tavastehus, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Porrassalmi, tecknadt efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Ämmä fors, tecknad efter fotografi
    Datering: 1892
    Öfriga illustrationer

Skördeåker, tecknad efter fotografi
    Datering: 1893
    Öfriga illustrationer

Björnjagt, teckning
    Öfriga illustrationer

Nyländsk bondgård, tecknad efter fotografi
    Datering: 1893
    Öfriga illustrationer

Woldemar Toppelius (1858–1933)

Hafvet i storm, skizz
    Datering: 92
    Öfriga illustrationer

Barösund, skizz
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Thorsten Waenerberg (1846–1917)

Hogland
    F. Tilgmann, Hfors
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Torsten Wasastjerna (1863–1924)

Lappskt landskap
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Victor Westerholm (1860–1919)

Eckerö postbrygga, helbild i autotypi
    F. Tilgmann kem.
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Önninge by (Åland), teckning
    Datering: –91
    Öfriga illustrationer

Ferdinand von Wright (1822–1906)

Berguf med hare
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Järpar
    F. Tilgmann
    Efterbildningar af konstverk (taflor)

Efter fotografier, icke namngivna konstnärer

Enontekis fjäll, träsnitt efter fotografi
    O. Andersen X. A.
    Öfriga illustrationer

Vy af Åbo med domkyrkan i fonden, efter fotografi
    F. Tilgmann kem., Hfors
    Öfriga illustrationer

Åbo, sedt från domkyrkans torn, helbild i heliogravyr
    Heliog. Dujardin, Paris
    Öfriga illustrationer

Kuustö slottsruin, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Nådendal, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Nikolaikyrkan i Helsingfors, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Norra Esplanadgatan i Helsingfors, efter fotografi
    F. Tilgmann, Hfors
    Öfriga illustrationer

Kotka hamn, efter fotografi
    F. Tilgmann
    Öfriga illustrationer

Tavastehus, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Jyväskylä (Tavastland.), efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Björneborg, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Tammerfors vid strömmen, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Wiborg, efter fotografi
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Kuopio, efter fotografi
    F. Tilgmann Kem.
    Öfriga illustrationer

Nyslott, efter fotografi
    F. Tilgmann kem.
    Öfriga illustrationer

Wasa, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Leppävirta kyrka, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Nyländska jaktklubbens paviljong, efter fotografi
    Öfriga illustrationer

Förteckning över medverkande konstnärer i hela verket

Konstnär: | Levnadsår: | Antal motiv: | Ingår i kapitel:
Fredrik Ahlstedt | (1839–1901) | 1 | kap. II
Hugo Backmansson | (1860–1953) | 1 | kap. III
Adolf von Becker | (1831–1909) | 3 | kap. II, X
Gunnar Berndtson | (1854–1895) | 70 | kap. I, II, III, IV, V, VI, VII, VIII, IX, X
Väinö Blomstedt | (1871–1947) | 15 | kap. II, III, IV
Elin Danielson | (1861–1919) | 4 | kap. I
Albert Edelfelt | (1854–1905) | 37 | kap. I, II, IV, VI, VII, VIII, X
Robert Wilhelm Ekman | (1808–1873) | 4 | kap. III, VIII
Magnus Enckell | (1870–1925) | 1 | kap. II
Axel Gallén | (1865–1931) | 22 | kap. I, II, VIII, X
Albert Gebhard | (1869–1937) | 5 | kap. II, III, IV, VIII
Sigrid Granfelt | (1868–1942) | 3 | kap. IV
Pekka Halonen | (1865–1933) | 5 | kap. I, IV
Werner Holmberg | (1830–1860) | 4 | kap. I, II, X
K. E. Jansson | (1846–1874) | 1 | kap. X
Eero Järnefelt | (1863–1917) | 21 | kap. I, II, IV, V, VII, X
S. A. Keinänen | (1841–1914) | 1 | kap. VII
Alexander Lauréus | (1783–1823) | 1 | kap. X
Arvid Liljelund | (1844–1899) | 1 | kap. II
Berndt Lindholm | (1841–1914) | 2 | kap. I, X
Erik Löfgren | (1825–1884) | 1 | kap. X
Hjalmar Munsterhjelm | (1840–1905) | 1 | kap. X
Harald Neovius | (1863–1930) | 1 | kap. V
Daniel Nyblin | (1856–1923) | 1 | kap. I
Walter Runeberg | (1838–1920) | 6 | kap. III, V, VI, VIII, X
Helene Schjerfbeck | (1862–1946) | 1 | kap. X
C. E. Sjöstrand | (1828–1906) | 2 | kap. VII, VIII
Venny Soldan-Brofeldt | (1863–1945) | 2 | kap. II, V
Louis Sparre | (1863–1964) | 19 | kap. I, II, IV, V, VI, VIII, IX, X
Robert Stigell | (1852–1907) | 4 | kap. VII, X
Johannes Takanen | (1849–1885) | 3 | kap. IX, X
Woldemar Toppelius | (1858–1933) | 2 | kap. I
Thorsten Waenerberg | (1846–1917) | 1 | kap. I
Ville Wallgren | (1855–1940) | 4 | kap. VII, X
Torsten Wasastjerna | (1863–1924) | 1 | kap. I
Victor Westerholm | (1860–1919) | 3 | kap. I, II, X
Maria Wiik | (1853–1928) | 1 | kap. X
Emil Wikström | (1864–1942) | 3 | kap. III, X
Ferdinand von Wright | (1822–1906) | 3 | kap. I, X

(Förteckningen upptar enbart de namngivna konstnärerna, i verket ingår ytterligare 24 porträtt och 68 andra illustrationer eller fotografier utan namngiven målare, illustratör eller fotograf.)

Förteckning över hela verkets innehåll och författare

Förord, s. 3.

Zacharias Topelius

Kap. I. Landet, s. 5.

Zacharias Topelius

Namn, geografiskt läge, politisk gräns, areal, konfiguration 5. Landhöjning 8. Bergen 9. Vattnen 11. Mineralogi 15. Klimat 16. Växtlif 19. Djurlif 21. – De historiska landskapen och deras vapen 23. Egentliga Finland 24. Nyland 26. Tavastland 32. Satakunta 34. Karelen 37. Savolaks 41. Österbotten 44. Indelningen i län 48.

Kap. II. Folket, s. 49.

Zacharias Topelius

Stamfolk 49. Det finska folket 52. Folknäringar 58. Samfärdsel 64. Hemlif 67. Kyrka, skola, vidskepelse 72. Sport och folknöjen 78.

Kap. III. Politisk öfversigt, s. 82.

Leo Mechelin

Finlands förening med Ryssland 82. Statsförfattningen 87. Regeringsperioderna efter 1809 s. 89. (Alexander I:s regeringstid 89, Nikolai I:s 94, Alexander II:s 97, Alexander III:s 105). Stat och kyrka 112. Lagstiftning, lagskipning, förvaltning 116. Militären 123. Finanserna 127. Folkmängden. Sociala förhållanden 129.

Kap. IV. Nationalhushållningen, s. 131.

Emil Schybergson

A. Mynt-, Bank- och Försäkringsväsendet, s. 131.

Myntväsendet 131. Bankväsendet 135. Försäkringsväsendet 137.

Leo Mechelin

B. Landtbruk, Industri och Handel, s. 138.

Landtbruket: Finska Hushållningssällskapet 138. Mustiala landtbruksinstitut, jordbruksskolor 139. Landtbrukssällskap 140. Mejeriväsendet 141. Nyare framsteg 142. Forstinstitutet, Finska forstföreningen 144. Trädgårdskulturen 144. Industrin: Hemslöjd, skråväsende 144. Järnindustrin 145. Träförädling 147. Pappersbruk och öfriga industrier 148. Polytekniska institutet och öfriga tekniska läroanstalter 151. Föreningen för Konstfliten 151. Tekniska föreningen 152. Arbetarnes ställning 152. Handeln: Historik 153. Handelsskolor 155. Navigationsskolor, handelssjöfarten 155. Finlands Exportförening 156.

Felix Heikel

C. Kommunikationerna, s. 157.

Äldre samfärdselmedel 157. Ångbåtar 158. Kanaler 159. Järnvägsanläggningar 160. Post, telegraf, telefon 162. Vintersjöfart 163.

Kap. V. Det allmänna undervisningsväsendet, s. 165.

Thiodolf Rein

A. Universitetet, s. 165.

August Ramsay

B. Elementarläroverken, s. 174.

De tidigare utvecklingsskedena 174. Senaste reformer 178. Pedagogiska föreningen 181.

Gustaf Lönnbeck

C. Folkskoleväsendet. Sällskap för folkbildning, s. 181.

Äldre förhållanden 181. Reformens förberedelser 182. Nuvarande organisation 184. Abnormskolor 186. Folkhögskolor 187. Folkbibliotek 187. Folkupplysningssällskapet, Svenska folkskolans vänner, Finska folkskolans vänner 188.

Kap. VI. Vetenskapliga och Litterära Samfund, s. 189.

Lorenz Lindelöf

A. Finska Vetenskaps-Societeten, s. 189.

Fredrik Elfving

B. Societas pro Fauna et Flora fennica, s. 194.

E. G. Palmén

C. Finska Litteratursällskapet, s. 196.

Axel Lille

D. Svenska Litteratursällskapet i Finland, s. 201.

E. N. Setälä

E. Finsk- Ugriska sällskapet, s. 202.

Johan Richard Danielson

F. Finska Historiska samfundet och Finska Fornminnesföreningen, s. 204.

Historiska samfundet 204. Åbo stads historiska museum 205. Fornminnesföreningen 206. Arkeologiska kommissionen 207.

Ragnar Hult

G. Sällskapet för Finlands Geografi och Geografiska föreningen, s. 208.

Johan Wilhelm Runeberg

H. Finska Läkaresällskapet, s. 209.

Läkaresällskapet 209. Föreningen Duodecim 211.

Robert Montgomery

I. Juridiska Föreningen, s. 212.

Juridiska föreningen 212. Fängelseföreningen 213.

Kap. VII. Den Vetenskapliga Litteraturen, s. 214.

M. G. Schybergson

A. Historien, s. 214.

Wilhelm Chydenius

B. Rättsvetenskap, Nationalekonomi och Statistik, s. 220.

Herman Råbergh

C. Teologin, s. 225.

Th. Rein

D. Filosofin, s. 228.

E. Filologin.

E. N. Setälä

A. Den finska filologin, s. 231.

I. A. Heikel

B. Den svenska filologin, s. 239.

C. Klassisk, orientalisk och modern filologi, s. 240.

F. Matematik och Naturvetenskaper.

Selim Lemström

I. Matematik, astronomi, fysik, kemi, geologi, mineralogi, s. 244.

Fredrik Elfving

II. Den naturalhistoriska forskningen, s. 249.

Max af Schultén

G. De Medicinska Vetenskaperna, s. 253.

Kap. VIII. Den Sköna Litteraturen, s. 260.

C. G. Estlander

A. Finlands Svenska Litteratur, s. 260.

Åbotiden till 1827 s. 260. Runeberg och Lördagsqvällarna. Lars Stenbäck. Tiden till 1840 s. 264. Runeberg. Cygnaeus. Topelius. Tiden till 1863 s. 274. Tiden efter 1863 s. 291.

Eliel Aspelin

B. Finlands Finska Litteratur, s. 297.

Michael Agricola. Begynnelser. Samlandet af folkpoesins skatter. Elias Lönnrot 297. Kalevala 299. Folkskalder 307. Litteraturens utveckling från 1860-talet. A. Oksanen. Julius Krohn A. Kivi 308. Den senaste tiden 312.

Kap. IX. Den Periodiska Litteraturen, s. 319.

Valfrid Vasenius

Kap. X. Konsten, s. 327.

J. J. Tikkanen

A. De bildande konsterna, s. 327.

R. F. von Willebrand

B. Musiken, s. 348.

Werner Söderhjelm

C. Den sceniska konsten, s. 356.

Textkritisk redogörelse

Grundtexten

Lästexten består av de avsnitt som Topelius skrev för Finland i 19de seklet: förordet, och de två kapitlen »Landet» och »Folket». De övriga åtta kapitlen av andra författare finns att läsa i faksimil. Texten har etablerats efter ett exemplar av första upplagan i Svenska litteratursällskapets bibliotek, Finland i 19de seklet. Framställdt i ord och bild af finska skriftställare och konstnärer (signum M5038), utgiven av förläggaren G. W. Edlund i Helsingfors.

Grundtexten har kollationerats okulärt mot två exemplar. Första kollationeringen utfördes mot ett exemplar som tillhör Svenska litteratursällskapet (V71640), utgivet på G. W. Edlunds förlag i Helsingfors. Den andra kollationeringen utfördes mot ett exemplar i Nationalbiblioteket (Reenpää Matkakirjat, kpl 1), utgivet på Hugo Gebers förlag i Stockholm. Exemplaret har varit ämnat som ett presentationsexemplar, och är tryckt på finare s.k. planschpapper. Ingen tryckvarians påträffades. Samtliga exemplar är inbundna i klotpärmar med smärre skillnader i färg och utförande.

Beskrivning av originalupplagan

Bokens ark är vikta i kvartoformat, så att ett ark bildar fyra blad. De innehåller textsidor och kombinerade text- och bildsidor. Utöver de vanliga arken finns bildark, markerade i kollationeringsformeln med χ, vilka är enskilda lösa ark som infogats i textarken och tryckta på tjockare papper, nästan kartongliknande. Bildarken är tryckta på rectosidan, versosidan är blank. Dujardins heliogravyrer är tryckta på ett något tjockare papper än det planschpapper som användes för Tilgmanns autoypier och fototypier.

Volymen kollationerar 4:o: π2(π1+χ1) 12(11+χ2) 24(22+χ1)(24+χ1) 34(32+χ1)(34+χ1) 44(41+χ1) 5–64 74(74+χ2) 84(81+χ1)(84+χ1) 94 104(101+χ1) 114(112+χ1)(114+χ1) 124 134(132+χ1) 144(141+χ1) 154(151+χ1) 16–174 184 19–204 214(212+χ1) 224(222+χ2) 234 244(242+χ1) 25–284 294(292+χ1) 30–334 344(343+χ1) 354(353+χ1) 36–374 384(382+χ1) 39–414 424(424+χ1) 434(431+χ1)(432+χ1)(433+χ3)(434+χ1) 444(441+χ1) 454(454+χ1) 462 χ1 π4.

Sju bildplanscher saknas från grundtextexemplaret. De är Axel Galléns »Vallgosse», Albert Edelfelts »På hafvet», Eero Järnefelts »Kor i torfrök», Galléns »Sampo», Ferdinand von Wrights »Stridande tjädertuppar», Hjalmar Munsterhjelms »Skogstjern» och Berndt Lindholms »Skogstjern». De saknade bildarken finns i det första kollationeringsexemplaret; inbundet i ark 7 (två bildark), 18 (ett), 38 (ett), 42 (två) och 43 (ett). För faksimilet har dessa bildark undantagsvis skannats från kollationeringsexemplaret. Inte heller det kollationeringsexemplaret hade en fullständig uppsättning planscher. Några av bildplanscherna samt listan med rättelser är inbundna på olika ställen i olika exemplar, i det första kollationeringsexemplaret saknas också listan med rättelser.

Textetablering

Den etablerade texten återger grundtexten. Inga sättnings- eller tryckfel, utöver de rättelser som förtecknades i originalupplagan, har upptäckts.

Ändringar i utgåvan enligt originalupplagans förteckning över rättelser

Sida 5 rad 7 uppifrån | står: SO. och SV. läs: SV. och V
Sida 18 rad 2 uppifrån | står: 2° läs: -2°
Sida 22 rad 15 uppifrån | står: Päjänes läs: Päijännes
Sida 31 rad 16 uppifrån | står: 1790 och 1791 läs: 1789 och 1790
Sida 35 rad 2 uppifrån | står: Murola läs: Murole
Sida 38 rad 9 ff uppifrån bör meningen lyda: | Här vistades en tid Karl Knutsson, innan han 1448 afseglade till Stockholm för att mottaga Sveriges krona.
| (står: Här höll en afsatt konung, Karl VIII Knutson, sitt hof, intill dess att han 1448 afseglade till Stockholm, för att återtaga sin krona.)
Sida 50 rad 13 nedifrån | står: 52 läs: 50

Rättelserna visas i lästexten mot grå bakgrund när visningsalternativet Utgivarändringar är aktiverat.

Utgivarens ändringar gentemot grundtexten

[position i utgåvan] | [text i ZTS | | ← | | text i grundtexten]
s. 5, rad 9 | kvadratmil | ← | □ mil
s. 5, rad 10 | kvadratkilometer | ← | □ kilometer
s. 22, rad 12, 13, 17 | kilogram | ← | kgr.
s. 79, rad 22 | kilometer | ← | kilom.

Typografisk normalisering

Kolon i tidsuttryck som 150:åriga och 1300:talet har ersatts med bindestreck (150-åriga och 1300-talet). Styckeindrag efter rubrik eller vid nytt avsnitt återges inte. Tusental har normaliserats, 1 000 i stället för 1000 eller 1,000.

Normaliseringar visas i lästexten mot ljusgrå bakgrund när visningsalternativet Konsekvensändringar/Normaliseringar är aktiverat.

Illustrationernas placering och bildtexterna

Illustrationerna är inte alltid placerade på samma ställe som i originalupplagan. Eftersom den elektroniska utgåvan inte efterliknar originalupplagans grafiska utformning, är det motiverat att i stället presentera bilderna i anslutning till det relevanta textstället. Placeringen är därför en annan i de fall originalupplagan av layoutmässiga skäl placerat bilden vid ett annat ställe än textstället där motivet beskrivs. Helsidesbilder är alltid placerade på samma ställe (sidbrytning) som originalupplagan, vilket i vissa fall kan vara mitt i en mening eller ett stycke.

Titlarna på konstverken har ett varierande typsnitt i originalupplagans bildtexter. På helsidesbilderna är titlarna tryckta med kapitäler och vid de mindre illustrationerna med spärrad stil. Titlarna visas här i kursiv. Konstnärernas namn är oftast tryckt med kapitäler, här visas de med normal stil. Ifall titel eller konstnär saknas i originalupplagans bildtext har de lagts till inom klamrar.

Andra upplagan

Finland i 19de seklet utkom häftesvis i en andra upplaga från maj till december 1898. Topelius avled i mars samma år. Inför den nya upplagan bad Mechelin författarna att göra sådana ändringar och tillägg »som påkallas af nya fakta och företeelser under tiden efter 1892.»1 Topelius svarar:

Jag har ej velat belasta dig med att, midt i så mycket annat, öda tid på att genomgå Land och Folk. Efter en noggrann genomläsning har jag väl funnit ojemnheter, men intet annat af vigt att ändra, än möjligen ziffror, – folkmängdens tillväxt etc. – i mina två kapitel. Beror på, om 4 år böra tilläggas. Är det något, som du vill se snöradt, så har du på förhand mitt samtycke. Några tryckfel bifogas för rättelse.2

Topelius önskade införa följande rättelser:

sid. 20, rad 16 och 18 uppifr. | står hon; läs han
sid. 39, rad 10, 11 och 12 uppifr. | står hon, läs han
| står Hennes, läs Hans
Sid. 66 uppgifves finnarne i Amerika till 80,000. | Enligt nyaste beräkning närma de sig nu 150,000.

Av ändringsförslagen infördes endast det sistnämnda i den andra upplagan. Dessa textställen är kontrollerade mot ett exemplar av andra upplagan i Svenska litteratursällskapets bibliotek (dubblettexemplar, signum saknas).

Fotnoter till detta avsnitt

1Mechelin–Topelius 27/1 1898.

2Topelius–Mechelin 1/2 1898.

Källor och litteratur

Källor

Helsingfors

Nationalbiblioteket (NB)

Topeliussamlingen, NB Coll. 244

Coll. 244.29: Brev Eero Järnefelt–Topelius 1891

Coll. 244.38: Brev Leo Mechelin–Topelius 1891-1893, 1898

Coll. 244.96: Brev Topelius–Gustaf Retzius 1884 (avskrift från Kungliga Svenska Vetenskapsakademiens bibliotek)

Coll. 244.96: Brev Topelius–Carl Snoilsky 1892 (avskrift)

Coll. 244.130: Föreläsningar Höst-termin 1871; Wårtermin 1872

Riksarkivet (RA)

Leo Mechelins arkiv

Kapsel 2: Brev Gunnar Berndtson–Mechelin 1891

Kapsel 5: Brev Gabriel Hanotaux– de Giers 1895

Kapsel 8: Brev Albert Edelfelt–Mechelin 1895

Kapsel 34: Brev Topelius–Mechelin 1886, 1891-1893, 1898

Kapsel 34: Brev Eva Topelius-Acke–Mechelin 1892

Kapsel 54: Brev Mechelin–Gabriel Hanotaux 1895 (brevkoncept)

Kapsel 54: Brev Mechelin–Torsten Costiander 1895

Kapsel 103: Finland i 19de seklet:

  5 a) Bestyrelsens protokoll

  5 b) Planer, utkast, m.m.

  5 b) Planer, utkast, m.m. I

  5 b) Planer, utkast, m.m. III

  5 b) Planer, utkast, m.m. V

  5 c) Brevväxling

  Konvolut III, med på detta möte behandlade bildlistor

  Möteshandlingar betr. Finland i 19de seklet

  Möteshandlingar och utkast rörande Finland i 19:de seklet

Handlingar tillkomna vid lantdagen i Helsingfors I–V, 1892

Protokoll förda hos Finlands Ridderskap och Adel vid lantdagen 1891 I–III, 1891

Borgareståndets protokoll vid lantdagen i Helsingfors 1891 I–II, 1891

Svenska litteratursällskapets arkiv

SLSA 367: Brev Albert Edelfelt–Alexandra Edelfelt 1895

Elektroniska resurser

Albert Edelfelts brev, http://edelfelt.sls.fi/

Ateneum, Samlingsverk på webben https://ateneum.fi/samlingsverk-pa-webben/?lang=sv

Biografiskt lexikon för Finland, SLS 2014, http://www.blf.fi

The British Newspaper Archive, https://www.britishnewspaperarchive.co.uk/

Fennica – Finlands nationalbibliografi, https://fennica.linneanet.fi

Finlandssvenska bebyggelsenamn, SLS 2014, http://bebyggelsenamn.sls.fi

Finna, https://finna.fi

Förvaltningshistorisk ordbok, SLS 2016, http://fho.sls.fi

Helsingfors universitets studentmatrikel 1640–1852, https://ylioppilasmatrikkeli.helsinki.fi/svenska/

Helsingfors universitets studentmatrikel 1853–1899, https://ylioppilasmatrikkeli.helsinki.fi/1853-1899/

Institutet för de inhemska språken, http://www.kielitoimistonohjepankki.fi/

Kansallisbiografia-verkkojulkaisu, https://www.kansallisbiografia.fi

Nasjonalbiblioteket, https://www.nb.no/search?mediatype=aviser

Nationalbibliotekets digitala samlingar, https://digi.kansalliskirjasto.fi

Nationalencyklopedin, https://www.ne.se

Nordisk familjebok, första utgåvan och Uggleupplagan, http://runeberg.org/nf/

Project Runeberg, http://runeberg.org

Runivers Elektronnaja entsiklopedija, https://www.runivers.ru

Russkij bibliofil, https://www.rusbibliophile.ru

Svenska Akademiens ordböcker, https://svenska.se

Svenska Dagstidningar, http://tidningar.kb.se/

Svenskt biografiskt lexikon, https://sok.riksarkivet.se/sbl/

Uppslagsverket Finland, http://www.uppslagsverket.fi

Zacharias Topelius Skrifter, http://topelius.sls.fi

Litteratur

Aamulehti, »Uutisia muualta Suomesta» 17/11 1894

Aamulehti, »Uutisia muualta Suomesta. Suomi 19:llä wuosisadalla» 24/12 1894

Aftonbladet, »Konst och literatur» 22/12 1893

Aftonposten, »Finland i franska blad» 26/9 1895

Aftonposten, »Literatur» 17/5 1898

Aftonposten, »Ny inhemsk literatur» 10/12 1898

Ahrenberg J. & F. Gustafsson, »Finland i 19de seklet», Finsk Tidskrift 1894:I, s. 221–229

Akseli Gallen-Kallela, utställningskatalog, Konstmuseet i Ateneum 16.2.1996–26.5.1996

Aleksejeva, Irina, Keisarillisia lahjoja Pavlovskin palatsista. Kejserliga gåvor från Pavlovskpalatset, utställningskatalog, Suvi Virtanen (övers.), Päivi Lönnberg & Satu Ståhlberg (red.), Turun museokeskus, Lappeenrannan museot, Turku 2015

Arell, Berndt, »Gunnar Berndtson – Salongsmålaren», Gunnar Berndtson. Salonkimaalari. Salongsmålare. Peintre de salon 1854–1895, utställningskatalog, Uleåborg: Kustannus Pohjoinen och Åbo: Åbo konstmuseum 1998

Aura, »Z. Topelius. Suomen kansan waltiollisesta uskollisuudesta ja kansallisesta tulewaisuuden toiwosta» 7/5 1893

Aura, »Kirjallisuutta ja taidetta» 18/10 1894 no 241

[Berger, J.], Boktryckare och subskribent, »Meddelanden från allmänheten. Finland i nittonde seklet», Nya Pressen 23/2 1893

[Bjørnson, Bjørnstjerne] B., »Finland i 19de Seklet», Dagbladet 5/3 1893

Borodkin, M., Finljandija v russkoj petjati. Materialy dlja bibliografii, S.-Peterburg 1902

Borgåbladet, »Hufwudstadsbref. IV» 25/1 1893

Borgå Nya Tidning, »Finland i 19de seklet» 19/12 1894

Castrén, M. A., »Anteckningar om Sawolotschesskaja Tschud», Suomi. Tidskrift i fosterländska ämnen 1844

Dagens Nyheter, »Finland i 19:e seklet» 20/2 1893

Dagens Nyheter, »Finland i 19de seklet» 8/12 1893

The Daily News, »Finland in the Nineteenth Century» 17/1 1895

The Daily News, [orubricerad notis] 23/1 1895

Dresdner Journal, »Litteratur. Finnland im 19. Jahrhundert» 17/12 1894

E., »Bref från Kotka», Land och Stad. Illustrerad veckotidning för menige man 7/5 1890

Engman, Max, Språkfrågan. Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922, Finlands svenska historia 3, SSLS 702:3, Helsingfors och Stockholm 2016

Fewster, Derek, Visions of Past Glory. Nationalism and the Construction of Early Finnish History, diss., Studia Fennica Historica 11, Helsinki 2006

Forsgård, Nils Erik, I det femte inseglets tecken. En studie i den åldrande Zacharias Topelius livs- och historiefilosofi, diss., SSLS 616, Helsingfors 1998

Forssell, Pia & Carola Herberts (utg.), Författaren Topelius – Med historien mot strömmen, under utgvning på SLS, Helsingfors 2019

v. Frenckell, W., »30,000 Rmk [...]», Hufvudstadsbladet 22/3 1893

v. Frenckell, W., »Till herr L. Mechelin i pappersfrågan», Hufvudstadsbladet 25/3 1893

v. Frenckell, W., »Till herr F. Tilgmanns bok- & stentryckeri», Hufvudstadsbladet 29/3 1893

G., »Ryska Novosti om Finland i XIX:de seklet», Hufvudstadsbladet 7/12 1894

Gardberg, Carl Rudolf, Boktrycket i Finland. Från Åbo brand till år 1918, Tredje delen, Helsingfors grafiska klubb 1973

Glasgow Herald, »Literature. Travel, Adventure, and Geography» 24/1 1895

Grotenfelt, K., »Kotimaan kirjallisuutta», Valvoja 13, 1893:10, s. 487–489

Havu, Ilmari, Snellmaniana, Otava: Helsinki 1970

Helsingborgs Dagblad, »Ett nationalverk» 17/12 1893

Helsingfors Aftonblad, »Literatur» 27/10 1893

Helsingfors Aftonblad, »Literatur» 21/12 1893

Helsingfors Aftonblad, »Finland i 19:de seklet» 5/1 1894

Helsingfors Aftonblad, »Finland i 19de seklet, öfversatt till ryskan [...]» 21/9 1894

Hintze, Bertel, Albert Edelfelt. Del III, Helsingfors: Söderströms & Co. Förlagsaktiebolag 1942

Hintze, Bertel, Albert Edelfelt. Del II. 1888–1905, Helsingfors: Söderströms & Co. Förlagsaktiebolag 1944

Hufvudstadsbladet, »Finland i ord och bild» 19/2 1893

Hufvudstadsbladet, [G. W. Edlunds Förlagsaktiebolag, annons] 28/4 1893

Hufvudstadsbladet, »Litteratur och konst. Af Finland i 19de seklet» 21/12 1893

Hufvudstadsbladet, »Mosk. Vädomosti recenserar Finland i XIX:de seklet» 24/1 1894

Hufvudstadsbladet, »Finland i XIX seklet» 4/11 1894

Hyltén-Cavallius, Gunnar Olof, Wärend och wirdarne. Ett försök i svensk ethnologi Andra delen, Stockholm: P. A. Nordstedt & Söner 1868

Häyrynen, Maunu, Kuvitettu maa. Suomen kansallisten maisemakuvastojen rakentuminen, SKST 834, Helsinki 2005

Häyrynen, Maunu, »Topeliaaninen maisemakuvasto ja sen muutos», Topelius elää – Topelius lever, Satu Apo & Märtha Norrback (red.), Jyväskylä: Atena Kustannus Oy 2005

Ilvas, Juha, Bilder från Finland – land och folk, Marjut Markkanen (övers.), SKST 1217, Helsingfors 2009

J. R., »Literatur», Aftenposten 6/6 1893

Juhlin-Dannfelt, Herman, Lantbrukets historia. Världshistorisk översikt av lantbruket och lantmannalivets utveckling, Stockholm: J. Beckmans bokförlag 1925

Jussila, Osmo, Suomen suuriruhtinaskunta 1809–1917, Helsinki: WSOY 2004

J. V. W., »Feuilleton. Finnland im 19. Jahrhundert», Der Bund 16/11 1894

Jämtlandsposten, »Finland i 19de seklet» 25/10 1893

Klinge, Matti, Finlands historia 3. Kejsartiden, Helsingfors: Schildts 1996

Klinge, Matti, Krig, kvinnor, konst, Helsingfors: Schildts 1997

Knapas, Rainer & Maria Vainio (utg.), Albert Edelfelt och Ryssland. Brev från åren 1875–1905, SSLS 668, Helsingfors 2004

Kotkan Sanomat, »Wenäjänkielinen loistokappale teoksesta Suomi XIX wuosisadalla» 9/10 1894

Laatokka, »Niitä näitä» 18/11 1893

Leino-Kaukiainen, Pirkko (red.), Leo Mechelin 1839–1914. Helsingin herra, valtiomies ja Suomi-kuvan luoja. Leo Mechelin 1839–1914. Herre i Helsingfors, statsmannen och mannen bakom Finlandsbilden, Memoria 4, Helsingfors: Helsingfors stadsmuseum 1989

Lindqvist, Leena, »Taiteilijan tiellä», Taiteilijan tiellä. Eero Järnefelt, Leena Lindqvist (toim.), Helsinki: Otava 2002

Lintonen, Kati, Valokuvallistettu luonto. I. K. Inhan tuotanto luonnon merkityksellistäjänä, diss., Helsinki: Helsingin yliopisto 2011

M. D., »Variétés. La Finlande at XIXme siècle», Journal de Geneve 23/3 1895

[Mechelin, Leo], »Italiens administrativa organisation», Barometern 1861:12–13

Mechelin, Leo, Précis du droit public du Grand-Duché de Finlande, Helsingfors 1886

Mechelin, L., »Literatur. Finland i nittonde seklet», Aftonbladet 24/2 1893

Mechelin, L., »En pappersfråga», Hufvudstadsbladet 23/3 1893

Mechelin, Leo, »Den allmänna opinionen», Holmia. Illustrerad skrift utgifven af Stockholms nation till förmån för dess byggnadsfond, Stockholm: Gernandt 1898

Meinander, Henrik, »Kalejdoskopet August Schauman», Svärdet, ordet & pennan. Kring människa makt och rum i nordisk historia, Christer Kuvaja & Ann-Catrin Östman (red.), Skrifter utgivna av Historiska samfundet i Åbo, Åbo 2012

Niva, »Bibliografija. Finljandija v XIX stoletin» 1894:51

Nordenstreng, S., L. Mechelin. Hans statsmannagärning och politiska personlighet I, SSLS 252, Helsingfors 1936

Noro, Mauri, Kaitselmusaate Topeliuksen historianfilosofiassa, Porvoo/Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö 1968

Norrlandsposten, »Finland» 21/4 1893

Nya Dagligt Allehanda, »Litteratur. Tre praktverk» 19/12 1893

Nya Pressen, »Finland i 19:de seklet» 19/2 1893

Nya Pressen, [Finland i 19:de seklet, annons] 22/2 1893

Nya Pressen, »Finland i 19de seklet. Första häftet» 11/4 1893

Nya Pressen, [orubricerad notis] 9/7 1893

Nya Pressen, »Literatur o. konst» 31/3 1898

Nyberg, Paul, Zachris Topelius. En biografisk skildring, Helsingfors: Söderströms & C:o förlagsaktiebolag 1949

Nyström, Lars, Nationalskulptören Walter Runeberg, Borgå: Opus Liberum 2008

Oulun ilmoituslehti, »Suomi 19 wuosisadalla» 22/2 1895

Paikkala, Sirkka, »Sukunimet sukututkimuksessa», Sukutieto. Sukutietotekniikka ry:n jäsenlehti 1997:4, s. 4–10

Palmén, E. G., »Z. Topelius historioitsijana», Valvoja 18, 1898:1, s. 15–23

Paris, Gaston, »La Finlande», Revue de Paris 15/9 1895

Päivälehti, »Kirje Helsingistä» 16/4 1893

R., »Från allmänheten. Finland i nittonde seklet», Hufvudstadsbladet 24/3 1893

Radloff, Fredric Wilhelm, Beskrifning öfver Åland, Åbo: J. C. Frenckell 1795

Rein, G., Suomi ja suomalaiset ulkomaan kirjallisuudessa 1500-luvulla ja 1600-luvun alkupuoliskolla, Bidrag till kännedom af Finlands natur och folk 68:2, Helsinki 1909

Rein, Th., Leo Mechelin, Stockholm: Albert Bonniers förlag 1915

Retzius, Gustaf, Finska kranier jämte några natur- och literatur-studier inom andra områden af Finsk Antropologi, Stockholm 1878

Sanomia Turusta, »Suomi 19:llä wuosisadalla» 19/1 1895

[Schauman, Berndt Otto] B. O. S., »Carl Magnus Creutz. En minnesruna», Nya Pressen 30/3 1893

[Schauman, Berndt Otto] B. O. S., »Meddelanden från allmänheten. Till herr Spectator», Nya Pressen 2/4 1893

[Schybergson, Emil] S, »Några reflexioner med anledning af publikationen ’Finland under 19:de seklet’», Hufvudstadsbladet, 23/3 1893

The Scotsman, »Books of the Week» 21/1 1895

Sementkovskij, R. I., »Kulturnyje uspechi Finljandii», Istoritjeskij Vestnik 1895:2, s. 518–536

[Setälä, E. N.] Spectator, »Meddelanden från allmänheten. Luftslott eller ruin!», Nya Pressen 31/3 1893

Sihvo, Hannes, Karjalan kuva. Karelianismin taustaa ja vaiheita autonomian aikana, 3.p., SKST 940, Helsinki 2017

Spronck, Maurice, »La Finlande au XIXe Siècle (d’après un livre nouveau)», Journal des Débats 20/9 1895

The Standard, »Finland in the Nineteenth Century» 11/2 1895

Stubb, Elisabeth, »Finland i 19de seklet. Etablering av en nationsbild», Historisk Tidskrift för Finland 2007:3, s. 376–381

Stubb, Elisabeth, Rätt som argument. Leo Mechelin och finska frågan 1886–1912, diss., Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk 189, Helsingfors 2012

Stubb, Elisabeth, Leo Mechelin. Senaattorin elämäntarina Nokian perustamisesta sortovuosiin ja naisten äänioikeuteen, Helsinki: Into Kustannus 2018

[Ståhlberg, Karl Emil] K. E. S., »Finland i 19de seklet», Cameran. Tidskrift för Fotografer och Amatörer 1893:1

Suomalainen, »Muualta Suomesta» 22/3 1893

Söderhjelm, W., »Suomi 19:llä wuosisadalla Ranskassa», Päivälehti 22/9 1895

Tarkiainen, Kari, Sveriges Österland. Från forntiden till Gustav Vasa, Finlands svenska historia 1, SSLS 702:1, Helsingfors och Stockholm 2008

Ticklén, Margit (red.), Bekanta dig med finnhästen, Forssas bokförlag 2006

Tilgmann, F., Bok- & Stentryckeri, »Svar till Herr W. v. Frenckell», Hufvudstadsbladet 25/3 1893

Tilgmann, F., »Till hr W. v. Frenckell», Hufvudstadsbladet 31/3 1893

Tiitta, Allan, Harmaakiven maa. Zacharias Topelius ja maantiede, diss., Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk 147, Helsinki 1994

Topelius, Zacharias, Nya blad. Sånger II, Helsingfors: G. W. Edlunds förlag 1870

Topelius, Zacharias, Vinterqvällar. Första Cykeln. Noveller, Helsingfors: G. W. Edlunds förlag 1880

Topelius, Zacharias, Ljung, Helsingfors: G. W. Edlund 1889

Topelius, Zacharias, Det providentiela i verldshistorien, FLS 1890

Topelius, Zacharias, Läsning för barn. Sjunde boken. Visor, sagor, lekar, Stockholm: Albert Bonniers förlag 1891

Topelius, Zacharias, Blad ur min tänkebok, Helsingfors: Söderströms 1898

Topelius, Zacharias, Sånger. Första bandet: 1833–1852, Samlade Skrifter I, Stockholm: Albert Bonniers förlag 1904

Topelius, Zacharias, Självbiografiska anteckningar, Helsingfors: Schildts och Stockholm: Bonniers 1922

Topelius, Zacharias, Ljungblommor, Carola Herberts (utg.), ZTS I, SSLS 742, Helsingfors 2010

Topelius, Zacharias, Finland framställdt i teckningar, Jens Grandell & Rainer Knapas (utg.), ZTS XII, SSLS 747, Helsingfors 2011

Topelius, Zacharias, En resa i Finland, Katarina Pihlflyckt (utg.), ZTS XIII, SSLS 775, Helsingfors 2013

Topelius, Zacharias, Föreläsningar i geografi och historia, Jens Grandell (utg.), ZTS XV, Helsingfors 2017

Topelius, Zacharias, Naturens Bok och Boken om Vårt Land, Magnus Nylund (utg.), ZTS XVII, SSLS 816, Helsingfors 2017

Topelius, Zacharias, Fältskärns berättelser, Sebastian Köhler & Anna Movall (utg.), ZTS VII, SSLS 826, Helsingfors 2018

Topelius, Zacharias, Korrespondens med föräldrarna, Eliel Kilpelä (utg.), ZTS XX:2, Helsingfors 2018

Topelius, Zacharias, Dagböcker, Pia Asp (utg.), ZTS XXI, SSLS 823, Helsingfors 2018

Trondhjems Adresseavis, »Brev fra Stockholm» 28/2 1893

Turistföreningens i Finland årsbok, »Årsberättelse», Helsingfors 1895

Turistföreningens i Finland årsbok, »Protokoll, fördt vid Turistföreningens i Finland årsmöte den 3 mars 1896», Helsingfors 1896

Typografbladet, »Emot sättarearbetet [...]» 15/3 1893

Typografbladet, »30,000 Rmk [...]» 15/3 1893

Törngren, Adolf, På utländsk botten. Från Finlands författningskamp åren 1899–1914, Helsingfors 1930

Uudenkaupungin Sanomat, »Kirjallisuutta» 3/3 1893

Uusi Suometar, »Kirjallisuutta ja Taidetta» 8/9 1894

Vainio-Kurtakko, Maria, Idyll eller verklighet? Albert Edelfelt och Gunnar Berndtson i det moderna genombrottets ambivalens, diss., Finska fornminnesföreningens tidskrift 117, Helsingfors 2010

Vallius, Antti, Kuvien maaseutu. Maaseutumaisemakuvaston luomat mielikuvat suomalaiseta maaseutukulttuurista, diss., Jyväskylä Studies in Humanities 203, Jyväskylä 2013

Vallius, Antti, Kaunis Suomi. Maaseutumaisemakuvaston historiaa 1800-luvulta EU-Suomeen, Helsinki: Tammi 2015

Wasabladet, »Litteratur. Finland i 19de seklet, framställdt i ord och bild af finska skriftställare och konstnärer. I.», 30/1 1894

Wasabladet, »Litteratur. Finland i 19de seklet, framställdt i ord och bild af finska skriftställare och konstnärer. II.», 1/2 1894

Vasenius, A. F., »Pappret till Finland i 19de seklet», Hufvudstadsbladet 27/3 1893

Vasenius, Valfrid, Zacharias Topelius. Hans liv och skaldegärning Sjette delen, Helsingfors: Holger Schildts förlagsaktiebolag 1930

Westra Finland, »Finland i 19:de seklet» 25/2 1893

Vettenniemi, Erkki, Suomalaisen urheilun synty. Ravisportti 1800-luvulla ja sen vaikutus ihmiskilpailuihin, Historiallisia tutkimuksia 237, Helsinki: SKS​ 2008

Wiborgsbladet, »Bref från Helsingfors. (Till Viborgsbladet). XXV» 24/1 1895

[Wieselgren, Harald] H. W., »Finland i 19:e seklet», Ord och Bild 1894:7, s. 329–333

Wiipurin Sanomat, »Kirje Helsingistä. Helmik. 20 p:nä» 23/2 1893

Wiipurin Sanomat, »Suomi 19 wuosisadalla» 15/4 1893

[af Wirsén, Carl David] C. D. W., »Nyutkommet arbete», Post- Och Inrikes Tidningar 15/5 1893

Västra Nyland, »Chefen för tyska postvärket, [...]» 12/3 1895

Åbo Tidning, »Finland i 19de seklet» 12/12 1893

Åbo Tidning, »Subskription» (annons) 13/4 1893

Åbo Tidning, »Från hemlandet» 17/6 1893

Åbo Underrättelser, »Literatur och konst» 3/9 1893

Åbo Underrättelser, »En turistbroschyr om Finland på engelska språket» 17/7 1894

Åbo Underrättelser, »Literatur och konst» 20/12 1895

Åland, »Mariehamn och Åland» 22/4 1893

Östra Finland, »Om praktvärket Finland i 19:e seklet» 1/11 1894

Finland i 19de seklet

Förord

Tiderna skifta, seklerna droppa bort i historien. Dag, som är, har ärft den dag, som förgått, och lemnar sitt arf åt dag, som kommer. Hvarje sekel trycker sitt märke på land och folk. Tidsförhållanden mana att teckna för samtid och eftervärld det nuvarande Finland, sådant det är i nittonde seklet.

Så maktlöst och bortskymdt än detta land framträder vid sidan af rikare länder, begär det, utan anspråk, men utan tvekan, sin andel uti Europas kulturarbete. Det är geografiskt en brygga från vester- till österland och en af de yttersta vaktposterna mot nordpolens isar. Det bär historiskt inom sig den enda igenkänneliga kvarlefvan af en fordom vidt utbredd, nu i sina flesta grenar utdöende folkstam, som uppblomstrar i detta rotskott och riktar kulturen med sin egendomliga1 lifsåskådning. Det framter i sin odling en af mensklighetens tålmodigaste och mest energiska segrar öfver naturmakterna och i sina historiska öden beviset på hvad ett folk kan bära, utan att förlora sig själft. Detta land kan ej begrafvas i snön, detta folk kan ej utplånas från nationernas antal, utan att en öde fläck uppstår i Europas nord och ett tomrum i reflexerna af dess kultur.

Må det sekel, som står vid portarna, kärleksfullt mottaga det nittonde seklets arf, fylla dess brist och föra det framåt till nya fredliga segrar i den Allsmäktiges hägn!

Z. Topelius.

Storfurstendömet Finland

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 egendomliga – egenartade.

I. Landet.

[Vinjett till kap. I Landet av Axel Gallén.]

Namn: Suomi, Finland. Båda namnen ha från folket öfverflyttats på landet och i äldre tider betecknat flera grenar af den finska folkstammen.

Geografiskt läge: På nordöstra sluttningen af Atlantens dalbäcken, mellan 59°, 48′, 30" och 70°, 6′, 30" nordlig bredd samt 37°, 10′ och 50°, 27′ longitud österom Ferro.

Politisk gräns: Mot Ryssland från Rajajoki (Systerbäck) vid Finska viken öfver midten af Ladoga i oregelbunden sträckning norrut till norska gränsen, 1 496 kilometer. Därifrån i NV., SV. och V. mot Norge, 662 kilometer. Mot Sverige åt S. långs Muonio och Torneå elfvar, 476 kilometer. Öfriga gränsen mot V. är Bottniska viken och mot S. Finska viken.

Areal, utom Finlands andel i hafven och Ladoga: 6 783 ⅔ geografiska kvadratmil1, motsvarande 373 604 kvadratkilometer, hvaraf 41 659 kvadratkilometer insjöar. Ytvidden motsvarar ungefär England, Skottland, Irland, Nederländerna och Belgien tillsammantagna. Största längden från norr till söder är 1 054 km. och största bredden från öster till vester 510 km. Sydspetsen är udden Hangö, som med 28 km. utskjuter i Finska viken, och nordligaste punkten Skorajokis utflöde i Tana elf.

Finland är i Europa ensamt stående i sin daning och sin tillväxt, sin geologi och sin hydrografi. Dess läge till omgifvande haf är analogt med Europas. Atlanten, i hvilken nittonde seklets lifsvåg utmynnar, omfamnar halfön Europa med två armar, Medelhafvet och Östersjön, vinkelräta emot hvarandra. Östersjön, den europeiska nordens lifscentrum, omfamnar halfön Finland med två armar, Finska och Bottniska vikarna, vinkelräta mot hvarandra. Nordpolens granne Östersjön kan icke i politisk och kulturhistorisk betydelse mäta sig med tropikernas granne Medelhafvet, men är för Europas nord hvad Medelhafvet är för dess söder.

Östersjön aftecknar på kartan en hafsjungfru, som bär Finland vid sitt bröst och Skandinavien på sin krökta skuldra. Alla Östersjöns friare hafva giljat till Finland, där hafsjungfruns bröst, medja och armar sammanflyta. Finlands beherskare har varit Östersjöns herre.2

Jordens nordliga kontinenter, med undantag af Skandinavien och Finland, slutta alla mot Ishafvet, alltså mot nattsidan, och förfrysa under polarmakternas öfvervälde. Skandinaviens och Finlands sluttning mot solsidan är den enda nordliga, som erbjuder lif och odling ett varaktigt fäste. Skandinavien blickar med ena ögat mot Atlanten, Finland med båda mot Östersjön.

Östersjön är ett smalt, grundt och mot norr långsträckt innanhaf, som från 54:de breddgraden till inemot polcirkeln mäter en yta af ungefär 410 000 kvadratkilometer. Dess största djup i södra bassinen är 427 meter, aftager mot norr och är i Finska viken ställvis 100, i Bottniska viken sällan öfver 80 meter. Utför dess dalsluttning, som upptager en femtedel af Europas yta, strömma 250 floder och försötma så betydligt dess salthalt, att östersjövågen är till en femtedel flodvatten. Denna våg uppröres lätt, tillfryser lätt och tyckes, jämförd med Nordsjöns, fladdra mot klipporna. Ebb och flod äro knapt märkbara, vattnet stiger och faller med olika vindar. Men emedan floderna äro många och afloppen trånga, står Östersjöns vatten vid Öresund 4 m. 75 cm. högre än Nordsjöns och längst i norr vid Torneå tidtals 6 meter högre än Finska vikens. Häraf följa ständiga strömdrag, som, i förening med stormar, dimmor, isar, klippor och grund, ställa sjömannens mod på hårda prof. Men inga faror förmå hejda den lifliga samfärdseln. Fyra länders hufvudstäder och mer än 40 betydande handelsplatser befolka Östersjöns kuster; 30 000 större handelsfartyg, utom oräknade mindre, förmedla årligen varubytet mellan dess hamnar.

Hafvet i storm [av Woldemar Toppelius].

Mot detta stormiga haf utsträcker Finland en kust af, i rak linie, 1 443 km., hvilken, om man följer alla kustens krökningar, upptager en längd af 4 800 km. Finska vikens längd är 427 km.; dess största bredd 75 och smalaste öfverfarten 52 km. Bottniska vikens längd är 640 km., dess största bredd 235 och dess smalaste öfverfart i Qvarken 75 km.

Östersjöns södra kuster äro moränbildningar, öppna, låga, sandiga, omgifna af dyner, där hafvets svallvåg bildat egendomliga3 bankar (Nehrungen). Estlands kust med sina kalkberg antager redan en fastare form. Finska kusten höjer sig på granitgrund, såsom en fästning, hvilken försvaras af två bälten utanverk.

Ytterst mot hafvet ligger ett bälte af kala klippor. Innanför dem utbreda sig skogbevuxna öar, än enstaka, än i stora grupper, som bilda vidsträckta skärgårdar. Innanför skärgårdarna bugtar sig fastlandets kust, som vid Finska viken är inskuren af smala hafsvikar, men vid Bottniska viken jämnare, öppnare. Motliggande svenska kusten framter en liknande, mindre örik strandbildning.

Karta öfver Åbo skärgård och Åland.

Eckerö postbrygga, efter en tafla af V. Westerholm.

Från Brunnsparken vid Helsingfors, efter en tafla af A. Edelfelt.

Skärgården börjar vid Finlands östra gräns och åtföljer kusten i hela dess längd, med undantag af två öppnare sträckor på vestkusten. Största ögrupperna äro i söder Ålands, Åbo och Ekenäs arkipelager, i vester Qvarkens. Fyrar och båkar äro här ej tillräckliga. Utan talrika sjöprickar och på klipporna målade landmärken skulle seglaren förvillas i dessa labyrinter af öar, holmar, klippor, uddar, vikar och sund, hvilka beständigt öppna nya utsigter, men äfven med sina plötsliga kastvindar fordra en sjövan hand vid roder och segel. I täflan om naturskönhet gifver mången priset åt den smala, slingrande farleden vid Barösund i Ekenäs skärgård. Ålands arkipelag är ett ölandskap för sig. Fyra vidt skilda ögrupper, Brändö, Kumlinge, Kökars och Föglö skärgårdar, sluta sig till en centralö, fasta Åland, som mäter 37 km. i längd och 32 km. i bredd. Vestligaste punkten är Eckerö, med Signilskärs klippor, hvarifrån postbåtarna utsegla på sina äfventyrliga färder till Sverige.

Stundom har en enstaka utpost förirrat sig långt ut i hafvet. En sådan är klippön Hogland, som med syskonön Tytärsaari mäter 30 kvadratkilometer, midt i Finska viken. Den 17 Juli 1788 utkämpades här en häftig, men oafgjord sjöstrid mellan svenska och ryska flottorna.

Från Helsingfors skärgård [av Pekka Halonen].

Landhöjning. Finland har uppstigit och fortfar ännu, drypande af vatten, att uppstiga ur Östersjön.

Under landets och hafvets botten arbetar tyst, men oaflåtligt, den underjordiska elden. Intet Hekla, ingen Geyser, icke ens en varm källa, endast stundom ett lätt jordskalf, förråder hans därvaro. Han förmår icke spränga det tjocka skal, hvarmed polarkölden har kringmurat hans härdar; han förmår endast skrynkla den ofvanliggande jordskorpan, höja ett område, sänka ett annat. Långsamt, sekel efter sekel, upplyfter han den platå, på hvilken Finland och den motliggande kusten af Sverige hvila. Hela östersjödalen synes vara i en vågformig rörelse: höjning i norr, sänkning i söder. Det är en våg, som icke mätes med nutids mått, en urtidsbölja, som majestätiskt rullar fram genom årtusenden.4

Barösund [av Woldemar Toppelius].

Fenomenet är länge kändt, men dess mätning för ny och för ofullständig för att kunna vara exakt. Af 150-åriga märken, inhuggna i strandklipporna, har man trott sig kunna beräkna, att Bottniska vikens norra kuster höja sig 1,20 till 1,70 meter, men Finska vikens norra kust endast 60 centimeter på 100 år. Höjningen aftager mot söder, utgör på svenska kusten vid Stockholms breddgrad 0, och öfvergår sydligare, vid Skånes och Pommerns kuster, till en långsam sänkning.

Mera märkbara äro följderna af detta, ännu delvis gåtlika fenomen. Landet höjes, hafvet rinner undan, stränderna blottas, sluttningen tilltager. Där skepp fordom seglade, flyter numera knapt en båt; där fiskaren fordom utlade sina nät, betar nu hans ko på den gröna strandängen. Grund och klippor uppstå, dem intet sjökort förr vetat af; grunden växa till holmar och öar, dessa gro tillsamman med hvarandra och fastlandet. Stränderna utvidgas, hamnarna uppgrundas, sjöstäderna tvingas att flytta efter det flyende hafvet. Med hvarje mansålder uppstiger ett nytt odlingsbart land, och hvarje sekel skänker Finland ett furstendöme.

Höjningen ombildar landets yta. Det bortrinnande hafsvattnet har kvarstannat i dalarna och gifvit upphof åt sjöar och kärr. I början voro de stora sjöarna hafsvikar och deras mynningar sund. Dessa sund blefvo floder och dessa floder allt stridare. Islossningen ryckte med vårfloden stenar från stränderna och fälde dem åter, där strömfåran var grund. Däraf uppstodo forsar, som ej funnos förr och hvilka ständigt förändras. Få af Finlands floder äro numera segelbara och äfven dessa endast på korta sträckor eller vid mynningarna.5

Geologerne säga oss, att denna allt ännu fortgående skapelseakt är här den fjärde i ordningen. Vid den första höjde sig urbergens granit ur planetens sjudande innandöme, och jordbäfningar danade hafvens rännor. Klimatet var tropiskt med motsvarande vegetation. Vid den andra betäcktes norra Europa ända till Kiev och Rhens delta, såsom nu Grönland, af ofantliga ismassor, bergen nedtyngdes eller sjönko under oceanens nivå. I tredje perioden rullade oceanvågen från nordvest med flytande isberg och oerhörd våldsamhet öfver dessa trakter af norden, splittrade, refflade och glattslipade bergen, kringströdde rullstenarna, upptornade åsar och sandkullar, svarfvade jättegrytorna, aflagrade moarna. I fjärde tidsperioden, som ännu fortfar, begynte med landhöjningen och aflagringen af lösare jordarter de nuvarande arktiska växt- och djurformerna.

Hogland, efter en tafla af Th. Waenerberg.

Bergen. Man har anmärkt*, att Finlands berg innehålla första och sista kapitlen af jordens historia, men de mellanliggande saknas. Förgäfves söker forskaren i dessa stenmassor af de äldsta, s. k. kristalliniska formationerna ett spår af växt- eller djurlif. Omedelbart, utan öfvergångar, har lifvet här framträdt på urtids grund.

Finlands nuvarande berg äro endast sköflade rötter af forntida högre fjällmassor. Detta bergland förvånar icke, det saknar höjd. Än döljer sig dess granit under jordytan, än utbreder han sig i flata hällar, än går han genom landet i långa, låga vågryggar, afbrutna af dalgångar, moar, kärr. Endast i högsta norden torna sig bergen i fjällens ödsliga majestät. Högsta kända fjälltoppen inom Finlands område, Taivaskero af Maanselkä, uppnår likväl endast en höjd af 858 meter, ett dvärgmått mot Alpernas. Det relativa höglandet är i nordost, hvarifrån höjden småningom aftager mot söder och vester från 300 till 200 och 100 meter, intill dess att kustdalarna smyga sig under hafvets yta. Vattendelaren mellan Östersjön och Ishafvet utgår vid 69:de breddgraden från den skandinaviska fjällryggen och kringmurar Finland i en lång, slingrande båge. Under sin första, fjällartade, af moar, kärr och rullstenar afbrutna sträckning mot Ö. till Talkunaoivi vid ryska gränsen bär fjällkedjan namnen Suolaselkä, Rautatunturi, Saariselkä, kröker sig därpå mot S. och antager det allmännast kända namnet Maanselkä, landets ryggrad. Afvikande än åt Ö. än åt V., följer den politiska gränsen blott delvis naturgränsen. När Maanselkä närmat sig 64:de breddgraden vid Miinankivi, öfvergår han till ryskt område och fortfar där att dela vattnen mellan Finska viken och Hvita hafvet.

Enontekis fjäll vid gränsen mot Norge [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Det är denna stamrygg med sina utgreningar, som afdelar Finlands dalar.

Maanselkä utsänder, börjande längst i norr, följande armar: 2) åt S. Ounasselkä; 3) åt V. Kivalo; 4) åt SV. Suomenselkä; 5) åt V. Kainunselkä; 6) åt SV. och V. Salpausselkä.

Suomenselkä genomlöper midten af landet från 65°, 40′ nordlig bredd till 62° vid Bottniska viken. Salpausselkä, en delvis af inlandsisen uppkastad morän, är stängselmuren mot Finska viken och genomlöper södra Finlands hela bredd från 32° till 22° östlig longitud. Dessa två höjdsträckor bilda med stamryggens bas en oregelbunden likbent triangel.

Från Suomenselkä till Salpausselkä utgå åt S. och SO. fyra höjdsträckor: 7) Satakunnanselkä; 8) Hämeenselkä; 9) Savonselkä; 10) Karjalanselkä. Från Salpausselkä, hvars mellersta del förgrenar sig i två parallela höjdarmar, utgå 11) åt SV. Lohjanselkä, som utlöper i Hangöudd; och 12) åt SO. Äyräpäänselkä, som går öfver gränsen in på ryskt område.

Furudunge, efter en tafla af W. Holmberg.

Dessa 12 höjdsträckor afdela 14 större dalområden, af hvilka 8 äro kustsluttningar med en sida öppen mot hafvet och 6 inlandsdalar, som instänga vattnen, till dess att de finna en utloppsränna genom kustdalarna.

Wuokatti, berg i Sotkamo [av Axel Gallén].

Vattnen bero af dalarnas gränser och sluttningar. Finlands område är genom politiska gränser mot Norge och Ryssland afstängdt från Ishafvet, men två af dess nordligaste dalar äro afskurna stycken af ishafssluttningen och sända till detta haf sina vatten. Norr om Maanselkä utbreder sig kring den 1 421 kvadratkm. stora centralsjön Enare (Inari) den finska andelen af Lappland. Här strömmar i strida forsar gränsfloden Tana (Tenojoki), medan Enares inflöde Ivalojoki och utflöde Paatsjoki föra ödemarkernas vatten till Ishafvet. Österom Maanselkä sänder en sjörik bergdal ett vattensystem af 5 250 kvadratkilometers omfång till Hvita hafvet.

Till Bottniska viken utströmma följande vatten:

Gränsfloden Torneå räknar under sitt 481 km. långa lopp 192 forsar. Dess biflod Muonio uppsamlar vattnen från ett område af 11 535 kvadratkilometer.

Kemi elf omfattar ett flodområde af 53 143 kvadratkm., upptager, bland flera stora bifloder, den 300 km. långa Ounasjoki och genomflyter sjön Kemijärvi.

Uleå elf (Oulujoki) leder en lång rad af sammanflytande sjöar genom Oulujärvi (984 kvadratkm.), Ämmä fall och Niska m. fl. stora forsar till hafvet. Hela den delvis kanaliserade farleden är 320 km. lång och totalsluttningen 200 meter.

Det vidsträckta österbottniska slättlandet vid norra delen af Bottniska viken räknar få sjöar, men talrika och betydande floder: utom de redan nämnda, Simo, Ijo, Siikajoki, Pyhäjoki, Lappojoki, Kyrö m. fl.

Kumo elf (Kokemäenjoki) omfattar ett flodområde af 35 759 kvadratkm. Dess 395 km. långa hufvudström är utloppsrännan för vestra Finlands stora sammanbundna sjöar. Den 43 km. långa Näsijärvi forsar genom Tammerkoski in i centralsjön Pyhäjärvi och vidare genom Nokia fors och nya sjöar till elfven Kumo. Totalsluttningen 160 meter.

Nokia fors [av Pekka Halonen].

I vinkeln mellan de båda hafsvikarna utfalla mindre floder, bland hvilka den i öfrigt oansenliga Aurajoki vunnit ett frejdadt namn i Finlands historia.

Till Finska viken utströmmar i Kymmene elf, jämte mindre vattendrag, mellersta Finlands vattensystem, som mäter 40 463 kvadratkm. i vidd och 340 km. i längd från norr till söder. Centralsjön är Päijänne, hvars största bredd ej öfverstiger 21 km., men hvars längd är 110 km. och ytvidd 1 142 kvadratkm. Man har till dess område räknat, förutom namnlösa sjöar, 640 namngifna och bland dem så betydande som Puulavesi (493 kvadratkm.) i öster och Keitele (681 kvadratkm.), den största af sjöarna norr om Päijänne. Den delvis kanaliserade segelleden öfverstiger 160 km., men inväntar genomgräfningen af smala näs för att fördubblas. Kymmene elf strömmar i mäktiga forsar och fall (Jyränkö, Kalkis, Anjala, Högfors) genom fem mynningar ut i hafvet. Totalsluttning 120 m.

Saima vattnen.

Östra Finlands vattensystem, som i vidd upptager 64 172 kvadratkm., eller en sjettedel af Finlands yta, utströmmar genom Wuoksen (Wuoksi) i Ladoga. Af dess oräknade många och stora sjöar är Saima (76 m. öfver hafvet) den mest kända södra bassinen, hvilken i sig uppsamlar vattnen från en inlandsskärgård af fjärdar, öar och sund utan motstycke i Europa. Om dess vidd får man en föreställning, när man vet, att Soisalo, ett område af 1 685 kvadratkm., är en på alla sidor kringfluten ö. Ångbåtarne gå i sött vatten, delvis genom kanaler och slussar, en sträcka af 370 km. Pielisjärvi, själf centralsjö i ett ostligare system, mäter i vidd 1 095 kvadratkm. och inströmmar i Saima genom den 64 km. långa kanaliserade Pielis elf. Alla dessa vatten bryta sig i Imatra en utloppsränna genom Salpausselkä och forsa i Wuoksi 160 km. åt SO., tilldess att de med två flodarmar utflöda i Ladoga. Totalsluttning 100 m. En genare och lugnare väg från Saima till hafvet har menniskohanden banat i Saima kanal.

Europas största insjö Ladoga (Laatokka), hvars norra hälft med dess kuster tillhör Finland, är ett öppet, stormigt innanhaf af klart, sött vatten, 280 km. i längd, 130 km. i bredd och 1 603 kvadratkm. i ytvidd. Norra Ladoga har vid kusten en större skärgård (Impilaks, Sordavala) några enstaka öar (Walamo) och ett djup till 260 meter. Södra delen är grundare, stränderna kala och sandiga. Sjön mottager 70 tillflöden, hvaribland från ryska sidan Svir och Ilmensjöns utlopp Wolchow. Genom Ladoga utflöda hela Saimasystemets vatten i den breda, segelbara, kejserliga Newa till Finska viken. Ladogas höjd öfver denna hafsvik beräknas till 18 m. 11 cm. under normalt vattenstånd, men detta varierar betydligt under olika år.

Vy från Impilaks skärgård [av Eero Järnefelt].

Sjöarna äro den finska geografins stolthet, men på samma gång dess förtviflan, emedan ingen lärobok, ingen karta förmår räkna eller namngifva dem. Nästan hvarje dalbotten i Finland är, eller har varit, en sjö. Skaldens mått på »de tusen sjöars land»6 uppnår icke en fjärde- eller femtedel af det verkliga antalet. I rikedom på vatten kan Finland jämföras endast med arkipelager och deltaländer. Det bär haf omkring sig, haf inom sig, haf under sig. En del af vattnen har sjunkit in under landets yta och bildat dessa mossar och kärr, hvilka beständigt hota och beständigt inbjuda odlaren, – i dag frostnästen, om tio år måhända bördiga åkerfält. Mätningarna äro af olika datum och arealen icke med säkerhet känd, men man har trott sig kunna beräkna, att kärr och mossar vid början af detta århundrade upptogo 28 procent af landets yta och nu, vid slutet af samma sekel, ej kunna öfverstiga 20 procent. Dikarens spade eröfrar mera land, än det frikostiga hafvet skänker genom att vika tillbaka.

Finlands sjöar äro icke som andra sjöar, dess floder icke som andra floder. Till följd af den långsamt tillväxande sluttningen är här en stor och lugn kraft i beständig rörelse mot bestämda mål. Hvad man i andra länder kallar flodsystemer, det är i Finland sjösystemer, »stråtar»7. En flod är här endast sista språnget af sjön. Och sjön vandrar, likasom floden. Ett ständigt, sakta, ofta omärkligt strömdrag förråder hans vandringslust. Han förgrenar sig, smalnar, vidgar sig åter och går, än i ett sund, en å, en bäck, än i en brusande fors, att uppsöka sin grannsjö, tilldess att alla förenade finna en ränna, som för dem till hafvet. Stundom stänger en höjdkedja, en ås, en sandmo hans väg. Har han druckit sig stark nog af vårflödet, genombryter han hindret; förmår han det icke, tager han en omväg eller silar sig fram under jordytan. Tid efter annan göra vattnen revolt och förändra nejdens utseende. Den 3 April 1830 genomskar Längelmänvesi en kanaldamm och störtade in i den 2 meter lägre liggande Roine.8 Den 4 Augusti 1859 genombröt den stora sjön Höytiäinen en annan kanaldamm och störtade sig ned i den 20 meter lägre liggande sjön Pyhäselkä. Menniskohanden är ständigt i verksamhet för att förekomma dessa revolter eller göra dem oskadliga.

Kaukola ås (Tavastland), efter en tafla af A. Edelfelt.

Man har beräknat att Finland, i förhållande till sin storlek, har en tredjedel mera inre vatten än Sverige, 3½ gånger mer än Norge och Schweiz, 8 gånger mer än europeiska Ryssland, 10 gånger mer än Tyskland och Skottland samt nära 40 gånger mer än Danmark, Österrike-Ungern och Frankrike. Till följd af landhöjningen, skogarnas fällande och kärrens uttorkande, äro dessa vattenmassor i långsamt, men fortsatt sjunkande. Hvarje år fällas eller uttappas sjöar och träsk9 för landvinning eller torrläggning, men icke sällan följer efteråt ångern, när odlaren i utbyte mot sin friska blå sjö fått ett frostbringande kärr. Sjöarnas djup varierar från de grundaste vatten till betydligt djupare dalklyftor, än det utanför kusten svallande hafvets. I folkets föreställning äro en del sjöar bottenlösa. I en del är vattnet grumladt af lera eller mörkt af kärrens utflöde, i andra kristallklart och genomskinligt på betydliga djup. Likaså vexlande är deras färg, från ett nästan svart vatten till det bjärtaste blå. Det finska landskapet är en omvexling af berg, sjö, skog, ås, mosse och mo, hvartill i kustdalarna komma slätten och floden. Den hårda, milsvida, med ljung och glesa furor bevuxna sandmon är egendomlig för Finland och återfinnes ingenstädes i samma ensliga storhet. Mon är ej öken, ej stepp, ej prärie, ej dödstystnad, ej lifsglädje och likväl något beslägtadt med alla dessa; en inom sig sluten kraft, ett begrundande allvar, en natur, som i sina stämningar kan vara vemodigt vek, men som vill odelad vara sig själf. Sommartid förmörkar, vintertid lifvar barrskogen det finska landskapet. Sjön är dess solsida, dess fönster, dess pulserande blod. Sjön är, sommar och vinter, dess fria utsigt, dess öppna väg, dess maning till lif. Utan sjön vore detta land ett stenröse mellan drifvor.

Tallbacke [av Albert Edelfelt].

Mineralogi. Med rikedomen på berg skulle man vänta en rikedom på metaller, men »det äldsta kapitlet af jordens historia» är fattigare, än de efterföljande. Mycket är ännu ej undersökt. Något litet guldsand vaskas i Lapplands floder, enstaka grufvor gifva koppar och tenn. Endast en af metallerna har naturen utstrött med frikostig hand. Järnoxiden ingår i en stor del af landets jord och källor; han ligger som ett brunt golf på bottnen af östra Finlands sjöar, plundras, renas, förädlas och växer åter om 30 år till ny skörd på bottnen af sjön. Graniten framträder i alla dess former med fältspatens förvittrande afart i Östra Finland, benämnd »rapakivi». Porfyr, sandsten, skifferarter, marmor anträffas; kalk finnes ymnig vid sydkusten; stenkol saknas. Sand och lera i alla variationer omvexla med alluvialslammet af gammal hafsbotten eller den fruktbara myllan af förmultnade skogar och mossar. Om landets mineralogi kan sägas, att massan af material icke för närvarande motsvaras af dess ekonomiska värde, men ligger besparadt för en framtids insiktsfullare användning.

Klimat. Solens strålar falla snedt mellan 60:de och 70:de breddgraden. Högnordiskt, kallt, hårdt är förvisst detta land och likväl mera gynnadt, än något annat land under samma polhöjd, Sverige och Norge undantagna. Det ligger icke högt, det sluttar mot solsidan, har stora, djupa vatten omkring sig och i sig, har därtill en, icke omedelbar, men kännbar andel af Golfströmmens varmluft. Isothermen utvisar i Finland samma värmegrad vid 66° polhöjd, som i norra Asien vid 54° och i Labrador vid 48°. Jämförelsen med det sydligare Europa utfaller mindre gynsam. Årliga medelvärmen är i södra Spanien + 18, i Frankrike + 12, i England och norra Tyskland + 8, i Sverige och Norge + 3 à + 4, i Finland + 2,5, i norra Ryssland + 1.

Ruskeala marmorbrott [av Pekka Halonen].

Inom Finland verkar landets utsträckning från söder till norr betydande skilnader. Vid den tid, när körsbären mogna i Åbo (årlig medelvärme + 4,61), blomma smultronen i Tammerfors (årlig medelvärme + 3,86), och lappen fröjdar sig åt godt slädföre vid midsommar (årlig medelvärme − 2,68). Olikheten är märkbarast om vintern, då medeltemperaturen i Januari varierar mellan − 6,7 i Helsingfors och − 12,9 i Torneå; men medelvärmen i Juli (+ 17) är högst i norr och längst i söder ungefär lika. En annan olikhet följer af landets bredd. Vestra Finland är 2 grader varmare, än det östra. Tredje temperaturskilnaden beror af närheten till hafvet. Kontinentalklimatet medför skarpare motsatser mellan köld och värme, torka och nederbörd, hvarför kustens luft är fuktigare och jämnare, svalare sommartid, varmare vintertid. Hafvet kyler om våren och värmer om hösten. I Maj löfvas träden två veckor tidigare i det inre af landet, än vid kusten, men fälla om hösten tidigare sina löf. I allmänhet närmar sig landets klimat, till följd af vattenmassorna, hafsklimatet. Högsta värmegraden öfverstiger sällan + 30; den lägsta med säkerhet kända har någon sällsynt gång uppgått i det nordliga Finland till − 48. Uppgifter om lägre temperatur äro otillförlitliga.

Vinterlandskap af Eero Järnefelt.

Vintern utsträcker sitt välde till halfva året. November, December höstvinter, Januari, Februari högvinter, Mars, April vårvinter, Maj, Juni vår, Juli, Augusti sommar, September, Oktober höst. Det är en kort grönska, en lång snö. I södra Finland kvarligger snön långt in i April, i det norra långt in i Maj. Sydkustens sjöfart är vanligen 5 månader (December–April), Bottniska vikens norrom Qvarken 7 månader (November–Maj) stängd af is. Blokaden är under olika vintrar olika. I stränga vintrar åkes med häst öfver Finska viken till Estland, öfver Ålands haf och Qvarken till Sverige. Sedan en isbrytare numera stångar väldiga murar10, har man vid Hangö lyckats bereda en öppen sjöfart året om.

Vinter och sommar inträda stundom plötsligt på få dagar, stundom med långa, ostadiga öfvergångstider. Några tro sig hafva märkt, att dessa obestämda öfvergångar tilltaga i längd. Islossningstiden på våren är en lifvets uppståndelse, hvarom ett sydligare klimat ej har en aning. Med den obeskrifliga känslan af vaknande lifskraft förenar sig intrycket af en dag utan natt. Endast vid sydkusten inträder en kort skymning. I fulla tre månader, och nordligast än längre, finnes i största delen af Finland intet mörker mer. Natten strålar, den nordliga himmelen kastar skuggor mot söder, och står där en molnbank i norr, aftecknar sig landskapet utan skuggor. Ingen målares pensel förmår återgifva det drömlika intrycket af en sådan natt, där alla föremål synas själflysande och ljuset ej utgår från en punkt, utan samtidigt från alla.

Toriseva, efter en tafla af W. Holmberg.

I detta beständiga ljus utvecklar sig växtlifvet med en förvånande hastighet. Allt lefvande skyndar att lefva. Mellan fröet, stängeln, blomman och frukten ligger en enda lång dag, och när han är förbi, när den första stjärnan åter begynner tindra på aftonhimmelen, har växten mognat till skörd. Lifvet har genomilat sin korta årscykel, det har fullgjort sitt värf, och förvissningen börjar. En nordan blåser; en frostnatt härjar; den döende växtvärlden ikläder sig till afsked sina praktfullaste färger. Natten mörknar, löfven falla; barrskogen ensam står grön i förgängelsen. Äfven han sofver, men han är en krigare, van att sofva i full rustning.

Stundom, i Juni eller Augusti, kastar vintern en härjande skugga in på sommaren. Åkerfälten stå i sin starkaste växt eller i mognadens början. Då kommer en nordanvind, som lugnar till kvällen. Himlen klarnar och skiftar i grönt. Temperaturen sjunker, kärret utandas sin dödande frost. Vid midnatt angifver termometern fryspunkten, vid solens uppgång − 2° eller därunder. Axen öfverdragas med en lätt isskorpa, och denna är ännu oskadlig. Men följer därpå en varm dag, förvandlas axets kärna till en näringslös vätska, olyckan är skedd och odlarens hopp för året förspildt.

Efter höstens förvissning följer i Oktober »Sankt Britas sommar»11 med klar sol och styrkande höstluft; därefter regn, dimmor, mulen himmel och svart natt. Då faller ändtligen den första snön, som lifvar och lyser naturens dödsbädd. Längsta dagen och längsta natten variera med breddgraden från 19 timmar till 2 månader. Norden har alltid ett öfverskott af ljus, till följd af snön, norrskenet och solreflexerna i morgon- och aftonskymningen.

Murtaja [av Gunnar Berndtson].

Vintern kommer, men ej som en fiende, mycket mer som en kär och förtrogen vän. Han bygger broar, jämnar vägar och gör de otillgängliga kärren farbara. Växtlifvet är skendödt, djurlifvet ligger till största delen i dvala, menniskolifvet uppvaknar till ny verksamhet. Utan snön vore jordbruket, utan isarna samfärdseln icke möjliga under denna breddgrad. Och högvintern börjar med ett tillväxande ljus, som redan tidigt i sig bär hoppet om våren.

Rådande vindar äro S. och SV., därnäst N., V., SO., NV., O. och NO. Stormarna äro talrika, tidtals uppträdande såsom cykloner. Nederbörden varierar under olika år, i medeltal 600 millimeter. Norrskenen intensiva i nordliga Finland. Åskväder och hagelfall jämförelsevis få och mindre förödande.

Imatra, vinterbild, efter en tafla af A. Gallén.

Växtlif. Beläget vid norra polcirkeln, på gränsen mellan den kalla och tempererade zonen, inrymmer Finland bådas växtlif och bådas djurlif. Växter och djur äro underkastade alla grader af armod och strid, seger och undergång; men ingenstädes är lifvet utdödt, det kämpar ännu vid randen af den eviga snön. Endast arternas antal aftager mot norr. Södra Finland räknar ännu 709 arter kärlväxter; norra Finland endast 329. Ju längre mot norr, desto mer blifva de lägre växtarterna flertal, medan de högre dö ut eller förkrympas. Skogarna upphöra först vid 69:de breddgraden, men enskilda träd, såsom björken, lista sig, krypande långs marken, ännu högre mot norr. För icke många sekler tillbaka voro Lapplands nu skoglösa hedar bevuxna med barrskog, hvars kvarblifna rötter vår tids resande uppgräfva till bränsle. Naturen själf har här varit skogsåverkare, dess lifskraft har försvagats under klimatets tryck. När sol och luft ej fått tillträde till trädens rötter, bilda sig vattensamlingar, hvilka tillfrysa, töa, tillfrysa åter och skada trädets bark. Trädet murknar, stormen kullstörtar det, kärret eller mossan inkräktar skogens förra område.12 Odlaren skall icke blott eröfra den ödemark, som är; han skall möta äfven den, som hotar att komma.

Finlands skogar bestå nästan uteslutande af tall, gran, björk och delvis al. Landets dyrbaraste träd, tallen i sin mognad som fura, behöfver 80 till 100 år för att blifva byggnadstimmer, 140 till 180 år för att blifva sågstock. Ju längre mot norr, desto långsammare tillväxt. Vid 67:de breddgraden har man funnit en fura om 435 år och vid 61:sta en annan om 518 år. Granen behöfver ett föga kortare växtomlopp. Han har inkräktat den bördigare marken, medan furan nöjes med sandjord och berg. Mytens, hemmets och sångfåglarnas älsklingsträd, björken, växer i lösare jord och går, som dvärgbjörk, högre än tallen mot norr. Alen trifves i fuktig jord och kantar i långa sträckor kärrets eller flodens och sjöarnas stränder.

Lappskt landskap, efter en tafla af T. Wasastjerna.

Spridda, men allmänna i hela landet äro aspen, rönnen, häggen och sälgen. Linden går vild till 63°, lönnen till 62°, asken och almen till 61°, men planteras nordligare. Eken är, liksom Lapplands fura, en varningssignal. Ännu i början af förra seklet förekom hon högre mot norr och var talrik vid sydkusten. Nu är hon sällsyntare och går sällan högre än 60°, men förekommer planterad ända till 63°.

Allmännaste buskar äro vide och en. Hasseln går till 61°. Moar och skogsmark betäckas af ljung och flera risarter. I utbyte mot söderns frukter har denna höga nord fått en rikedom af förträffliga bärsorter, bland hvilka åkerbär, hjortron, hallon, smultron, blåbär, lingon, tranbär, äro de mest kända och eftersökta. Trädgårdsodlingen har lyckats frambringa äpplen, päron, plommon och körsbär, goda vid sydkusten, ätbara ännu vid 62° och däröfver. Krusbär och vinbär mogna ännu vid 63°; vinrankan, täckt till vintern, odlas ställvis.

Acklimatiserade förekomma lärkträdet, pilen, syrenen, flädern, spirean, alla slags köksväxter och blomster. Linet odlas allmänt till 64°, och mest i mellersta Finland, hampan mindre allmänt ända till 66°. Tobaksplantan har fått sin skyddade täppa för bondens husbehof.

Berguf med hare, efter en tafla af F. von Wright.

Af näringsväxterna är rågen den mest värderade och allmännast odlade intill 64°. Högre i norr förfryser han ofta, men mognar i gynsamma somrar ännu vid 67° och försöksvis ända till 69°. Kornet är allmänt och norrom 64° det mest odlade, ända till 68°. Medan det på Åland behöfver 116 dagar att mogna, räknar man under de höga breddgraderna endast 63 dagar mellan fröet och skörden. Hafren är allmän till 64°, därefter sällsyntare. Europas bröd, hvetet, är i Finland desertbröd och odlas i landets södra delar till 62°, men införes mest från Ryssland. Det vigtigaste

Barrskogsinteriör efter en tafla af B. Lindholm.

näringsämnet, näst rågen, äro potäterna, hvilka från början af detta århundrade odlas allmänt i hela landet och utträngt de fordom allmänna rofvorna. Af öfriga näringsväxter odlas endast ärterna mera allmänt, medan rikedomen på ätbara svampar endast i städerna funnit en användning.

Ända till 69:de breddgraden, hvarhelst en fläck af jorden ligger öppen för solens strålar, frambringar den korta sommaren ängsväxter och blomster af alla arter, som tåla nordiskt klimat. Odlade gräsarter äro timotej, klöfver och alopecurus. Vass och 70 arter starrgräs gå till 68°. Östersjöns vattenflora är utbredd ännu vid sydkusten, men aftynar vid vestkusten, där äfven floder och insjöar framalstra ett ringare antal arter af sötvattensfloran. Däremot äro mossar och lafvar utomordentligt artrika och sky ingen snögräns. Utan rikedomen på renens förnämsta näring, renlafven, skulle Finlands högsta nord vara för menniskor obeboelig.

Djurlif. Den finska djurvärlden ansluter sig närmast till den skandinaviska, med tillägg af nya arter, som inflyttat från öster. Utom norra Europas vanliga husdjur, bland hvilka den till sitt yttre oansenliga, men utomordentligt ihärdiga finska hästen13 tillvunnit sig en förtjent uppmärksamhet, räknar landets fauna 450 arter ryggradsdjur.

Järpar, efter en tafla af F. von Wright.

Jagt och fiske ha varit landets äldsta näringar, men bytet har aftagit i samma mån odlingen tilltagit. År 1888 utbetalades premier för 93 dödade björnar, 48 vargar, 246 lodjur, 3 301 räfvar, 50 järfvar, 253 uttrar, 95 mårdar, 1 268 hermeliner och 5 381 roffåglar. Den skada dessa rofdjur förorsaka beräknas till 300 000 mark årligen. Björnarnas antal förminskas; på Åland är han utrotad. Vargen är under olika vintrar än talrik och närgången, än sällan synlig. Räfven talrik.

Om gnagarnes talrikhet vittna 100 000 årligen exporterade harskinn och 50 000 ekorrskinn. Bäfvern är utrotad, igelkotten sällsynt. Af 7 arter sälar jagas om våren vid alla kuster gråsälen och ringsälen. Af idislarne är den fordom talrika, redan nästan utrotade elgen fridlyst sedan år 185814 och tilltager i antal. Renen, allmän i Lappland, går vid östra gränsen söderut ända till Ladoga. Af hvaldjuren visar sig stundom tumlaren vid Finlands kuster.

Af 268 antecknade arter fåglar äro 221 i landet inhemska. Af dessa öfvervintra 62; de öfriga flytta om hösten till varmare länder. Till sommargästerna höra svalan, lärkan och de bekantaste sångfåglarna. Näktergalen sjunger om våren vid sydkusten och Ladoga. Mindre tonrik, men med hela det rörande behaget af en nordisk sommarnatt, lifvar talltrasten de ensliga skogarnas tystnad. Man tror sig iakttaga en märkbar förminskning af dessa för folket kära och förtrogna sångare till följd af de tilltagande massmorden på nordens flyttfåglar15 under deras flygt öfver medelhafskusterna.

Bland hönsfåglarna äro tjädern, orren och järpen af betydelse för jagten. Vidare räknas 20 arter vadare, 1 art trana och 49 arter simfåglar, bland hvilka svanen, gåsen, ejdern, 14 arter måsar och 2 arter lommar. Kräldjuren äro få, endast 3 arter ormar, 3 ödlor och 3 grodor.

Fiskarna räkna i detta vattenrika land 110 arter, af hvilka 66 lefva i salt, 31 i sött och 13 både i salt och sött vatten. Denna gräns är, med hafsvattnets ringa sälta, obestämd. De allmännaste, mest värderade och mest fångade äro laxen, siken, abborren, gösen, gäddan, siklöjan (mujkan), sillvarieteterna strömming och hvassbuk, laken, iden, braxen, rudan, girsen, ålen och nejonögat. Endast i nedra loppet af Kemi elf fångas i medeltal årligen 57 800 kilogram lax och 18 580 kilogram sik, i gynsamma år betydligt däröfver. Uleå elf gifver i medeltal 42 211 kilogram lax; Kumo elf 28 900 kilogram lax och 39 700 kilogram sik; Kymmene elf 45 050 kilogram lax och 39 700 kilogram sik. Samma fiskarter fångas äfven i de större insjöarna, men dessas mest värderade byte är den i hela det inre landet till sofvel begagnade mujkan. Vid Päijännes stränder fångas årligen från 115 000 till 140 000 kilogram mujka. I Keitele sjö lika mycket; andra sjöar oberäknade. Strömmingsfisket vid hafskusterna är af stor ekonomisk betydelse. Fångsten beräknas ända till 10 millioner kilogram årligen. Stören fångas i Ladoga, men är sällsynt vid hafskusten.

Finlands fauna räknar 280 arter blötdjur och 10 000 arter insekter. Kräftan är talrik och fångsten lönande intill 62°, hvarefter hon endast förekommer planterad i några mindre vattendrag. Biskötseln idkas numera endast på några orter vid sydkusten. Illa beryktade äro norra Finlands och Lapplands tallösa myggor, hvilka förbittra den korta sommarens ro. Syrsan betraktas i det inre landet nästan som ett husdjur. Den svartgrå musslan döljer sin pärla i åar och sjöar.

Allt detta utvisar ett land i beständig kamp med naturmakterna, ofta slaget, aldrig besegradt, alltid hoppfullt16, alltid lefvande äfven under den djupaste snö. Så föga återstår här af söderns sorglösa behag, att i detta land glädjen liknar en flyktig solglimt, rikedomen en saga och naturens ljufvaste fägring en försvinnande dröm. Hårdt allvar, blandadt med vemodig resignation, är det utmärkande draget i Finlands natur. Hemligheten af dess skönhet består i den ständiga, obevekliga vexlingen af lifvets skendöd och lifvets uppståndelse. Hälften af dess lif är begrafvet i natt, och hälften står i odödeligt ljus. Skalden frågar: »Säg kan man dö för detta land?» Ja, svarar historien. Och lefva!17

[Vinjett till kap. I Landet av Axel Gallén.]

[Vinjett till avdelningen »Landskapen» i kap. I Landet av Gunnar Berndtson.]

Finlands historiska landskap ha uppstått kring medeltidsborgar, från hvilka höfdingarne styrt sina slottslän. Dessa landskap sammanfalla i sin kärna med naturliga dalområden och landets fördelning mellan befolkningens olika grupper. Gränserna fram- eller återflyttades efter behof. Den senare civila styrelsen, som kunde umbära borgarna, införde landets indelning i mera konventionela län, hvilka fortfarande i sina hufvuddelar ansluta sig till landskapsindelningen.

[Vinjett till avdelningen »Landskapen» i kap. I Landet av Gunnar Berndtson.]

De historiska landskapen äro nio, nämligen, uppräknade i den tidsordning de framträdt i kulturen och landets historia: 1) Egentliga Finland; 2) Åland; 3) Nyland; 4) Tavastland; 5) Satakunta; 6) Karelen; 7) Savolaks; 8) Österbotten och 9) Lappland. Det sistnämnda landskapet, tillhörande ett vidsträckt och glest befolkadt område, som till öfriga delar innehafves af Norge, Sverige och Ryssland, har dock aldrig haft egen styrelse. Från äldre tider kvarstå heraldikens titlar och sköldemärken. Storfurstendömet Finland för i skölden, hvilken uppbär en storfurstlig krona, ett upprätt och rytande, krönt lejon i rödt fält. Lejonet, som omgifves af nio silfverrosor och trampar på en nedböjd sabel, håller i den harneskklädda högra framramen ett bart huggande svärd. Landskapet Egentliga Finland, som bär titel af hertigdöme, framter i sin sköld en krönt, gyllene hjälm, öfverlagd tvänne i rödt fält korsstälda glafvenstakar (lansar) med guld-spetsar och försedda med blå, tvåuddiga flaggor, fyrdelade af ett gyllene kors. Hertigdömet Satakuntas vapen visar i ett af blått och guld deladt fält en upprätt gångande krönt björn, hållande mellan framramarne ett huggande svärd mellan två silfverstjärnor. Hertigdömet Tavastland för i rödt fält en kattlo mellan tre stjärnor och fyra rosor af silfver. Landskapet Karelen, liksom de föregående ett hertigdöme, för i skölden tvänne armar, den ena harneskklädd och beväpnad med svärd, den andra betäckt af ringpansar och med sabel i blottad hand, hvilka kämpa om en gyllene krona, allt i rödt fält. De öfriga landskapen, hvilka samtliga ega rang af grefskap, visa i sina vapenbilder: Åland, i blått fält en gyllene hjort med juvelsmyckad halsring; Nyland, en gyllene båt mellan två silfverströmmar i blått fält; Savolaks, i svart fält en spänd gyllene handbåge med silfversträng och gyllene pil, hvars spets och fan äro af silfver; Österbotten, sex löpande silfver-hermeliner, stälda två i bredd, i blått fält; samt slutligen Lappland, i rödt fält en framåtvänd, med eklöfskrans krönt och omgjordad vild man, bärande på axeln en klubba af guld.18 De äldre städerna bära likaledes enhvar sin vapensköld.

Fotnoter till detta avsnitt

* Ignatius, Finlands Geografi I: 160.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 geografiska kvadratmil – en geografisk kvadratmil motsvarar 55,1 km².

2 Östersjön aftecknar på […] Östersjöns herre. – En liknande beskrivning finns i En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 13 och 15).

3 egendomliga – karakteristiska.

4 Under landets och […] genom årtusenden. – Topelius återger nästan ordagrant stycket från En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 17 och 18). Se också inledningen om Topelius syn på landhöjningen och den s.k. vulkanismen.

5 Landet höjes, hafvet rinner […] vid mynningarna. – Ordalydelsen är snarlik i En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 17). Se också Topelius föreläsningar i geografi om landhöjningen 14/3, 17/3, 21/3, 24/3 och 28/3 1855 (Föreläsningar i geografi och historia, ZTS XV). I inledningen till föreläsningarna behandlar Jens Grandell mer ingående Topelius syn på landhöjningen (stycke 74–75) samt noterar att han använder sig av sinnebilder i sin framställning (stycke 76–77).

6 Skaldens mått på »de tusen sjöars land» – Uttrycket »tusen sjöars land» var ett topos i finländsk naturpoesi, använt av Runeberg i »Vårt land» (1846).

7 »stråtar» – Används särskilt i Finland för sjöar och sjösystem, som är förbundna genom korta vattendrag.

8 Den 3 April 1830 […] liggande Roine. – I kapitlet »En fjärd af Roine» i En resa i Finland (ZTS XIII) beskriver Topelius livfullt det dramatiska skeendet .

9 träsk – mindre insjö (provinsiellt).

10 Sedan en isbrytare numera stångar väldiga murar – Isbrytaren Murtaja var den första egentliga isbrytaren i Finland, och till en början också Europas största och starkaste. Murtaja tjänstgjorde 1890–1959.

11 »Sankt Britas sommar» – brittsommar; varm period under hösten, vanligen 4–10 oktober, benämnd efter Birgittas och Brittas namnsdag den 7 oktober.

12 Naturen själf har […] skogens förra område. – Jämför ordalydelsen med En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 50).

13 utomordentligt ihärdiga finska hästen – Den finska hästens goda egenskaper hade lyfts fram redan av Olaus Magnus i Historia om de nordiska folken (Historia de gentibus septentrionalibus 1555) och av flera av trettioåriga krigets samtida skildrare (G. Rein, Suomi ja suomalaiset ulkomaan kirjallisuudessa 1500-luvulla ja 1600-luvun alkupuoliskolla 1909, s. 39, 174). Topelius uppmärksammade också den finska hästens duglighet på 1850-talet i Fältskärns berättelser. Första cykeln (ZTS VII, stycke 32, 476). Också i Boken om Vårt Land lyfte Topelius fram den starka hästen i ett eget kapitel (ZTS XVII, »Den finska hästen»).

14 elgen fridlyst sedan år 1858 – Älgen fridlystes 1868 i samband med den nya kejserliga jaktlagen (Herman Juhlin-Dannfelt, Lantbrukets historia 1925, s. 808). I brev till Mechelin förundrar sig också Topelius över årtalet, men erinrar sig där att älgen blev fridlyst 1864 (Topelius–Mechelin 19/6 1893).

15 de tilltagande massmorden på nordens flyttfåglar – Syftar på kramsfåglar; ätbara småfåglar som man fångade på hösten när de var som fetast för att tillverka pastejer av.

16 ofta slaget, aldrig besegradt, alltid hoppfullt – I Boken om Vårt Land beskriver Topelius det finska folket som »kufvadt, besegradt, men aldrig tillintetgjordt» (ZTS XVII, »Om Finlands folk», stycke 70). I novellen »Konungens handske» hävdar han att den finska soldaten hade »blifvit ovan att segra, van att besegras» (Vinterqvällar. Första cykeln. Noveller 1880, s. 107). I föreläsningarna 1863 är det Viborgs slott som i 400 år var »ofta anfallet, men aldrig besegradt» (ZTS XV).

17 Skalden frågar: […] Och lefva! – »Säg kan man dö för detta land?» anspelar på tredje strofen i J. L. Runebergs dikt »Den femte Juli» från 1860. I Blad ur min tänkebok utvecklar Topelius resonemanget: »Det är lättare att dö, än att lefva för en idé; vår kraft är vanmakt, vår vilja vankelmod. Men medvetna eller omedvetna ha i alla tider många tusende lefvat, lidit och dött för detta land, som med hvarje soluppgång kallar oss att följa i våra fäders spår. […] Du undkommer ej ditt folk och ditt land» (1898, s. 117). Essän »Det providentiela i verldshistorien» avslutas med de mäktiga orden: »Ett folk, som genomlefvat sådana öden, har icke rätt att misströsta om sin framtid. Det kan slås till jorden, men det reser sig åter. Det kan icke dö, förrän det förlorat sig sjelf.» (1890, s. 8).

18 Storfurstendömet Finland för […] en klubba af guld. – Topelius beskrivning av vapensköldarna är en typisk professionell blasonering (av fr. blason, vapensköld), dvs en beskrivning i ord av ett heraldiskt vapens innehåll och färgsättning, formulerad efter bestämda regler. Beskrivningen av färgerna var ett viktigt inslag, eftersom läsaren inte hade färgbilder att se på.

1. Egentliga Finland.

Auradalen, landets sydvestra hörn, mellan 60:de och 61:sta breddgraden, bär namn från de tider, när detta område ensamt kallades Finland. Alla öfriga landskap benämndes då skildt, och för hela landet brukades den obestämda benämningen Österland. Namnet Finland behöfde sex århundraden för att i sig indraga landets öfriga delar och angifver därmed den tid, som de skilda folkelementerna behöfde för att igenkänna hvarandra som samma folk.

Större delen af Egentliga Finland är en bördig slätt, som endast vid kusten och längst i nordost afbrytes af berg och åsar. Hafvet inskär djupa vikar, kusterna kantas af vidsträckta skärgårdar. Insjöarna äro få och floderna obetydliga. Aurajoki afdelade fordom landets två lagsagor, »norra» och »södra» Finland med öfriga landskap som biländer. Här, i landets mildaste luftstreck, på det tättbefolkade, väl odlade slättlandet, vid malmförande berg, vid kustens kalkbrott och under skyddet af Åbo fäste, framträdde landets första kulturbygd och skådeplatsen för dess äldsta historiska minnen. Här landsteg den första korshären; här döptes de förste kristne;1 här bygdes den första kyrkan (Räntämäki), den första borgen (Åbohus); här begynte med den första militära, andliga och civila styrelsen den första staden2, det första ordnade samhället, den första handeln och industrin, den första skolan och akademin,3 den första vetenskapen, konsten och litteraturen, de tidigast berömda namnen af kyrkofurstar, krigare, statsmän, lärde och skalder. Än i dag, sedan detta landskap förlorat sin centrala betydelse, lefver det ej endast på minnen och anor, det fortfar att intaga en framstående plats i landets kultur.

Vy af Åbo med domkyrkan i fonden [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Åbo stad har från 1157 till 1827 bevittnat och beseglat Finlands historia. Staden uppstod i skydd af det lika benämnda fästet som bygdes af den första korshären och sedan utvidgats. Hvilket icke hindrat, att Åbo brändes och plundrades af ryska ströfpartier redan 1198 och 1318.4 Dess många gånger af eld och fiender härjade domkyrka, som ännu vördnadsbjudande kvarstår, fulländades år 1300 och blef icke blott medelpunkten för katolicismens ståt, utan äfven som vallfartsort en mötesplats för varubytet vid messorna. Åbo blef i 14:de och 15:de seklerna rikt genom sin mäktige biskop och sin handel på Tyskland. Sedan nedsatte kriget, reformationen och elden dess välstånd. Hertig Johan, Vasafursten, som residerade i Åbo med sin gemål och sitt hof,

Åbo sedt från domkyrkans torn [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

drömde här sina ungdomsdrömmar5 om ett själfständigt finskt rike6, men tillfångatogs af sin broder, kung Erik. Slottet belägrades och intogs gång efter gång under tronstriderna; handeln förstördes, biskopen blef en kronans tjänsteman. Än en gång upplefde Åbo en bleknad glans genom sin akademi 1640 och fortfor att vara landets traditionela medelpunkt intill den olyckliga 4 September 1827, som lade staden i aska. Aderton år förut hade Finland blifvit en del af ryska riket; Åbo låg för aflägset från Petersburg och för nära till Stockholm. År 1819 flyttades senaten och styrelseverken, 1828 universitetet till Helsingfors. För Åbo återstodo dess erkebiskop, dess hofrätt, dess länshöfding, dess hushållningssällskap, dess handel och dess minnen i brons, de senare uppresta statyerna af den finska historiens fader Porthan och akademins grundläggare Per Brahe.

Nybygdt på båda stränderna af Aurajoki, räknar Åbo 32 000 invånare. Dess restaurerade slott inrymmer ett museum för fornsamlingar. Dess likaså restaurerade, med fresco- och glasmålningar prydda domkyrka bevarar stoftet af Erik XIV:s drottning Katharina Månsdotter och den äldsta adelns familjegrafvar. Den allmänna vyn är tagen från domkyrkan på venstra flodstranden. I akademins högt belägna observatorium har Argelander en gång beräknat solsystemets rörelse framåt i världsrymden.

Den med sommarvillor bebygda ön Runsala är berömd för sina ekar och för Choræi källa, minnet af en skald från början af detta århundrade.

Kuustö slottsruin [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Kuustö (af Kuusisto, granskog) 16 km. SO. om staden var Åbo bisparnes starka borg, som Gustaf Vasa lät nedrifva och hvaraf nu endast ruiner återstå.

Nådendal [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Nådendal (600 inv.7), nu en besökt badort 15 km. NV. från Åbo, blomstrade under katolska tiden genom sitt rika brigittinerkloster, det enda nunneklostret i Finland. Ett återstående minne från denna tid är den gamla klosterkyrkan.

Nystad (3 800 inv.) är en idog sjöstad norr om Åbo, historiskt bekant genom den där afslutade, för nordens maktställning så betydelsefulla freden 1721.

Wiurila [av Gunnar Berndtson].

Landskapet räknar många gamla herresäten, bland hvilka Willnäs och Wiurila här i bilder återgifvas. Salo köping är en af Åbos gamla marknadsplatser.

Willnäs [av Gunnar Berndtson].

Åland (Eyland?8, på finska Ahvenanmaa, abborlandet) var tidtals, med titel af grefskap, ett län under höfdingen i Kastelholm. I dess vidsträckta skärgård äro omkring 90 öar bebodda och fördelade i 8 församlingar9. Hafvet är dess skördefält, men på fasta Åland idkas äfven jordbruk. Intill 1713 voro öns täta skogar konungens yppersta jagtmark för elgar10, men nämnda år lät svenska styrelsen sköfla skogarna och nedskjuta elgarna, af fruktan att ryssarne därifrån kunde hota Stockholm. I åtta år var ön en obebodd ödemark. Befolkningen återvände med freden, men växt- och djurlif återfingo aldrig sin förra blomstring. Den sista elgen på Åland sköts år 1774.11

På en udde i Sunds socken kvarstå ruiner af Ålands fäste Kastelholm. Det har bevittnat heta strider om östersjöväldet mellan svenskar, danskar och ryssar, belägrats, sköflats, bränts och efter 1713 fått förfalla, tilldess att ruinerna numera skyddas för fullständig ödeläggelse. En yngre ruin äro Bomarsunds befästa kaserner, som 1854 förstördes af en engelsk flotta med franska landstigningstrupper.

Kastelholm [av Gunnar Berndtson].

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Här landsteg den […] de förste kristne; – Enligt legenden organiserades det första svenska korståget till sydvästra Finland under Erik den heliges ledning på 1150-talet. De första finnarna ska ha döpts av biskop Henrik i Kuppis källa öster om Åbo.

2 här bygdes den första […] den första staden – Korois biskopskyrka byggdes 1229, innan dess hade Nousis varit säte för missionsstiftet i Finland. År 1300 ersatte Åbo domkyrka biskopssätet i Korois. Åbo slott grundades på 1280-talet för kungens ståthållare och soldater. Det är inte känt vilket årtal Åbo stad grundades, staden uppstod under 1200-talet.

3 den första skolan och akademin, – Katedralskolan i Åbo tros ha anlagts omkring 1276 i anslutning till Åbo domkyrka. Biskop Isak Rothovius grundade 1630 ett gymnasium i Åbo som ersatte den gamla katedralskolan. Han verkade därefter aktivt för gymnasiets omvandling till universitet, Kungliga Akademien i Åbo, tio år senare.

4 Hvilket icke hindrat, […] 1198 och 1318. – Enligt Paul Juustens biskopskrönika, Chronicon episcoporum Finlandensium, brände ryssarna ner Åbo under pingsthelgen 1198, men senare forskning har påvisat att det handlar om en felläsning av årtalet 1318 (Kari Tarkiainen, Sveriges Österland. Från forntiden till Gustav Vasa 2008, s. 94).

5 ungdomsdrömmar – Anspelar på Fredrik Cygnæus skådespel »Hertig Johans ungdomsdrömmar» från 1854.

6 Hertig Johan, Vasafursten, […] finskt rike – Som hertig av Finland 1556–1563 hade den blivande Johan III en relativt självständig ställning gentemot kungen, bl.a med ett eget riksråd i miniatyr. Johan gifte sig med den polska prinsessan Katarina Jagellonica 1562. I föreläsningarna 1864 kommenterar Topelius: »Det berättas, att hert. Johan vid detta tillfälle, och i sjelfva giftermålskontraktet, lofvat göra sig sjelfständig i Fd och sålunda erbjuda konungadottern en oberoende krona.» (ZTS XV).

7 600 inv. – I brevväxlingen med Mechelin nämner Topelius att han använt sig av statistiska uppgifter ur chefen för Statistiska Centralbyrån, Anders Boxströms Jemförande befolknings-statistik. Med särskilt afseende å förhållandena i Finland (1891), och att han har »angifvit städernas folkmängd i runda tal med antaglig ökning för år 1892 eller 1893» (Topelius–Mechelin 10/7 1892). Mechelin meddelar senare att han – med en skälig avrundning av siffrorna – ändrat städernas invånarantal med från Statistiska Centralbyrån erhållna uppgifter vid 1891 års slut (Mechelin–Topelius 29/10 1892).

8 Eyland? – (isl.) ö. Syftar sannolikt på en teori om att namnet Åland skulle kunna härledas från fornnordiska.

9 8 församlingar – pro elva församlingar.

10 Intill 1713 voro öns […] för elgar – I operastycket »Kung Carls jagt» har Topelius förlagt händelserna till denna miljö; librettot handlar om en jaktfärd den unge Karl XI ska ha gjort på Åland 1671. Operan med musik av Fredrik Pacius uruppfördes 24/3 1852. Om den utdöende åländska älgen, se också Fältskärns berättelser. Andra cykeln (ZTS VII, stycke 33).

11 Den sista elgen på Åland sköts år 1774. – I Fältskärns berättelser. Andra cykeln nämner Topelius att den sista älgen sköts 1778 (ZTS VII, stycke 188). Uppgiften finns i Fredric Wilhelm Radloff, Beskrifning öfver Åland 1795, s. 229.

2. Nyland.

Landskapet (Uusimaa) har fått sitt namn af tidigt inflyttade svenska kolonister. Till arealen det minsta, är detta landskap på samma gång det tätast befolkade och omfattar största delen af kustsluttningen söderom Salpausselkä. Ehuru i regeln ett slättland med bördig lergrund, afbruten

Helsingfors sedt öfver Södra hamnen [av Daniel Nyblin].

af sandmoar, genomkorsas Nyland af låga bergsryggar och egendomliga1 höjdkullar, motsvarande dem, som under hafsytan bilda dess skärgård. Kusten är insågad, med vikar och uddar, floderna korta, sjöarna små, men talrika vid landtryggen. Kring de många herregodsen har uppstått ett välordnadt jordbruk, som, i förening med fabriker och bergverk, utbredt ett allmännare välstånd, än i något annat landskap.

Vid Helsingfors hamn. Vinterbild [av Albert Edelfelt].

Landets nya hufvudstad Helsingfors bär sitt namn efter kolonister från Helsingland och uppstod omkring år 1550 vid mynningen af en liten å, Vanda. Redan i detta sitt första embryo som obetydlig småstad fick Helsingfors ett politiskt dop genom den där i Gustaf II Adolfs närvaro samlade finska landtdagen 1616. År 1639, när segelleden befanns uppgrundad, flyttades staden 5 km. i SO. till sin nuvarande plats på Estnäs udde och vegeterade ett sekel igenom obemärkt intill sitt andra och tredje politiska dop, när svenska armén kapitulerade här år 1742 och när Augustin Ehrensvärd här uppförde Sveaborg för att ersätta det förlorade Wiborg. Helsingfors växte nu i betydelse som operationsbas för svenska örlogsflottan och bevittnade 1788 Gustaf III:s tedeum öfver sjöslaget vid Hogland samt Sveaborgs kända kapitulation 1808. Därefter kom det fjärde dopet, ett eldsdop, som genom en ödeläggande brand samma år röjde plats för en betydelsefullare framtid. Staden förklarades 1812 vara Finlands hufvudstad och blef detta faktiskt 1819. Men ännu ett halft sekel behöfde Helsingfors för att igenkänna sig själft i sin nya bestämmelse vid landtdagen 1863. Dess befolkning hade då stigit från omkring 8 000 (1812) till omkring 20 000 1863 och räknar nu (1892) inemot 70 000.

Nikolaikyrkan i Helsingfors [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Norra Esplanadgatan i Helsingfors [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

J. A. Ehrenström nyreglerade stadens plan, C. L. Engel bygde dess första palatser för generalguvernören, senaten, universitetet m.fl. Kejsaren-Storfursten bebor vid sin härvaro ett senare uppfördt palats. Efterhand har den unga hufvudstaden blifvit prydd med talrika monumentala byggnader för olika allmänna ändamål. Staden har 4 lutherska kyrkor, hvaribland en tysk, 2 grekisk-ortodoxa och 1 katolsk kyrka, utom privata bönehus, synagoga och församlingslokaler, 3 teatrar, 4 militärkaserner, 7 större sjukhus och ett stort antal läroverksbyggnader. Enskilda monumentala byggnader ha tillkommit under senaste perioden af stadens utveckling. I stadens centrala esplanad restes 1885 en genom bidrag från hela landet bekostad staty af skalden J. L. Runeberg. Stadens förnämsta parker äro Kajsaniemi från 1839, Brunnsparken från 1840, Tölö park från 1870.

Sörnäs hamn vid Helsingfors [av Albert Edelfelt].

Helsingfors har med jämnade klippor och utfylda stränder vunnit ett skönt läge på en i Finska viken utspringande bergkransad halfö, omgifven af öar, klippor och sund. Exporthamnen är hufvudsakligen stadens norra hamn intill förstaden Sörnäs. Den regelbundna ångbåtstrafiken är koncentrerad i södra hamnen. Tillväxande förstäder uppstå vid näset i norr.

Sveaborg (1 500 inv. utom garnisonen) är med sina granitmurar anlagdt på 7 öar, af hvilka 6 äro med hvarandra förbundna, 4 km. SO. om staden. Utanverk och batterier på omgifvande höjder komplettera befästningen. Två helgade platser, den långt synliga ortodoxa katedralen och anläggarens, Ehrensvärds, graf, förblefvo oskadade vid engelska och franska flottornas bombardement af Sveaborg i Augusti 18552.

Borgå [av Albert Edelfelt].

Borgå bro [av Albert Edelfelt].

Borgå (4 300 inv.), en sjöstad från 14:de seklet och biskopssäte sedan 1721, är beläget vid det segelbara utloppet af en lika benämnd å, 56 km. NO. från Helsingfors. Historiska minnen äro gymnasiihuset, där landtdagen 1809 sammanträdde, och domkyrkan, där ständerna efter svuren trohetsed mottogo Alexander I:s regentförsäkran. Ett tredje minne är skalden Runebergs af staten inlösta och i oförändradt skick bevarade hem. En af landsmän bekostad minnesvård betäcker hans graf.

Gata i Borgå [av Albert Edelfelt].

Staden Lovisa (1 800 inv.) österom Borgå anlades vid Pernå hafsvik 1745, när den flyttade riksgränsen gjorde en stapelort där behöflig. Staden, som först hette Degerby, uppkallades 1752 efter drottning Lovisa Ulrika och är nu en badort. Den befästa Svartholmen i dess närhet kapitulerade 1808.

Kotka hamn [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Kotka (Wiborgs län), numera stad med 4 000 inv. och belägen på en ö vid Kymmene elfs nordliga utloppsarm, var efter 1743 en station för ryska örlogsflottan och har blifvit en betydande utskeppningsort för trävirke, som nedflottas på elfven. I närheten är det genom två blodiga sjöslag 1789 och 1790 bekanta Svensksund.

Fredrikshamn (Hamina 2 800 inv., Wiborgs län), var gränsfästning från 1723, brändes 1742 och inrymmer sedan 1819 finska kadettkåren.

Hangöudd (Tulludden) [av Albert Edelfelt].

Vester om Helsingfors äro kuststäderna Ekenäs och Hangö. Ekenäs (2 000 inv.), en sedan 1300-talet känd handelsplats vid Pojo vik, är bekant för sin vackra skärgård, sitt seminarium för folkskolans lärarinnor och sin i handeln eftersökta hvassbuk. Hangö (2 500 inv.), en ny stad3 på udden af samma namn och numera Finlands vinterhamn, är en af landets mest besökta badorter. Här finnas betydande anläggningar för granitens bearbetning. Udde och hamn voro kända långt tillbaka af sjöfarande. Ej långt från Ekenäs kvarstå ruiner af Raseborgs fordom betydande slott.

Hangö badhus [av Louis Sparre].

Langenkoski [av Gunnar Berndtson].

Malmgård i Pernå [av Gunnar Berndtson].

Under vackraste sommartiden har Kejsaren med Gemål och familj plägat besöka den sydfinska skärgården. Dessa landtligt enkla besök hafva kvarstannat i kärt minne hos kustbefolkningen. Åt Hans Majestät har uppförts en enkel sommarvilla, benämnd Langenkoski, med laxfiske vid en af Kymmene elfs utlopps-armar. Bland betydande herresäten återgifvas här Malmgård, Sarvlax, Fagervik och Tjusterby.

Sarvlax (Nyland) [av Gunnar Berndtson].

Fagervik (Nyland). [av Gunnar Berndtson].

Tjusterby (Nyland) [av Gunnar Berndtson].

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 egendomliga – karakteristiska.

2 engelska och franska […] i Augusti 1855 – Sveaborg angreps av en brittisk-fransk flotta under Krimkriget sommaren 1855.

3 Hangö (2 500 inv.), en ny stad – Hangö fick stadsrättigheter 1874.

3. Tavastland (Hämeenmaa).

Landskapet, nu fördeladt på fem län, är det mest centrala och omfattar, i en längd af 480 km. och en bredd af 320 km., hela Päijännedalen jämte södra delen af Näsijärvi dalen. Vattendragen dela sig mellan dessa sjösystemer, strömmande i långa sträckor ned till bådas utloppsrännor. En olägenhet för sjötrafiken är, att sjöarnas öfversvämningar föranledt fällningen af en del vattendrag. Det stora Päijänne sänktes åren 1826 till 1837 ej mindre än 1 m. 19 cm., hvaraf de grundare ångbåtslederna ännu ha känning. Och likväl älskar folket sina sjöar så högt, att tavastländingen hellre ror en dubbelt längre väg, än går eller åker en kortare, hvarför hans kyrkor alla äro bygda vid sjöstränder för att kunna besökas med båt. Landskapet bär de allmänna dragen af berg, sjö och mo, men medan det välodlade södra Tavastland sett skogarna glesna, falla barrskogens skuggor djupa på norra Tavastlands moar.

Landskapet har underlydt höfdingen i det af Birger Jarl 1249 uppförda fästet Tavastehus (Hämeenlinna, Kronoborg), som kvarstår väl underhållet och numera användes som tukthus för kvinliga förbryterskor. Under dess skydd uppstod en marknadsplats, som 1650 fick stadsprivilegier, kallades efter sitt fäste Tavastehus och flyttades 1776 till en närbelägen rymligare plats. Staden (5 000 inv.) är läneresidens och naturskönt belägen med sin park vid Wanajavesi. I dess närhet är Aulanko, en trång kitteldal, omgifven af brant stupande bergväggar kring den aldrig af stormar nådda sjön på dess grytbotten. Denna natursköna punkt underlyder egendomen Karlberg.

Tavastehus [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Karlberg vid Tavastehus [av Louis Sparre].

Vid stranden af Jyväsjärvi, som står i segelbar förbindelse med Päijänne, är sedan 1837 Jyväskylä (2 600 inv., Wasa län), moderstaden för den finska folkskolan 18621. Här är landets första och största seminarium för folkskolans lärare och lärarinnor, kring hvilka Folkupplysningssällskapet sedan 1884 samlat allmänna sång- och musikfester.

Heinola (1 300 inv., S:t Michels län), anlades 1779 på venstra stranden af Jyränkö ström, där Päijännesystemet utflödar i Kymmene, och var en tid residens för det s. k. Kymmenegårds län.

Jyväskylä (Tavastland.) [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Talrika herregårdar erinra om de tider då södra Tavastland till en stor del underlydde adliga gods.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 moderstaden för den finska folkskolan 1862 – Den »finska folkskolans fader» Uno Cygnæus grundade Finlands första lärarseminarium i Jyväskylä 1863.

4. Satakunta.

Södra delarna af Satakunta, Tavastland, Savolaks och Karelen voro tidigt befolkade och odlade, medan deras norra delar länge förblefvo obebodda utmarker (erämaat)1, hvilka endast sommartid besöktes för jagt och fiske af de sydligare boende. Satakunta (hundramannabygd, skattelag)2 omfattar Kumo elfdal och norra delen af Näsijärvis vattensystem i en längd af 214 km. och bredd af 160 km. Börjande från Suomenselkä, strömma stora sjöar – Etseri, Hankavesi, Toivesi, Keurusselkä, Waskivesi, Rautavesi, Wisuvesi, Tarjannes, Sotkanselkä, Ruovesi, Jäminki, Palovesi m. fl. – genom Murole kanaliserade fors in i Näsijärvi för att senare, i Pyhäjärvi mötande Wanajavesi, Längelmänvesi, Roine, Mallasvesi, Pälkäneenvesi och många andra, utflöda i Kumo. Om Keurusselkä är en folksägen: »hundra öar, tusen uddar och ingen utan namn». En bergsklyfta i norra Satakunta (Wirdois) har gifvit upphof åt tre sammanflytande svarta sjöar, kallade Toriseva, alla smala som åar, men bottenlöst djupa och skuggade af höga, lodräta, grå klippväggar. Om det blå Mallasvesi skämtar folksägnen, att när jätten pustande vadat öfver den djupa sjön, utropade han: se på den, som nästan gick mig öfver stöfvelskaften!3

Den 53 km. långa Kyrösjärvi störtar sig i det berömda Kyrö fall 25 m. utför branta klippväggar ned i en mindre sjö, Kirkkojärvi. Satakunta är stolt öfver sina sjöar och vidtfrejdadt för sina åsar (Kangasala m. fl.) med bländande, vida utsigter öfver vattenspeglarna. I kustens närhet öfvergå dess milsvida, ensliga moar till slätter med djup sand.

Kumo elf är segelbar 30 km., från utloppet vid Räfsö hamn till den betydande utskeppningsorten Björneborg (Pori, 10 400 inv.). Staden var känd i 14:de seklet, har många gånger härjats af eld, senast 1852, och tre gånger flyttats. Af Kumo slott i dess närhet återstår numera intet spår. 52 km. från staden bevaras inom en hägnad af sten »S:t Henriks predikohus», en af ålder halft förstenad ria, där, enligt folksägnen, Finlands förste apostel och skyddshelgon, biskop Henrik, predikat. – Ikalis är en köping vid Kyrösjärvi.

Björneborg [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Raumo (4 000 inv.) en gammal sjöstad, var fordom berömdt för sitt franciskanerkloster, Collegium Raumense.

Tammerfors (Tampere, 21 500 inv.) vid Näsijärvis forsande utflöde i Pyhäjärvi, blef stad 1775, fristad 1821 och är nu sitt lands främsta fabriksort för tillverkning af linne och bomullsväfnader, kläden, papper m. m. Vattenkraften, storindustrin och den tullfria införseln af råmaterial ha medfört befolkning och välstånd. Norrom detta »Finlands Manchester»4 vidga sig från bergshöjden Pyynikke utsigterna öfver de stora, glänsande vattentrymåer5, som förläna Satakunta ett så egendomligt behag.

Tammerfors vid strömmen [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Kangasala (Satakunta) (av Pekka Halonen).

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 obebodda utmarker (erämaat) – erämarker; enskilda rågångna fångstområden som var belägna långt ifrån hemtrakten och som ofta också omfattade fiskevatten. Ordet användes från 1500-talet i finländska handlingar.

2 Satakunta (hundramannabygd, skattelag) – En teori är att namnet är ett lån från hundare, som beteckning för ett tidigmedeltida administrativt område, eftersom landskapets namn innehåller de finska orden sata, hundra, och kunta, område. En annan teori är att sata har sin grund i ordet satama, hamn. (Finlandssvenska bebyggelsenamn.)

3 Om det blå Mallasvesi […] öfver stöfvelskaften! – Topelius återger samma folksägen, men aningen mer utförligt, i Boken om Vårt Land (ZTS XVII, »Folksägner om jättarne»).

4 »Finlands Manchester» – Manchester var känt för sin blomstrande textilindustri. En av de första signifikanta industrianläggningarna i Tammerfors var bomullsspinneriet som den skotske entreprenören James Finlayson grundade 1828. Under 1830-talet började uttrycket »Finlands Manchester» användas om staden.

5 vattentrymåer – här: vattenspeglar.

5. Karelen.

Den finska sångens hembygd (Karjala, af karja, boskap)1 omfattar landets östra och sydöstra delar mellan höjdsträckorna Maanselkä, Kivalo och Karjalanselkä, jämte kustdelen sydost om Salpausselkä, det hela ett område af 360 km. i längd från N. till S., men med mycket omvexlande bredd. Ingen del af Finland har upplefvat så många skiftande öden, som denna tummelplats för gränsfejderna mellan det svenska och ryska väldet. Därom vittnar än i dag landskapets vapensköld. Nöteborgs gräns af 1323 klöf karelarnes område i två hälfter; fredsfördraget i Teusina 1595 återgaf åt Ryssland Ladogastranden, det s. k. Kexholms län; freden i Stolbova 1617 gaf det ånyo åt Sverige; fredsfördragen i Nystad 1721 och i Åbo 1743 lade största delen af Karelen under Ryssland; Alexander I:s manifest af d. 23 December 1811 återförenade detta frånskilda »Gamla Finland» med det öfriga Finland. Delar af Karelen underlydde sålunda styresmän i Kexholm, Narva, Kuopio, Heinola (Kymmenegårds län), men den traditionela hufvudorten förblef alltid Wiborg. Efter 1721 lades stora områden under donationer åt ryske magnater, hvilka gods nu inköpts af finska statsverket och inlösas af sina åboar. Landskapet har, under dessa lyckans och herradömets skiften, blifvit efter i odling. Det är ett nytt land, på hvars höjning en ny tid arbetar. Ingångsporten för de finska stamfolkens inflyttning är på samma gång en öfvergångsbrygga från österländsk-rysk till vesterländsk-finsk natur, från slättländer till bergländer, från flodsystemer till sjösystemer, från stepper och fruktbara lerfält till åsar, moar, mossar och kärr. Karelen har sandhedar, men få slätter, oftare likasom på hvarandra staplade höjder, »mäkien mäet», backarnas backar, som folket kallar dem. Dess ensliga norra bygder söka sig luft i Saimavattnen, men hela landskapet graviterar åt Ladoga.

Wiborg (22 000 inv.) har uppstått i skydd af det lika benämnda fäste, som Torkel Knutson uppreste 1293 vid det inre af Wiborgska hafsviken för att betrygga Karelens eröfring. Läget norrom det 12 km. långa och smala inloppet Trångsund samt söderom Saima kanals mynning i vikens innersta fjärd, Suomenvedenpohja, är på samma gång gynsamt, betryggadt och skönt. Staden räknar sina privilegier från 1403, sina nu raserade murar från 1477 och har från denna till vår tid som fästning delat öden med slottet. Wiborg, som var biskopssäte från 1554 till 1710, är numera läneresidens och säte för landets tredje hofrätt från 1839. Staden har ärft sin betydliga handel af det utanför hafsviken liggande Björkö, som under medeltiden var nederlagsort för hansestädernas handel på Ryssland. Den 3 Juli 1790 var här det s. k. »Wiborgska gatloppet». De förenade svenska örlogsflottorna instängdes vid hafsvikens inlopp af de förenade ryska flottorna och bröto sig under Gustaf III:s eget befäl lyckligt, ehuru med stora förluster, igenom.

Wiborg [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

I 317 år var Wiborgs slott Finlands portnyckel. Här vistades en tid Karl Knutsson, innan han 1448 afseglade till Stockholm för att mottaga Sveriges krona. Här timade, 30 November 1495, den ryktbara »Viborgska smällen», då riddaren Knut Posse med en krutmina sprängde i luften stormande fiender. Gång efter gång motstodo slottets och stadens fasta murar alla den ryska maktens försök att få fast fot i Finland, intill dess att det nedskjutna, uthungrade Wiborg, efter det tappraste försvar, gaf sig åt ryska hären under tsar Peters eget befäl den 30 Juni 1710. I vår tid restaureras det förfallna, men ännu aktningsbjudande slottet, som senast lidit af brand 1834 och 1856.

Monrepos [av Albert Edelfelt].

Norrom Wiborg ligger en landtgård, som i början af seklet donerades åt baron Ludv. Nicolay. Han och hans lika naturälskande ättlingar ha omskapat denna plats till en berömd lustgård, Monrepos, som blifvit kallad ett förädladt Finland och som vittnar om hvad konst och smak, i förening med nödiga tillgångar, kunna göra af ett finskt landskap.

Monrepos [av Albert Edelfelt].

Imatra. Wuoksen utflödar ur södra Saima, bildande ett mindre fall, som snart vidgas till en bred strömfåra. Efter en kilometer börjar floden visa oro, strömdraget tilltager, berg möta, Wuoksen sammantränges och störtar i skum utför Tainiokoski, som kallas »lilla Imatra». Efter en mindre fors, Linnakoski, vidgar sig floden åter till den imponerande bredden af 338 meter, då hon plötsligt möter en trång bergsklyfta, där hon pressas in i en ränna af knapt 41 meters bredd. Här har hon framför sig en brant af 19 m. i höjd och 875 m. i längd. Hennes svindlande fall – eller fors, om man vill – utför denna brant är det ryktbara Imatra. Ögat kan ej fatta och tanken ej följa detta tummel af vågor, som blixtsnabt jaga och nedtrampa hvarandra. Vattnet skiftar beständigt färg och stänker i dimmor uppåt bergsväggarna. Man kan med lätthet kasta en sten från ena till andra stranden, men det starkaste rop kan icke höras dit öfver.

Imatra [av Axel Gallén].

Europa har högre och bredare fall, än Imatra, men intet, som kan jämföras med detta i vattenmassa. Wuoksen antages under medelbredd och medelhastighet nedföra 475 kubikmeter vatten i sekunden. Trycket af dessa massor i en så smal ränna är enormt, men har ännu ej tagits i anspråk af industrin. Ett hotel, en järnväg, en bro öfver Imatra och elektrisk belysning stå till de talrika turisternes disposition. Ännu slösar Imatra sin kraft, om det är ett slöseri att förhärliga sitt land. Sydligare erbjuder floden Wallinkoski och andra forsar till industrins tjenst.

Wallinkoski [av Albert Edelfelt].

Utom Wiborg räknar Karelen tre städer. Joensuu (2 800 inv.), vid Pielis elfs utlopp i Pyhäselkä fjärd af Orivesi, är en marknadsplats, som 1842 fått stadsprivilegier och raskt tillväxer. Ladoga-hamnen Sordavala (1 400 inv.) blef stad 1816 och drifver handel på Petersburg. Kexholm (Käkisalmi, 1 200 inv.) har uppstått vid ett fäste af samma namn på två öar i Wuoksi vid dess numera nordliga utloppsarm, så gammalt, att ingen känner dess ursprung. Sedan Torkel Knutson tog fästet 1293 och åter förlorade det 1295, var det ryskt till 1580, svenskt till 1597, ryskt till 1611, svenskt till 1710, ryskt till 1811 och sedan denna tid finskt område, men med rysk garnison. Stadens välstånd har gått tillbaka, sedan Wuoksens laxfiske och handel dragit sig till den nya, sydliga utloppsarmen.

Valamo fridlysta kloster2 är, enligt sägen, anlagdt år 992 på en 8 km. lång klippö i öppna Ladoga, 60 km. SSO. från Sordavala. Dess naturskönhet, dess rikedom och dess gästfrihet såsom vallfartsort äro vida bekanta. Ladogas norra kust med dess branta berg och dess slingrande farleder mellan öarna hör till landets minst besökta, men mest storartade naturscenerier.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 (Karjala, af karja, boskap) – Enligt en teori är namnet Karjala härlett från det finska ordet för boskap, karja. Men eftersom karelare historiskt sett inte varit boskapsskötare, har en annan teori uppstått, enligt vilken namnet härstammar från ett lånord från germanska eller baltiska språk, karja, i betydelsen krigsstyrka eller här (Institutet för de inhemska språken).

2 Valamo fridlysta kloster – På klosterön Valamo fick inga levande varelser ofredas.

6. Savolaks.

Savo, Savonmaa, 300 km. i längd och 180 km. i bredd, liknar till formen ett päron med stjälken mot norr och omsluter Saimadalen mellan Savonselkä, Karjalanselkä och Salpausselkä. Namnet härledes från Savilahti (S:t Michel) eller från ryska ordet savolotschie, på andra sidan om vattendelaren.1 Landskapet, som först underlydt Wiborg, sedan Nyslott, har fått erfara sin dryga andel af gränskrigens härjningar och delades 1743 genom godtyckliga pennstreck på kartan mellan Ryssland och Sverige. I hela det vattenrika Finland är Savolaks det vattenrikaste landskapet och mera skärgård, än kontinent. Sluttningen är låg, men genomkorsad af åsar och höjder, hvilka, i förening med vatten, öar och sund, erbjuda de mest omvexlande utsigter. Hvarje försök att välja de skönaste möter en täflan om priset med andra.

Kuopio [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Savolaks räknar fem städer. Läneresidenset är Kuopio, på en halfö vid Kallavesi, anlagdt af Gustaf III 1776, nu med 9 000 invånare. Staden är biskopssäte sedan 1851, en af landets mest besökta marknadsplatser, medelpunkt för inlandets sjöfart och östra Finlands kultur. Utsigten från Pujo backe i närheten är berömd för sitt vidsträckta sjöperspektiv. – En smal, kanaliserad vattenstråt leder norrut till den nya staden Idensalmi2, handelsplats för en vidsträckt landsbygd.

Pujo berg [av Eero Järnefelt].

St. Michel (2 300 inv.) vid en vestlig inre vik af Saima var före Kuopio Savolaks medelpunkt, blef stad 1838 och läneresidens 1843. Sedan dess segelled genom sunden blifvit fördjupad, stiger dess omsättning.

Nyslott [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Nyslott (Savonlinna, 1 600 inv.) uppstod kring fästet Olofsborg, som restes af Erik Axelsson Tott år 1475 på en ö i Kyrönsalmi sund mellan Saima-sjöarna Haukivesi i norr och Pihlajavesi i söder. Detta fäste, Finlands bäst bibehållna medeltidsborg, Savolaks’ nyckel, äfven kalladt Nyslott, har alltfrån sin första tillvaro hejdat okärkomna besök, många gånger belägrats och senast blokerats 1788. År 1723 finnes Nyslott upptaget som stad och är nu en besökt hamn vid Saimas segelled. Två timmars ångbåtsväg i SO. från Nyslott ligger en af Puruvesi kringfluten smal och 6 km. lång ö, Punkaharju, hvars hela bredd upptages af en bugtande ås, öfver hvilken landsvägen går medelst färjor vid öns ändpunkter. Denna skogbevuxna, sällsamt formade ö, som än liknats vid en simmande ödla, än vid en vattenfågel med utbredda vingar, utbröts till kronopark 1841 och mottager, som en af Saimas främsta pristäflare, talrika främlingar i ett för dem uppfördt hotel.

Punkaharju [av Albert Edelfelt].

Willmanstrand [av Elin Danielson].

Vid södra kusten af stora Saima ligger Willmanstrand (Lappeenranta, 1 900 inv.), fordom lastageplats för Wiborg, sedan befästadt 1723, intaget af ryssarne efter ett blodigt nederlag för de svenska vapnen 1741 och slutligen en fredlig handelsstad från 1784. Finska dragonregementet är förlagdt här och en sommarbostad inredd att emottaga Kejsaren med familj vid de lägermöten, som hvart tredje år här anställas med landets trupper.

Porrassalmi [av Louis Sparre].

Östra Finland är rikt på trånga pass, där en liten styrka kan bjuda en öfverlägsen motståndare spetsen, och Savolaks var en skådeplats för 1788 års krig. Vid Porrassalmi sund, 8 km. från St. Michel, försvarade sig d. 13 Juni 1789 500 savolaksare med två kanoner mot en öfverlägsen fientlig styrka, fingo förstärkning och behöllo sin position under oafbruten strid 17 timmar å rad. Bland Savolaks öfriga slagfält må endast nämnas: 1790 Kärnäkoski och Partakoski, där Kuolima sjö utflödar, samt 1808 Virta bro vid Iijärvis vattendrag i norra Savolaks.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Namnet härledes från […] om vattendelaren. – I föreläsningarna 1855 beskriver Topelius mer ingående teorin bakom Savolax etymologi (ZTS XV, 13/10 1855). Se också M. A. Castrén, »Anteckningar om Sawolotschesskaja Tschud», Suomi. Tidskrift i fosterländska ämnen 1844, s. 1–22 samt Finlandssvenska bebyggelsenamn.

2 den nya staden Idensalmi – Idensalmi fungerade som en köping från 1860 och fick stadsrättigheter 1891.

7. Österbotten.

Utan att räkna den finska andelen af Lappland, upptager detta landskap (Pohjanmaa, Nord- eller Bottenlandet) ungefär två femtedelar af Finlands yta eller lika mycket som konungarikena Bayern, Sachsen och Württemberg tillsammantagna. Längden från N. till S. utgör 705 och den varierande bredden från 170 till 320 km. Österbotten är ett mot Bottniska viken långsamt sluttande slättland, genomfåradt af floder, beströdt med rullstenar, låga kullar och granithällar, men i NO. vid gränskedjorna antagande karakteren af bergland. Namnet Pohjanmaa får en egendomlig1 betydelse däraf, att vida områden i verkligheten äro en torrlagd, allt ännu uppstigande hafsbotten. Landet höjes så märkbart, att redan 30, 20, ja 10 år medföra ändringar i kustens utseende. Och emedan finska vallen lika långsamt sluttar under hafsytan, blir landvinningen större här, än vid den djupare svenska kusten. Den bördiga lermyllan, som i södra Österbotten skapar en af landets rikaste kornbodar, upphör ett stycke norrom 63:dje breddgraden och öfvergår i en magrare, sandblandad alluvialjord. Sjösystemerna behålla sin karakter i höglandet, men öfvergå på slätten till flodsystemer. Hafvets krökning åt NO. gör nordanvindarna kännbara vid den öppna kusten från 64° norrut, medan den mellersta kusten skyddas af vidsträckta skärgårdar. Den administrativa indelningen har ofta förändrats; Korsholm har ansetts som landskapets hufvudort.

Wasa [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Emedan Österbottens befolkning är tätast vid kusten och glesare inåt landet, hafva här uppstått 9 kuststäder, alla af yngre datum, men endast en uppstad. Äldst är Wasa, som 1855 erhöll det officiela namnet Nikolaistad (10 800 inv.). Orten fick sin betydelse genom fästet Korsholm från medlet af 14:de seklet, en medeltidsborg, hvaraf blott vallarna kvarstått till vår tid. Wasa stad anlades 1606 af Karl IX med hans ätts namn och vapen till belöning för österbottningarnes bistånd i klubbekriget mot konung Sigismunds anhängare. Stadens då djupa och bekväma hamn tillgrundades efterhand så, att Wasa, efter en ödeläggande brand 1852, flyttades nybygdt 5 km. närmare hafvet till Brändö hamn. Staden är läneresidens, säte för landets andra hofrätt sedan 1776 och södra Österbottens främsta exportort. På dess förra plats kvarstår hofrättens på sin tid berömda hus, förvandladt till kyrka.

Mustasaari kyrka, f. d. Wasa hofrättshus [av Eero Järnefelt].

Wasa hamn [av Eero Järnefelt].

Söderom Wasa äro städerna Kristinestad (2 700 inv.), anlagdt 1652 med namn efter drottning Kristina, och Kaskö (800 inv.), anlagdt 1785. Kaskös hamn är den djupaste på vestkusten.

Wasa län räknar i norr tre sjöstäder, alla flyttande sina hamnar efter det flyende hafvet: Nykarleby (1 100 inv.), anlagdt af Gustaf II Adolf segeråret 1617 vid Lappo elfs mynning, härjadt af elden 1858; Jakobstad (Pietarsaari 2 200 inv.), anlagdt 1660 af Jakob Delagardies enka Ebba Brahe, brändt af fienden 1714 och af vådeld 1835, samt Gamlakarleby (Kokkola, 2 400 inv.), anlagdt samtidigt med dess namnfrände, i det från klubbekriget kända Karleby. Dessa städer blomstrade före Saima kanal som exportorter äfven för Savolaks. Nykarleby, kändt genom striderna här och vid Jutas 1808, har ett seminarium för landets svenska folkskolelärare. Jakobstad är J. L. Runebergs födelseort. Gamlakarleby tillbakaslog en fientlig engelsk landstigning 1854.

Uleåborg [av Elin Danielson].

Den öppna kusten af Uleåborgs län räknar 4 sjöstäder. Brahestad (3 200 inv.) erhöll grundläggarens namn 1652, härjades af elden 1810 och hade före ångfartygens konkurrens en betydande handelsflotta. Uleåborg (Oulu, 13 000 inv.) var en äldre köping, som fick betydelse genom en här anlagd borg 1590 och stadsprivilegier 1610. Staden, F. M. Franzéns födelseort, har plundrats af fiender 1714, ödelagts af brand 1822 och är nu läneresidens samt norra Österbottens och Uleå elfs exporthamn. Dess borg antändes af åskan 1793 och sprang i luften. Kemi (630 inv.) är en nyanlagd stad vid den stora flodens fiskrika utlopp. Torneå (1 300 inv.), en östad vid utloppet af den lika benämnda gränselfven, räknar sin tillvaro från 1621 och tillhörde Vesterbotten intill 1809. Dess betydelse är att vara gränsort gentemot det på svenska elfstranden liggande Haparanda och att mottaga främlingar, som komma för att se midnattssolen på det 62 km. längre i norr belägna berömda berget Aavasaksa.

Torneå [av Elin Danielson].

Aavasaksa [av Elin Danielson].

Ämmä fors [av Louis Sparre].

En lång rad af sjöar ofvanför 64:de breddgraden samla sig i den börjande forsrännan af Uleå elf och kasta sig i Ämmä 5 m. 34 cm. höga fall med dån in i Oulujärvi. Här lät Karl IX år 1607 uppföra ett fäste, Kajaneborg, på en ö strax ofvanom fallet, för att beskydda nejden mot infall från ryska sidan. Fästet uppfylde sin bestämmelse intill 1716, då det, en månad försvaradt af 50 invalider mot 3 000 man, nödgades kapitulera för hunger och kort därefter sprängdes i luften. På södra stranden af strömmen hade staden Kajana(1 200 inv.) uppstått. Dess marknader voro de mest besökta i norra Finland. Namnet är af Kainu, Kainunmaa, Kajanien, Kvenernas land, ett folknamn i nordliga Österbotten, hvarför Karl IX införde i konungatiteln »de Lappars och Kajaners konung». Ämmä fall kringgicks 1846 med en 14 m. 85 cm. lång sluss, genom hvilken långväga tjärbåtar kunna nedgå till sjön för att åter stakas eller dragas från strandvägar uppför forsarna. Hit ankom Kejsar Alexander I på sin finska rundresa i Augusti 1819, lät ro sig i storm öfver sjön, fortsatte en del af vägen ridande, gående eller åkande på bondkärra genom obanade ödemarker, spisade i löfprydt stall, fortsatte resan till yttersta gränsen af sitt rike i Torneå och återvände sedan långs kustvägen, öfverallt följd af folkets beundran.

Österbottens slätter ha druckit mycket blod. Här hade vän och fiende utrymme att röras, och här voro de slagfält, som alltifrån klubbekrigets tider afgjort landets öde, på isen af Ilmola å 1596, på isen af Kyrö elf 1714, vid Oravais kullar 1808, förutom vexlande segrar och nederlag vid Revolaks, Siikajoki, Lappo, Alavo m. fl. Två bland dessa fält äro här återgifna i bild: Storkyro med dess rullstenar och bördiga åkerfält samt slätten vid Lappo kyrka.

Storkyro och Lappo [av Gunnar Berndtson].

Lappland är i folkets föreställning den obestämda, öde nord, där vägarna upphöra, där renarna beta, där åkern ej mera ger korn och den utdöende skogen kryper långs marken. I verkligheten har Lappland ingen annan naturlig gräns, än Ishafvet. Finland intränger allt högre åt norr. Hästen, körvägen och åkern följa den finska nybyggaren in på lappens område, hvarhelst en sluttning mot solsidan bereder möjlighet för en kornskörd. Icke ens där skogen upphör, ser sig nybyggaren tillbaka. Framför honom hägrar ännu fisket vid Ishafskusten. Men därifrån stänges han genom den politiska gränsen mot Norge, en smal landremsa, hvilken han blott kan öfverskrida som legobiträde åt norske fiskare. Ingen har frågat Finland vid fredsfördragen.2

En kort tid hägrade ett Kalifornien3 i denna yttersta nord. Sägner gingo bland folket om guldfynd i Lappmarkerna. Två från Kalifornien återvände finske sjömän begåfvo sig ut på en fotvandring och lyckades finna guld i sanden vid Ivalojokis stränder mellan 68:de och 69:de breddgraden. Ryktet spriddes, sjömännen fingo många efterföljare, styrelsen reglerade och skattlade denna nya näringsgren.4 1870 funno 300 vaskare 19 135 gram guld, hvilket följande året ditförde 475 arbetare. Desse utvaskade 56 692 gram. Därefter har guldletningen nedgått med vinsten. 1886 funno 67 arbetare endast 4 761 gram. Guldsanden förekommer i många lappska floder, men i mikroskopiskt fina flisor, som icke löna ett ansträngande arbete, med ödemarkens alla försakelser. Guldletarnes hufvudstation Kultala vid Ivalojoki är, som skydd och kontroll, uppförd på styrelsens föranstaltande.

Ivalo [av Axel Gallén].

Den finska andelen af Lappland underlyder Uleåborgs län och fördelas i ett vestligt område, Torneå Lappmark med Enontekis, samt ett ostligt, Kemi lappmark med nordligaste kyrkan Utsjoki, 107 km. söderom Nordkap. Enontekis är en kil in på norskt område, lika onaturlig, som norska gränsen mot Finland. Lappmarkens pärla är den stora, djupa, fiskrika, med öar beströdda Enare sjö, som 10 månader af året betäckes med is, men i Juli och Augusti vimlar af fiskarebåtar. I öfrigt äro Lapplands storartadt ensliga natur, dess fjällar, dess väglösa hedar, »tundrorna», dess strida forsar, dess långa vinter, dess ljusa sommarnatt, dess norrsken, dess luftperspektiver, dess renar och vargar, dess lax och dess mygg, bättre kända genom resande, än många sällan besökta delar af Finland.

Landet indelas i följande 8 län med deras areal i kvadratkilometer:

| Land. | Insjöar. | Summa. | % af hela landets.
Åbo och Björneborgs län med Åland | 23 136 | 1 035 | 24 171 | 6,47
Nylands län | 11 131 | 741 | 11 872 | 3,18
Tavastehus län | 17 959 | 3 625 | 21 584 | 5,78
Wiborgs län | 31 409 | 3 632 | 35 041 | 9,38
Kuopio län | 35 746 | 6 984 | 42 730 | 11,44
St. Michels län | 17 275 | 5 565 | 22 840 | 6,11
Wasa län | 38 309 | 3 402 | 41 711 | 11,17
Uleåborgs län | 156 979 | 8 662 | 165 641 | 44,33
Finlands andel af Ladoga | – | 8 014 | 8 014 | 2,14
Hela Finland | 331 944 | 41 660 | 373 604 | 100

Z. Topelius.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 egendomlig – specifik.

2 I verkligheten har Lappland […] vid fredsfördragen. – Se Jens Grandells inledning till föreläsningarna om Topelius syn på Finlands karta och naturliga gränser (ZTS XV, stycke 76–81).

3 ett Kalifornien – Avser guldrushen i Kalifornien 1848–1855.

4 Två från Kalifornien […] nya näringsgren. – Jakob Ervast (1826–1886) och Nils Lepistö (1827–1893) hittade omkring två kilo guld vid Ivalo älv i augusti 1869. Topelius kommenterade fyndet samma månad i Finlands krönika (2004, s. 207). För att reglera guldrushen som uppstod efter detta inrättade regeringen ett kontor där myndigheterna utfärdade licenser, övervakade ordningen och köpte det guld som prospektörerna hittade.

II. Folket.
Stamfolk.

[Vinjett till kap. II Folket av Axel Gallén.]

Det folk, som bygger på Finlands granit, tillhör norra och nordöstra Europas äldsta inbyggare. Det fanns där före all historia, före all saga, såsom den dunkla, töckniga bakgrund, där hvarje minne och hvarje synkrets upphöra. Det kallades redan vid början af vår tideräkning Fen eller Finnar, en af grannfolken gifven benämning, men själft har det kallat sig Suomalaiset, ett vida spridt namn af omtvistad härledning. Dessa folknamn hafva slutligen öfverflyttats på landet, det främmande som Finland, det genuina som Suomi, Suomenmaa.1

Där historien förlorat alla spår, har språkforskningen lyckats uppleta stamförvandtskaper. Språkforskarne säga oss, att finnarne tillhöra en stor folkstam, den finsk-ugriska, hvaraf lemningar för närvarande finnas spridda på ett ganska vidsträckt område, från Ob och Ural i öster ända till Donaus stränder i vester och söder, där en ensam stående förpost, magyarerne2, anträffas. Magyarernes närmaste stamfränder, åtminstone i språkligt afseende, äro ostjakerne3 vid Ob och Irtysch och vogulerne4 kring Ural. I det östra europeiska Ryssland bo broderfolken syrjäner5 och votjaker6 samt de med finnarne närmare beslägtade Volga-folken mordviner och tscheremisser7. Finnarnes närmaste släktingar äro likväl deras grannar i trakterna kring Östersjön: karelare, vepser, voter, ester, liver, hvilkas språk icke skilja sig från finskan mycket mer, än t. ex. danskan från svenskan. Ännu återstår att nämna lapparne, hvilka antropologiskt icke torde tillhöra den finsk-ugriska folkstammen, men hafva tillegnat sig ett finsk-ugriskt språk.8 – Dessa folk, med undantag af magyarerne, utgöra fattiga, försvinnande spillror af fordom lifskraftiga folk, hvilka en gång, under de första århundradena af vår tideräkning, nästan uteslutande bebott och beherskat en stor del af det nuvarande Ryssland. Endast vid Finska och Bottniska vikarnas kuster funno denna talrika folkfamiljs längst mot NV. framskjutna grenar en af ödemarkerna skyddad och dock genom hafven öppen fristad för mensklig kultur. Att finnarne lefva, att de bevarat sin folkegendomlighet9 och lyckats uppnå europeisk civilisation, därför ha de till stor del att tacka sitt på samma gång hårda och solbelysta, slutna och öppna, skyddade och dock för Europas inflytande tillgängliga land.

Bjarmerne vid Dvina, mäktiga ända till 14:de seklet genom handel och rikedomar, äfvensom magyarerne, äro de enda folk af finsk stam, som grundat riken. Alla de öfriga hafva saknat politiskt initiativ. Det märkligaste bevis därpå är, att pluraliteten af de folk, som år 862 kallade Rurik till sin beherskare, var finsk; och likväl grundades icke en finsk stormakt, utan en rysk. Castrén anför en betecknande tschudisk folksägen. Slaver och tschuder stodo rustade till strid mot hvarandra; anförarne öfverenskommo att afgöra striden genom ett vad. En slav och en tschud skulle hvardera kullhugga ett träd, och den, som först blef färdig, skulle blifva herre i landet. Tschuden begynte på sitt grundliga sätt att hugga vid roten, men den fyndigare slaven begynte vid toppen, blef först färdig och tog alltså herraväldet.10 Ryska folksägner tillägga, att tschuderne, som öfver allt annat älskade friheten, hellre än att blifva trälar ofvan jord, begrofvo sig med sina skatter under jorden, och där lefva de än i dag med sina stora boskapshjordar, guld, silfver och sobelskinn.

Med undantag af lapparne ha alla vestfinska folk varit krigiska, men deras styrka har legat i försvaret, icke i anfallet. Där de ej själfve trängts framåt, hafva de aldrig gått ut att eröfra främmande länder, men ytterst ihärdigt försvarat sitt eget. Bjarmerne försvarade sig mot slaverne i 150 år. Svenskarne behöfde tre korståg och likaledes 150 år för att styckevis eröfra det glest befolkade och af inbördes fejder söndrade Finland. Den förenade ryska makten behöfde inemot tre sekler för att, likaledes styckevis, eröfra detta land.11

Forntida redskap [av Väinö Blomstedt].

Ingen skriftlig krönika, ingen urkund, inga hällristningar eller runstenar bevara minnet af dessa hedniska finska folk, som ej kände skrifkonsten. Allt hvad vi veta om dem skulle inskränka sig till fornlemningar från stenåldern och järnåldern, vapen, smycken, spår af befästningar och andra nationers torftiga skildringar, därest icke finnarne själfve bevarat en sällsynt rik och varaktig muntlig tradition. Episka sånger, blandade med lyrik och trollsånger, gingo i arf från slägte till slägte genom många århundraden och begynte upptecknas i slutet af förra seklet, Elias Lönnrot lyckades i dem återfinna och hopfoga spillrorna af ett stort, med de homeriska sångerna jämfördt nationalepos, som 1835 utgafs i tryck under benämningen Kalevala. Af dess 50 sånger (runor) bära de yngsta spår af kristendomens inflytande, medan flertalet vittnar om hög ålder och de äldsta antyda en beröring med Indiens myter. I dessa sånger afspeglar sig en trogen bild af folkets seder, kultur och lifsåskådning under längst förflutna och förhistoriska århundraden.

Kalevala och språkforskningen12 angifva, att de finska folken vid sin inflyttning i Finland stodo vid öfvergången från nomadlifvet till fasta boningsplatser. De idkade åkerbruket i dess flyttbara form som svedjebruk i barrskogarna och betade sina boskapshjordar i dalarnas löfskog. Jagt och fiske voro hufvudnäringar, byteshandel vid kusterna binäring. De kände järn, koppar, silfver och guld, smide och ylleväfnad. Familjelifvet var intensivt utveckladt och kvinnan som husmoder hållen i ära. Under den frie mannen stod krigsfången, mildt behandlad som träl.13 Slägter och slägtchefer förenade i fredstid familjerna; husfadern var domare med oinskränkt makt. I krigstid var hären folket och stam- eller slägtchefen anförare till lands eller sjös, men desse frie hedningar erkände ingen konungamakt. Man har spår af folkmöten (ting), men i öfrigt var samhället doldt i familjen, sedvänjan lag och hamnarna bytesplatser, men städer okända.

Finnarne voro sol- och elddyrkare, hos hvilka en rörande kärlek till ljuset omvexlade med intryck af vinternattens mörker. Hos alla kringboende folk ha de ända till nyare tid varit beryktade för sin trolldomskonst, och själfva ha de varit öfvertygade om denna sin hemlighetsfulla makt. Men i den finska magin ligger en upphöjd grundtanke, som mer än någon annan naturreligion närmar sig kristendomen, nämligen den, att ordet har skapat världen. Ordet är allting öfvermäktigt. Styrkan är endast ett utflöde af visheten, och vis är blott den, som äger det skapande ordet, ursprungsordet, förutan hvilket ingen besvärjelse äger kraft. Häri ligger grundskilnaden mellan de finska och de ariska folkens lifsåskådning. De ariska folken hafva alltid lagt hjältekraften främst i svärdsbragd. Skandinavernes Odin var den visaste hjälte, emedan han var härskarornas fader och förebild; finnarnes Väinämöinen var den mäktigaste hjälte, emedan han var den visaste.

Runosångerska, efter en tafla af A. Edelfelt.

Finnarnes milda naturreligion fick ej tid att antaga bestämda former, men innebar ett beundransvärdt djup. De tillbådo icke naturföremålet, de sökte den i detta lefvande anden (haltian14). Allt var individualiseradt, allt hade sin haltia, men i naturföremålet var anden bunden och framträdde endast i menniskan fri genom ordet. Därigenom beherskade menniskan allt, men icke oinskränkt, ty öfver henne stod ett namnlöst högre väsen, åskans herre, som bodde i molnen och kallades Den gamle (Ukko). Han framför andra var ordets gifvare och styrde i sista hand menniskornas öden. Mytens öfriga namngifna personligheter – skogskonungen Tapio, vattenkonungen Ahti, underjordens beherskare Tuoni, alla försedde med hustrur och barn, luftens, eldens, solens, månens, stjärnans söner och döttrar m. fl., alla dessa voro endast personifierade naturkrafter. Icke ens folkhjältarne Väinämöinen och Ilmarinen, som dock varit med om världens skapelse, hedrades med gudavärdighet. Ett af mytens finaste drag var att förlöjliga desses och andra hjältars menskliga svagheter. Och sålunda kände den finska myten i verkligheten ingen annan gud, än denne, i obestämda konturer framträdande Gamle. Men äfven han dyrkades icke i sinliga15 former. Bjarmerne hade från svartahafsfolken lånat tempel och gudabilder. Lapparne tillbådo sällsamma naturföremål (sejder16). Finnarne kände ingen bilderdyrkan, endast heliga träd, källor, sjöar och berg. Intet blod fläckade offren. Husfadren hängde elgens horn i det heliga trädet; husmodren spilde vid dess rot några droppar af boskapens mjölk.

Med detta öfversinliga grunddrag i den hedniska myten, skulle man väntat ett lätt insteg för kristendomen, men så skedde icke. Kristendomen mötte det segaste motstånd. Orsaken var till någon del, att korset påtvangs med svärdsmakt, men en djupare grund låg i hedendomens obenägenhet att böja sig under ett högre ord, än dess eget mäktiga ursprungsord. När detta styfva motstånd efter sekler var brutet, sammanväxte kristendomen så helt med folkets lifsåskådning, att detta än i dag med ömtålig misstro betraktar allt, ända till den minsta ändring af bokstafven, som synes det afvika från dess nya ursprungsord, Kristi tro.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Det folk, som bygger […] Suomi, Suomenmaa. – Topelius återanvänder här ett stycke ur En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 1). I Finland framställdt i teckningar hävdade Topelius ännu att betydelsen av Suomi härleds från finskans suo, kärr (ZTS XII, stycke 2). I föreläsningarna 1871 avfärdar han teorin och framför tanken att såväl den finska som den svenska benämningen är etnografiska, inte geografiskt härledda (Föreläsningar i geografi och historia, 12/10 1871).

2 magyarerne – ungrarna.

3 ostjakerne – finsk-ugrisk folkgrupp i västra Sibirien, längs Ob och dess bifloder, sedermera kallad chanter.

4 vogulerne – finsk-ugrisk folkgrupp på Uralbergens nordöstra sluttningar vid bifloder till Ob och Tobol, sedermera kallad manser.

5 syrjäner – finsk-ugrisk folkgrupp bosatt vid Uralbergens östgräns och från 1880-talet också på Kolahalvön, senare kallad komer.

6 votjaker – finsk-ugrisk folkgrupp huvudsakligen bosatt norr om Volgakröken mot Uralbergen, sedermera kallade udmurter.

7 tscheremisser – finsk-ugrisk folkgrupp, sedermera kallad marier.

8 Ännu återstår att nämna […] finsk-ugriskt språk. – Den svenske anatomen Gustaf Retzius (1842–1919) avskiljde klart samerna från finnarna i antropologiskt avseende i verket Finska kranier (1878), liksom hans far Anders Retzius hade gjort före honom. Topelius hade fått verket 1879 och i ett tackbrev hyllar Topelius Retzius vetenskapliga framsteg (Topelius–Retzius 11/1 1884). I artikeln »Den Andre på egen mark. Zacharias Topelius, Finlands folk och samerna» (Författaren Topelius – Med historien mot strömmen 2019) har Jens Grandell redogjort för Topelius syn på samerna och rasbegreppena.

9 folkegendomlighet – folkkaraktär.

10 Castrén anför en […] tog alltså herraväldet. – M. A. Castrén, »Anteckningar om Savolotschesskaja Tschud», Suomi. Tidskrift i fosterländska ämnen (1844, s. 1–22).

11 Med undantag af lapparne […] eröfra detta land. – Topelius återanvänder här ett stycke ur En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 4). Derek Fewster påpekar att Topelius har ett behov av att hävda finnarnas krigiskhet såväl som deras fredlighet. Ur en nationalistisk synvinkel var ett folk som fredligt ger sig för ett annat inte värda den nationella stoltheten. Samerna var därmed, enligt Topelius, dömda. Förutom bjarmerna var det finska folket det enda av de finsk-ugriska folken som trots sin militära förmåga också älskade freden (Fewster, Visions of Past Glory 2006, s. 135–136).

12 språkforskningen – Se E. N. Setälä, »Den finska filologin», Finland i 19de seklet 1893, s. 231–239.

13 Familjelifvet var intensivt […] som träl. – Topelius hade i sin tidigare produktion intresserat sig för kvinnans ställning under forntiden och bl.a. skrivit doktorsavhandlingen De modo matrimonia jugendi apud Fennos quondam vigente (1847) om fornfinnarnas giftermålsseder och 1850 hållit ett föredrag under rubriken »Om qvinnan hos de Skandinaviska och Finska folken i forntiden». Han tog också upp fornfinnarnas familjeliv i bl.a. Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, stycke 93–94) och under sina föreläsningar (ZTS XV, 15/11 1862). Se också inledningen (LÄNK).

14 haltian – (fi.) skyddsande, rå, även innehavare.

15 sinliga – om något andligt, som åskådliggörs med hjälp av konkreta element.

16 sejder – sejtar, särskilda stenstoder uppresta vid samernas forna offerplatser, fi. seita.

Det finska folket.

Resultatet af Finlands historia sedan år 1157 är det finska folket. Det har sammanvuxit och fortfar att sammanväxa af ursprungligen skilda och mot hvarandra fientliga folkelementer, två beslägtade och ett främmande1. En röd tråd af providentiel2 uppfostran genomgår hela detta utvecklingsskede.3 Två vildvuxna asiatiska rotskott af en månggrenig, förvissnande stam förmådde ej utveckla sig utan stöd. De anförtroddes åt ett främmande öfvervälde, nog starkt att stöda och lyfta, men icke nog öfverlägset att nedtrampa och uppsluka dem. De uppväxte i en hård skola, men som på samma gång var en uppfostran i frihet och europeisk kultur. När denna skola gifvit hvad hon förmådde, anförtroddes det sammanvuxna och mognade folket åt en stormakt för att i dess hägn uppfostras till lyckliga framsteg och nya pröfningar. Finlands största politiska omskiften äro underbart väl afpassade för sin rätta tid. I ständig strid måste Europas gränsvakt härdas; men dess framfarna öden äro en borgen för dess framtid. Ett folk, som öfverlefvat hvad detta öfverlefvat, kan icke dö, så länge det behåller sig själft.

De i hela landet allmänna jättesagorna4 bevara spåren efter en tidigare, nu försvunnen befolkning af främmande stam. När de nuvarande finnarne inflyttat, kan ej med säkerhet utredas, emedan inflyttningen sannolikt skett under loppet af flera århundraden i början af vår tideräkning. Tidigast kommo lapparne, därefter tavasterne, sedan karelarne, sist svenskarne, ehuru flera skäl tala för en mycket tidig svensk kolonisation på vestkusten och Åland. Vid tiden för det första svenska korståget 1157 voro likväl stora områden af det inre landet obebodda ödemarker. Fyra folk lågo då i ständig strid med hvarandra om jagtmarker, fiskevatten, betesmarker och svedjeländer. En granne betraktades som en rival, slägter och stamfolk drogo härjande in på hvarandras områden, och kustbefolkningen seglade ut på krigståg till sjös.

Det, som vi nu kalla finska folket, fanns då icke till. Det är en produkt, icke af språk och härkomst, utan af den historiska traditionen. Gemensam tro, styrelse, lagar och samhälle, i förening med den första politiska gränsen af 1323, gåfvo dessa åtskilssträfvande folkelementer sammanhållning och solidaritet. Gemensamma vänner, fiender, välfärd och ofärd medförde behof af hvarandras bistånd. Lapparne förblefvo de längst oberörda; de tre öfriga folken begynte växa tillsamman, ehuru så långsamt, att ännu i sextonde seklet tavaster och karelare härjade på hvarandras områden. Och ännu i våra dagar ha olika seder, lynne och språk gifvit upphof åt gagnlösa strider om tillvaron af ett eller två folk i Finland.

Det är anmärkningsvärdt, att finsk och svensk befolkning i Finland, ehuru flytande som skilda strömmar bredvid hvarandra, utan att blandas, likväl aldrig upprest sig mot hvarandra, fastmera stått i samma led vid hvarandras sida, hvarhelst svärd blef draget inom eller utom landet. Rivalitet har uppstått, icke förtryck. Likaberättigande har varit ett grunddrag i lagstiftningen. En social, icke politisk underlägsenhet har åtskilt folkets finska talande pluralitet från dess svenska talande minoritet, och att utjämna detta traditionela missförhållande har från tredje decenniet af detta århundrade varit den nya tidens sociala problem i Finland.

Sedan Sverige i tre korståg, 1157, 1249 och 1293, eröfrat Finland, likstäldes detta land 1362 med Sveriges gamla provinser. Folkfriheten var där gammal lag. Träldomen afskaffades i hela riket 1335, och adelns senare försök att införa lifegenskapen misslyckades. Oregelbundenheter ha i tider af svårt betryck ej kunnat undvikas, men sedan mer än ett halft årtusende är hvarje finsk medborgare en friboren man.

Sveriges lag och samhällsskick infördes utan motstånd i ett land, där lag och samhälle ej funnos förut. Folket inväxte i dessa nya former, tillämpade dem efter sitt lynne och blef förtroget med dem som egna. Landets aflägsna, mer än halfva året afstängda läge medförde en autonomi, som blef märkbar när den mäktige biskopen i Åbo under unionsstriderna blef landets verklige styresman. Finland nämndes från denna tid vid sidan af Sverige såsom rikets andra hufvuddel. Men så litet låg åtrån efter politisk själfständighet (separatism) i det finska lynnet, att folket gång efter gång (15205, 15626, 17427, 17888) enhälligt och med ovilja afböjde frestelsen till affall från sin lagliga öfverhet. Det behöfdes en tvingande historisk nödvändighet för att efterhand försvaga och slutligen upplösa sambandet med Sverige.

Eröfringen af Karelen 1293 hade fört svenska vapen till Rysslands portar. Finland och i senare tid östersjöväldet blefvo nu de två makternas ständiga tvisteämne. Följden häraf blefvo de blodiga krig, som, med korta vapenhvilor, ödelade Finland i 500 år. Folket uppväxte i vapen och delade med Sverige segrar och nederlag, men den ena generationen efter den andra bygde i aska och sådde i blod. Hvar tredje vapenför man utskrefs för hären, när faran ej kallade man ur huse9. Slutligen, när från 1714 till 1722 största delen af landet låg härjadt ända till svarta mullen, utarmadt, folktomt och öfvergifvet i fiendehand, begynte hoppet, icke troheten, svigta. Från denna tid vaknade sporadiskt öfvertygelsen, att en sådan ställning var ohållbar. Freden kom, läkte såren och befolkade ödemarkerna; åter kom kriget, åter freden, åter kriget och åter freden; men så stark var pligtkänslan, så orubblig troheten, att när det afgörande skiftet inträffade 1808, de fleste då lefvande i Finland ansågo allt förloradt. De bedrogo sig. Först nu blef det möjligt att bygga den framtid, på hvilken så många sekler förgäfves arbetat, så länge Finland var Sveriges blodiga sköld.

Förvånande är den tålmodiga, okufliga tro på framtiden, hvarmed odlingen under krig och armod, ena handen vid plogen, andra handen vid svärdfästet, ständigt eröfrat land i ödemarkerna. Länge hade folkets politiska medvetande slumrat under den oupphörliga hårda kampen för tillvaron, men det hade vaknat i trettioåra kriget och fick, hundrade år därefter, ordet vid frihetstidens riksdagar. När då 1809 Finland blef en del af det ryska riket och Alexander I högsint förklarade dess folk upphöjdt bland nationernas antal, hade detta folk i sitt konstitutionela statsskick mognat för nationelt medvetande. Dess historiska och geografiska ställning mellan två makter, af hvilka den ena beherskade traditionen, den andra nutiden, tvang Finlands folk att rikta sin främsta uppmärksamhet på utvecklingen af sin kultur och sitt folkmedvetande. Men i detta utvecklingsarbete låg så litet en politisk separatism, – hvilken för öfrigt landets hela historia förnekar, – att fastmera folket, ej mindre än dess inhemska styrelse, ständigt sökt garantierna för landets framtid i ett troget uppfyllande af pligterna mot monarken, som hägnar äfven Finlands intressen, och mot det mäktiga rike, med hvilket landet är förenadt. Den kris i opinionerna, hvilken alltid åtföljer inträngandet af en ny tradition i den gamlas remnor, har i Finland varit oblandadt social och icke berört det politiska området. Ingen sammansvärjning, ingen revolt, icke ens en tendens i partistriderna har förverkat detta lands år 1809 grundlagda politiska ställning, och Finlands folk förlitar sig därför, med orubbadt förtroende till sin Monark, på de lagars helgd, hvilka, under hans beskydd, åt detsamma bevara en ostörd utveckling.

Natur, öden och traditioner ha påtryckt den finska folktypen en gemensam prägel, som väl varierar betydligt inom landet, men lätt igenkännes af främlingen. De allmänna karaktersdragen äro: härdad, tålig, passiv kraft; resignation; ihärdighet med dess afviga sida, envishet; en senfärdig, begrundande, inåtvänd tankegång; till följd däraf sen vrede, men då utan hejd; lugn i dödsfara, försigtighet efteråt; fåordig tystnad, omvexlande med bredt ordflöde; böjelse att vänta, uppskjuta, lefva för dagen, men därefter icke sällan brådska i otid; vidhållande af det kända gamla med obenägenhet för nytt; pligttrohet, laglydnad, frihetskärlek, gästfrihet, ärlighet och innerst en förkärlek för andlig begrundning, som röjer sig i en oskrymtad, men vid bokstafven hängande gudsfruktan. Man igenkänner finnen på hans slutna, reserverade, otillgängliga hållning. Han behöfver tid att töa och blifva förtrogen, men blir då en pålitlig vän; kommer ofta för sent, står ofta i vägen, utan att märka det; helsar en mötande bekant, när denne redan hunnit ett stycke förbi, och tiger där det vore bättre att tala, men talar stundom, där det vore bättre att tiga. Han är en af världens förste soldater, men siste räknemästare; ser guld framför sina fötter, men kommer sig ej för att taga upp det; förblir fattig, där andra blifva rika. Amiral von Stedingk sade: »finnen behöfver en petard10 i ryggen, för att komma i rörelse».11 I den yttre gestalten äro endast medellängd och kraftig kroppsbyggnad allmänna. Den intellektuela begåfningen behöfver väckelse. Man igenkänner ej den drumlige bondpojken, när han gått något år i skola, eller vallgossen, hvilken ej kunde räkna en takt på sin näfverlur och i dag blåser esskornetten i Tschaikowskys »1812»12. Vilja och arbetslust bero af impulser. Per Brahe sade om finnarne: »och är till märkande om detta folket, som hemma latas på ugnen, att en af dem arbetar utomlands mer än tre andra».13 Slutligen höra till de allmänna dragen kärlek till sagor, visor, ordspråk, gåtor och tankeöfningar samt en böjelse för satir, som obevekligt förlöjligar egna och andras dårskaper.

Tavastländsk interiör, efter en tafla af A. Gallén.

Tavasten (Hämäläinen) bildar kärnan af denna folktyp, som af honom mottagit sina mest utmärkande drag. Han bebor landskapen Tavastland, Satakunta, norra Nyland och södra Österbotten, utom kuststräckan, samt Egentliga Finland, där en kolonisation af hans nära fränder esterne inblandat sitt blod och sitt stympade språk. Han är groflemmad, stundom storväxt, muskulös, axelbred, med bredt ansigte, inböjd näsa, grå ögon, brunt eller lingult hår. Arbete och försakelser gifva honom ofta ett drag af förtidig ålderdom. Han är bland sina landsmän den härdigaste, arbetsammaste, tarfligaste och förnöjsammaste, men äfven den mest konservative, mest långtänkte och mest styfsinte. Klädd i sin mekko14, en grof lärftsblus, är han sommartid på utarbete från solens uppgång till sena kvällen och

Vallgosse från Paanajärvi (Kuusamo) efter en tafla af A. Gallén.

nöjer sig då med sin talkkuna15, en mjölrätt, som han bär i en näfverrensel på ryggen. Sådan har han i århundraden förblifvit, nästan oförändrad i de inre och norra delarna af sitt område, men i utkanterna har han ljusnat och uppnått sin samtid. Herretjenst16 på de adliga godsen har böjt, men icke utplånat hans styfva, ärliga sinnelag. Tavasten talar den hårdare, vestfinska munarten och har lånat ord från svenskan. Han saknar karelarens poetiska begåfning, hvarför den äldre myten hos honom dött ut, men oväntadt talrika nyare folksånger äro äfven på hans område antecknade.

Karelare [av Albert Edelfelt].

Karelaren (Karjalainen) befolkar landskapen Karelen, Savolaks och norra Österbotten. Jämförd med tavasten, är han smärtare, rörligare, lifligare, känsligare, ostadigare, född skald, född handelsman, håret brunt, ögonen grå eller bruna, lemmarna spensligare, hela hans yttre öppnare och tillgängligare. Karelaren är ett begåfvadt barn, hvars uppfostran blifvit försummad. Det är han som ända till våra dagar bevarat den gamla finska myten, och han ökar den ständigt med ny lyrik. Han brukar slägtnamn17; hans språk är den mjuka, diftongrika ostfinska munarten, hvari han vid Ladogakusten inblandar ord från ryskan. Wiborg är fyrspråkigt: där talas, jämte finska och svenska, äfven ryska och tyska. Ättling och frände till medeltidens ryktbare bjarmer, har karelaren af dem ärft böjelsen för resor och köpenskap. Fordom ströfvande kring hafvet på krigståg och byteshandel, ses han nu ständigt på väg med sin forvagn18 till Petersburg eller sin jala19 på Ladoga. Betänkliga konkurrenter ha uppstått med järnvägar och ångbåtar, men karelaren finner nya utvägar; i Petersburg betalar sig allt, till och med gatstenar och myrägg. Hans besparingar äro tvifvelaktiga; han tager lifvet sorglöst, lefver godt, när han kan, och delar med sig åt andra. »Har man ej bröd, så äter man hvetebröd».20 I södra Karelen bakas mjukt bröd alla dagar, medan det fattiga norra Karelen anlitar barken. En stor del af Karelen har, delande gränsmarkers öde, blifvit långt efter det öfriga Finland. Från medlet af detta århundrade höja sig åter jordbruket, slöjden och folkupplysningen, men retarderas af talrika proletärer21 (inhysingar), som på en del orter uppgå till 37 procent af befolkningen.

Middagsmål i stuga (Savolaks), efter en tafla af Venny Soldan-Brofeldt.

Den ryske karelaren österom gränsen har genom religion, lagar och styrelse blifvit främmande för Finland, men bevarar stamtypen i språk, seder och lifsåskådning. Karelske landthandlare från Arkangelska guvernementet kringvandra i Finland och fraternisera med befolkningen. Den finske karelaren är en brokig blandning af kolonier, dem krig och flyttningar kastat om hvarandra. I Savolaks har han utbildat en egen typ, savolaksaren, som i intelligens och förmögenhet tagit försteget framom sina grannar. Med savolaksaren täflar nordösterbottningen, hvars språk hårdnat och hvars kultur antagit vestfinska former. Sydkarelaren särskilde sig ännu för femtio år sedan genom brokiga folkdrägter. Af formen på den gifta kvinnans broderade linne, bröstnål och hufvudkläde (huntu) igenkände man hennes hemort.22 Numera ha smaklösa nya moder fått insteg; endast den prydliga, öfver nacken nedhängande långa, hvita hufvudduken i Jääskis är allmännare känd. Männens högtidsdrägt är en hvit eller blå kaftan23 med bälte. Vintertid brukas hög mössa af illerskinn, sommartid låg hatt med spännen.

Karelaren är dagsidan, tavasten nattsidan af den finska folktypen. Bådas geografiska ställning, den ene i östern, den andre i vestern af landet, har varit af providentielt24 inflytande. Den från vester inträngande svenska makten med dess öfverlägsna kultur mötte den styfve tavasten som en mur, hvilken blott långsamt och aldrig fullständigt genombröts. Stäld i vester, skulle den lätt mottaglige karelaren löpt fara att denationaliseras, medan han i öster ej haft att frukta kulturens öfvermakt och därtill behållit ett bredt bälte af stamförvanter mellan sig och slaverne. Finlands framsteg ha genom denna ställning blifvit fördröjda, men dess nationalitet bevarad.

Nyländsk skäribo [av Albert Edelfelt].

Österbottnisk skäribo [av Gunnar Berndtson].

Landets svenska befolkning bebor hela Åland med närliggande skärgård, södra Nyland och kusten af södra Österbotten. I kuststäderna äro de svenska talande talrika, i några öfvervägande. Emedan svenskan i mer än två århundraden varit bildningens och de högre samhällsklassernas språk, hafva många finska talande utbytt sitt modersmål emot denna, medan andra begagna båda språken. Landsbygdernas svenska talas i ålderdomliga munarter, som bevara spår af den gamla norräna tungan25. Stamtypen, ljust hår, blå ögon, smärt, reslig växt, varierar, men det rörligare, hetsigare, frimodigare, ostadigare svenska folklynnet är lätt igenkänneligt. Sjelfkänslan är ömtålig. Fri jordegare så långt han minnes tillbaka, är den svenska österbottningen född demokrat och rädd om sin frihet; därtill

Rastande renkaravan [av Gunnar Berndtson].

På hafvet efter en tafla af A. Edelfelt.

Bonde från Norra Savolaks, af Eero Järnefelt.

född träslöjdare, hvarför han anträffas som timmerman långt från hemorten, lemnande jordbruket åt sina handkraftiga kvinnor. Nyländingen, sämre slöjdare, men bättre jordbrukare, har blifvit i herretjenst mera undfallande och förlorat sin spänstighet. Hans lif på vedskutan är en omvexling af hårda mödor och sömnig hvila under väntan på vind. Åländingen är sjöman, skeppsredare och, till följd af ständig beröring med Sverige, närmast förtrogen med detta land. Fiskare, såsom alla kustbor, går han längre till hafs än någon af dessa. I öfrigt är den svenska befolkningen mera anlagd för praktiskt förvärf, än för känslor och tankeöfningar, men äfven på dess område ha antecknats icke få sägner och visor, ofta af en grofkornig naivitet, som saknar sitt motstycke hos den finska befolkningen. I den svenska folkvisan är musiken hufvudsak, ordet bisak; i den finska tvärtom. Den skandinaviska myten fortlefver endast i ortsnamn, vidskepelser och talesätt, såsom »Thoren går»26 m. fl.

Österbottnisk timmerman [av Gunnar Berndtson].

Österbottnisk flicka [av Gunnar Berndtson].

Af de svenska folkdrägterna kvarstå enstaka spår i kvinnornas sommardrägt och åtsittande små mössor. I Österbotten predikade pietismen mot alla bjärta färger och lyckades mångenstädes förvandla dessa till grå eller svarta, men lyckades ej afskaffa det messingsprydda knifbältet, hvars stål ofta blodar gästabuden och marknaderna27. Af obetydlig, stundom af ingen anledning flyger, under rusets inflytande, knifven ur slidan. Då kastar sig kvinnan emellan med dödsföraktande mod, och henne har man att tacka för månget lifs räddning. Där svensk och finsk befolkning äro grannar utan att blandas, låna de vanligen hvarandras goda egenskaper, men i städernas grannskap och i blandade gränstrakter, där folktypen råkat i upplösning, träda ej sällan bådas skuggsidor fram.

Ren med pulka [av Gunnar Berndtson].

Lappgosse [av Gunnar Berndtson].

Klockbyte, efter en tafla af A. Liljelund.

Lappen, som delats emellan fyra folk, står i sitt språk, men icke i sed och lynne, närmast det finska. Han kallar sig samelads och räknar sig till ära den finska slägtskapen, som finnen icke vill vidkännas och som är betydligt aflägsnare, än den mellan karelare och tavaster. Lappen är icke en halfbroder, han är knapt en kusin till finnen. Han är kortvuxen, spenslig, vig, mörkhårig, brunögd, än likgiltigt passiv, än hetsig, liflig och nyfiken som ett barn, vekhjärtad, naiv, lätt bedragen och lätt skrämd, ett naturbarn, som både i yttre och inre saknar den finska typens grunddrag och djup. Fjällappen, hvars hela existens beror af hans renhjordar och som flyttar med dem från afbetade marker till ny renmossa, fortfar som sina fäder att vara en oberoende nomad och har bäst bevarat sin ursprungliga typ. Fiskarelappen, hvilken om somrarna flyttar till hafskusten eller Enare sjö, bebor under vintern fasta bostäder och har, genom sitt beroende af andra, mera degenererat. Ett icke ringa antal lappska sägner och sånger har antecknats, vittnande om kärlek till denna stiglösa, högnordiska hembygd, som för andra synes så afskräckande.28

Nyare tiders fredliga förbindelse med Ryssland har i städerna och i Wiborgs omgifningar infört en rysk kolonisation, mest af köpmän, handtverkare och trädgårdsodlare. Flitiga och sparsamma, förvärfva sig desse snart en förmögenhet, stå i vänskapligt förhållande till befolkningen och assimilera sig vanligen redan i andra generationen med denna. Den i landet förlagda ryska militären ombytes periodiskt. Spridda förekomma inflyttade tyskar, danskar, norrmän, engelsmän, skottar, fransmän, hvilkas ättlingar redan i många generationer blifvit landets egne. Zigenare kringströfva i landets inre delar. Judarne äro genom äldre lagar förbjudna att inflytta; men emedan afskedade ryske soldater af judisk härkomst fått tillåtelse att med sina familjer kvarstanna i landet, har en fåtalig judisk befolkning uppstått i Helsingfors och några andra städer vid sydkusten.29 30

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 ursprungligen skilda och […] ett främmande – De två besläktade folken är karelarna och tavasterna. I En resa i Finland (ZTS XIII) beskriver Topelius fientligheten: »Dessa folk lågo i beständig fejd med hvarandra, och Karelarne, som stodo i förbund med Slaverne i Novgorod, hade fördrifvit Tavasterne från deras jagtmarker söderom Ladoga.». Med det främmande folket avses de svenskspråkiga finländarna.

2 providentiel – försynens skickelse, ett verk av den gudomliga försynen.

3 En röd tråd af […] detta utvecklingsskede. – Det providentiella inslaget går som en röd tråd genom Topelius historiesyn, och blir allt tydligare med stigande ålder. I essän »Det providentiela i verldshistorien» hävdar Topelius att de »små folken utväljas med förkärlek till redskap för providentiela ändamål framför de stora och mäktiga. Emedan makt förhäver och ringhet uppfostrar.» Han menar också att det providentiella hos det finska folket framträder märkbarast i en »lång uppfostran i ringhet under hårda pröfningar» (1890, s. 7 f). Nils Erik Forsgård framhåller att Topelius historiefilosofi måste förstås som en säregen förening av kristen historiefilosofi, en idealistisk hegeliansk historiefilosofi och en sekulariserad tanketradition. Forsgård, I det femte inseglets tecken 1998, s.94 f; se också Mauri Noro, Kaitselmusaate Topeliuksen historianfilosofiassa 1968, s. 144–152, samt Clas Zilliacus, »Inledning», Ljungblommor (ZTS I, stycke 80–81).

4 De i hela landet allmänna jättesagorna – Topelius redogör för flera jättesagor i bl.a. Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, t.ex. i kapitlen »Lapparnes Saga», »Björkboda» och »Pispala och Prouasti») och Boken om Vårt Land (ZTS XVII, »Folksägner om jättarne» och »Möten med jättar»). I föreläsningarna beskriver han kort sägnerna och identifierar tre olika typer av jättesagor: kvarlevor från den hedniska myten, kristligt mytiska föreställningar och historiska hågkomster, samt lyfter fram H. A. Reinholms efterlämnade handskriftsamling med bl.a. sägner om jättar som en källa (ZTS XV, 30/4 1862).

5 1520 – År 1520 skickade den danske kungen Kristian II biskop Hemming Gadh till Finland med en trupp. Åbo slott intogs och Finland var i danskarnas händer i närmare tre år, innan de slutligen fördrevs. Se Finland framställd i teckningar (ZTS XII, »Åbo slott», stycke 168).

6 1562 – Avser brödrastriden mellan hertig Johan i Åbo och kung Erik XIV. Se också kommentar till stycke 96 i kapitlet »Landet».

7 1742 – I samband med hattarnas ryska krig ockuperades Finland av Ryssland under den s.k. lilla ofreden 1742–1743. I freden i Åbo 17/8 1743 förlorade Sverige området öster om Kymmene älv. Se Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, t.ex. kapitlet »Krigsminnen» i Nyland).

8 1788 – i Anjala bildades i augusti 1788 en sammansvärjning av missnöjda finska och svenska officerare riktad mot Gustav III under det pågående ryska kriget 1788–1790. Upprorsmännen fick ett undvikande mottagande från Rysslands håll, och i hemlandet ansåg många att deras försök att lösgöra Finland från Sverige var förräderi. De flesta Anjalamän greps och dömdes 1789–1790.

9 man ur huse – mangrant (eg. en man från varje hus); med detta menades ursprungligen att varje hus skulle ställa upp med en man till kriget eller försvaret. Topelius kommenterar detta i brev till Mechelin apropå korrekturläsningen: »Men tillåt mig att, i likhet med Geijer, Carlsson m.fl. modernisera den åldriga lagtermen man ur huse» (Topelius–Mechelin 10/4 1893).

10 petard – sprängmina, för att spränga fästningsportar och -murar.

11 Amiral von Stedingk […] komma i rörelse». – Citatets ursprung okänt. I novellen »Konungens handske» skriver Topelius apropå Stedingks aktioner 1788: »Men ställ honom [den finske soldaten] i ett anfallskrig, och han skall behöfva djerfve anförare, stora faror och starka ögonblickliga eggelser, – ’en petard i ryggen’, – för att friskt hugga in.» (Vinterqvällar 1880, s. 107).

12 »1812» – Tjajkovskijs orkesterstycke »1812» eller »Ouverture solennelle ’1812’» skrevs till minne av den misslyckade franska invasionen av Ryssland och Napoleon I:s reträtt. Stycket uruppfördes 1882. Det är sannolikt att Topelius valde just detta exempel för att blidka den ryska läskretsen.

13 Per Brahe sade om […] än tre andra». – Citatets ursprung okänt.

14 mekko – (fi.) klänning eller kjortel; för män oftast ett livplagg som användes utanpå de andra kläderna.

15 talkkuna – maträtt som tillverkas av finmalen säd (havre, korn eller råg) och ärter.

16 Herretjenst – tjänst hos ståndsperson; i synnerhet om bönernas arbete på en herrgård som tjänare eller dagsverkare.

17 Han brukar slägtnamn – Den finländska allmogens namnskick fram till slutet av 1800-talet kan indelas i en ostlig och en västlig tradition. I östra Finland var släktnamn som gick i arv vanliga redan under medeltiden. I västra Finland användes oftast enbart patronymikoner eller binamn efter hemgårdens namn, vilka därmed kunde skifta mellan olika generationer. I samband med det nationella uppvaknandet började man se också släktnamn som en viktig nationell symbol, och man antog allt oftare även i västra Finland släktnamn under 1800-talets sista årtionden. (Paikkala, »Sukunimet sukututkimuksessa» 1997, s. 4–10.)

18 forvagn – lastvagn; stor och starkt byggd vagn för godstransport.

19 jala – däckad, större segelbåt; användes speciellt av allmogen i Finland och på Runö.

20 »Har man ej bröd, så äter man hvetebröd». – En vanligare variant av ordspråket är »i brist på bröd äter man limpa». Ordspråket ställer två alternativ mot varandra – eftersom det man p.g.a. bristen får ta till är lika bra eller bättre än det först önskade blir det därmed absurt. Topelius nämner samma ordspråk i Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, »Karelen», stycke 16), En resa i Finland (ZTS XIII, »På vägen till Jääskis kyrka») och i föreläsningarna 20/2 1872 (»Kuin leipä loppuu, syödään vehnäistä»).

21 proletärer – här: personer tillhörande den lägsta, fattigaste samhällsklassen, utan fast eller ordnat arbete.

22 Af formen på den […] hennes hemort. – Lutherska gifta kvinnor i Karelen bar en vit »huntu», en linneduk, som knöts på olika konstfärdiga sätt i olika socknar; de minsta kunde knytas så de inte var större än en slant. Ortodoxa gifta kvinnor bar en »sorokka», ett slags duk av ljust linne med hålsöm och broderier på framsidan.

23 kaftan – rock med långa skört, sydkarelarnas högtidsdräkt.

24 providentielt – försynens skickelse, ett verk av den gudomliga försynen.

25 norräna tungan – egentligen norröna språket, språk som under vikingatiden och medeltiden talades i Norge, Island och andra områden som koloniserades av norrmän; uppfattades förr som det gemensamma språket för hela Norden.

26 »Thoren går» – jämtländskt uttryck för att åskan går. I svensk folktro uppträder guden Tor ibland gående; i Jämtland och Ångermanland benämns åskan därför traditionellt också Thorgång (Hyltén-Cavallius, Wärend och wirdarne. Ett försök i svensk ethnologi. Andra delen 1868, s. IX).

27 det messingsprydda knifbältet, hvars stål ofta blodar gästabuden och marknaderna – Syftar på puukkojunkare eller s.k. knivjunkare, som orsakade bråk och slagsmål i slutet av 1700- och stora delar av 1800-talet. De förknippas framför allt med de sydösterbottniska socknarna Kauhava, Ylihärmä och Alahärmä.

28 Ett icke ringa antal […] synes så afskräckande. – Då det gäller samernas uppfattningar hänvisar Topelius t.ex. till Petrus Læstadius, Forsättning af journalen öfver missions-resor i Lappmarken (1833); M. A. Castrén, »Anteckningar under en resa genom Finska och Ryska Lappmarken 1842», Suomi, Tidskrift i fosterländska ämnen (1842:4) och Nordiska resor och forskningar. Första bandet. Reseminnen från åren 1838–1844 (1852); Pehr Högström, Beskrifning öfwer de till Sveriges krona lydande lapmarker (1746). Se Finland framställdt i teckningar (ZTS XII, »Lapparnes Saga») och Föreläsningar i geografi och historia (ZTS XV, 8/4 1857).

29 Nyare tiders fredliga […] städer vid sydkusten. – I Boken om Vårt Land har Topelius mer utförligt beskrivit de folkgrupper som sågs som främmande i Finland (ZTS XVII, »Om andra, som inflyttat till Finland»). I föreläsningarna beskriver Topelius vilka grupper han ansåg höra till det finska folket. Dit hörde, ansåg Topelius, inte t.ex. judar och zigenare »eller andre främlingar, hka tillfälligtvis bebo detta land och lyda dess lagar, men icke äro fästade vid detsamma genom det allt omfattande bandet af ett verkligt och varaktigt fosterland» (5/12 1871).

30 Judarne äro genom […] städer vid sydkusten. – Judarnas näringstillstånd var ytterligt begränsat, och på 1870- och 1880-talen diskuterades möjligheten för dem att få medborgerliga rättigheter i Finland av lantdagen och i pressen. Liberala svenskspråkiga lantdagsmän och tidningar understödde det, medan fennomanska motsatte sig. Nils Erik Forsgård anser att det inte är långsökt att se Topelius moderata finsksinnade ställning i språkfrågan mot bakgrunden av hans defensiva nationalism, som var antisemitiskt färgad (I det femte inseglets tecken 1998, s. 140).

Folknäringar.

Svedjad mark [av Albert Edelfelt].

Skogens afrödjande var i äldre tider ett vilkor för odlingen; däraf förklaras folkets ärfda föreställning, att växande träd ej är egendom, snarare impediment. Intet folk har så misshushållat med sin skog, som det finska.1 Sedan 30 år har styrelsen medelst forstväsendet sökt införa en rationel skogshushållning2 och däri understödts af virkets växande värde vid export. Kronans skogar, som 1887 mätte 14 275 185 geometriska hektarer, äro genom naturenlig afverkning betryggade för sin återväxt, men om förbrukningen af de enskilda skogarna vittna följande näringar:

Åkerns föregångare sveden, som upphört i största delen af vestra Finland, är ännu vanlig i landets östra och inre delar. Träden fällas och blifva liggande öfver en sommar att torka, hvarefter sveden antändes. Askan bidrager att gifva en god sädesskörd. Där man skonslöst3 tager flera skördar, blir jorden utmärglad. Vida sträckor finnas, särskildt i södra Savolaks, som för mansåldrar genom svedjande gjorts ofruktbara. Lagstiftningen har länge bekämpat och slutligen lyckats i någon

Svedjefolk i arbete, efter en tafla af Eero Järnefelt.

mån hämma svedjebruket. Själfva det regelbundna åkerbruket klyfver årligen millioner unga stammar till gärdesgårdar, medan fritt betande boskap afbiter eller nedtrampar de späda trädplantorna.

Följa så öfriga näringar. Utöfver klimatets, järnverkens, tegelbrukens, gasverkens, järnvägarnes, ångbåtarnas och andra behof, exporterar Finland årligen betydande kvantiteter ved till Petersburg, Stockholm och andra östersjöhamnar. Kusternas vedhuggare afskalar bergens skogsbeklädnad; det tunna jordlagret, århundradens affall, torkas af solen, bortrinner med regnet, bortblåses af stormen, och berget är kalt. Stockhandlaren föraktar dessa småsmulor; mindre än 100 000 stammar lönar icke en ångsåg. Bonden förvånas att plötsligt se sig i besittning af oväntade rikedomar, säljer sin timmerskog för fjärdedelen af verkliga värdet, eller säljer han hemmanet, som, beröfvadt sin skog, blir värdelöst. Stockhuggarens yxa arbetar vintern igenom; stammarna skola före våren till vattendraget. Då är bekvämast att kalhugga skogen, moget och omoget; de små dimensionerna blifva sleepers4, pitprops5 och annat mer. Därefter vidtager stockflötarens mödosamma, ofta lifsfarliga arbete på våt, hal, rullande stock. Stammarna, tusen, tretusen eller flera, sammankedjas till flottor, som numera framdrifvas med bogserångbåtar på insjöarna; men i elfvar och forsar flyta stockarna lösa med strömmen. Månader igenom bor flötaren i sin provisionela koja på flottan. Än skingras denna af stormen, än törna stockar mot elfvens stenar och stränder. Dessa förvillade måste åter hopsamlas och ledas på rätt kurs, men mången stam sjunker och blir, med sin uppstående topp, en fara för sjöfarten. Strandägaren protesterar, fiskaren protesterar; trafiklederna stängas, stränder och vatten orenas af bark. Mellan dessa stridande intressen har lagstiftningen medlat, ej alltid med önskvärd framgång.

Stockflotta, af A. Gallén.

Ändtligen, efter årslång färd, har skogens stam hunnit fram till sågverket. Ödemarkens fura går i sin ram mot sågens tänder och aflagras som plankor, bräder och annat mer. Sågverkens vara utskeppas till vestra Europa och Medelhafvet. Kotka firar en fest, när sommarens första million af nedflötade stammar är fulltalig6, men dimensionerna minskas med afverkningen. Trädets bearbetning till trämassa, papper och andra dyrbara artiklar hör till fabriksindustrin.

Finlands tjära går till Tyskland, England och södra Europa. Hon tillverkas, enligt nyare metod, i ugnar. Det äldre, ännu brukliga sättet att tillverka tjäran i milor tager tre år i anspråk. Första sommaren afskalas en smal remsa af tallens bark. Kådan utsipprar. Följande sommar afskalas det mesta af barken, så att endast en smal rand håller trädet vid lif. Nästa vinter nedhugges trädet, klyfves, torkas och uppradas på våren i en rund, trattformig grop (tjärdal), som betäckes med fuktig jord och sedan antändes i dalens periferi. Mycken påpasslighet fordras då natt och dag, för att den i sitt inre glödande milan ej skall uppflamma i lågor. Efter fyra veckor är dess kåda förvandlad till tjära, som nedrinner genom trattens öppning i därunder anbragta tunnor och, allt efter virkets kådhalt och lyckad bränning, gifver 10, 20, 30 tunnor tjära eller däröfver. Priserna vexla efter utlandets noteringar och gifva ofta en knapp daglön, men intet för virket. Äfven beck tillverkas genom kokning af tjäran. En stor del af Österbottens skogar har stupat för tjärdalarna.

Tjärbrännare, af A. Gallén.

Till allt anlitas skogen. Bondkvinnan kommer för att tillverka badkvastar eller nedskära löf till vinterföda åt fåren och finner det ofta bekvämast att nedhugga björken. Efter henne komma man eller barn, som afskala bark till garfverierna eller näfver för eget och andras behof. Virke behöfves till allt och aspvirke för tändsticksfabrikerna. Skeppsvarfven uppsöka det bästa. Och såsom hade skogen ännu ej användning nog, nedhuggas millioner unga björkar för att vid midsommar pryda hvarje gård i landsbygden, medan ett oräknadt antal unga granar faller för barnens glädje på julaftonen.

Då komma äfven naturmakterna för att begära sin andel i skogen. Skadeinsekter, jordråttor, harar, hackspettar härja. När stormen eller cyklonen framfar med sådan våldsamhet, som den 28 Augusti 18907, faller skogen som för kartescher8. Vanligare och mera förhärjande äro de under alla torra somrar talrika skogseldarna, hvilkas rök då, i förening med röken från sveder och kyttländer9, aromatiskt omtöcknar hela landskap. Vanvårdade sveder ha sin andel i dessa förödelser, men oftare händer, att vallhjonet eller en vägfarande uppgör eld för att värma sig eller koka potäter och kvarlemnar glöd i askan. En vindfläkt kommer, en gnista uppflammar och antänder mossa i närheten. Lågan slingrar sig ormlik uppför höjdsluttningen, finner näring i ljungen, uppnår trädens rötter och fattar i granens yfviga skägg. Nu hvirflar hon uppåt och kastar sig i skyar af gnistor från träd till träd. Milslånga sträckor äro snart ett eldhaf; lador, skördar och enstaka torp blifva lågornas rof. Man ur huse går, ofta förgäfves, ut att begränsa elden med diken, och när slutligen det barmhertiga regnet förmått hvad menniskor icke förmå, utbreder sig öfver nejden en svart ödemark, där halfbrända stammar spöklikt utsträcka sina grenar mot den mörkrädde vandraren. Få år därefter står åter en ung, ljusgrön löfskog på den nedbrunna barrskogens plats. Så stark är naturens reproduktionskraft äfven i detta hårda klimat, att hon i de flesta fall godtgör hvad hon försyndat. Det är blott menniskohanden, som skapar nya ödemarker i utbyte mot dem hon bebygger.

Skördeåker [av Louis Sparre].

Det har tagit tid att i Finland införa det rationela jordbruket, som nu med de nyare redskapen utbreder sig från kusterna inåt. Fädernes extensiva åker med vanskötta ängar var dock ett framsteg i bredd med sveden. »Kyttländer» äro svedernas arftagare. Det utdikade, torrlagda kärret uppgräftas, torfven antändes och gifver skörd i askan, men uppbränner på samma gång äldre matjord. Säden torkas allmänt i rior och får där ett rökbad, som bevarar dess grobarhet. I öfrigt vexla landskapens olika sed och redskap, men i ett äro alla ense, nämligen att anse jordbruket vara den främsta af alla näringar. Finnens hela skaplynne gör honom förtrogen med åkern, som lärt honom oförtröttad arbeta, tåligt vänta, alltid hoppas och likväl icke misströsta, om hoppet sviker. Hellre börja på nytt. Fråga honom om lif och helsa; han svarar fåordigt. Fråga honom om hans åker, och han blir vältalig.

Ängen har han ringaktat ända till senaste årtionden, då mejerier och smörpris gifvit boskapsskötseln en förut okänd betydelse10. Förut har han svältfödt sin boskap; detta blifver nu en dålig ekonomi. Styrelsen utsänder agronomer och mejerskor, på samma gång som jordbruket har sina högre och lägre skolor (Mustiala), sina enskilda föreningar och sina årliga utställningar med prisutdelning. Djurskyddsföreningarna11 kämpa mot råhet och vanvård. Ofta misshandlad, är hästen dock alltid sin ägares stolthet. Nötboskapen börjar nu täfla med honom om företrädet.

Björnjagt [av Louis Sparre].

Jagten som näring bedrifves mest med snaror och skytte. Räfven fångas i sax eller förgiftas med stryknin; vargen jagas på skidor i djup snö eller fångas i fallgrop. Björnen ringas i idet, utdrifves med rök eller hundar och mottages af jägaren med spjut eller kulor. Stundom skjutes han från lafve, där han nedgräft en dödad ko, eller på sveden, där han begärligt afbiter mognande korn. Hans fall firas med gästabud; i folksången tilltalas han med de ömmaste smeknamn. Denna stundom farliga jagt står i högt anseende, och dess mästerskyttar beundras som folkhjältar. Mårten Kitunen, död 1833, fälde vid 74 års ålder sin 198:de fullvuxna björn, utom oräknade ungar.

Sälskyttar [av Gunnar Berndtson].

Jagtlagar fridlysa matnyttigt villebråd under vissa årstider och elg hela året12; jagtföreningar inköpa uteslutande jagträtt på mindre områden. Fågel jagas med hund eller snara. Vid kusterna plundras så tanklöst sjöfågelns ägg, att äfven den dyrbara ejdern årligen minskas. Sälskytten jagar sitt skygga byte om våren vid kusterna. Klädd i en hvit skjorta, dragen öfver hans vinterdrägt, närmar han sig varsamt sitt byte på isen. Än skjuter han sälen, som solar sig på iskanten, än dödar han ungarna med klubba. Om hösten fångas sälen i nät och försvarar sig modigt. Säljagten är ofta grym, alltid lifsfarlig, men vanligen inbringande. Ofta dröjer skytten i månader vid utklippor i hafvet; ofta lossnar den is, där han jagar, och drifver med honom till sjös. Hvarje år försvinna sälskyttar eller räddas underbart från flytande isstycken.

Sälskytt [av Gunnar Berndtson].

Laxfiske [av Gunnar Berndtson].

Fisket bedrifves så obetänksamt, att dess rika förrådskamrar mångenstädes endast vid lektiden gifva fångst. Vanligaste redskap äro not, ryssjor, krok och nät, dessa senaste stundom ända till 6 à 8 meter djupa för strömming (skötar). Det indrägtigaste laxfisket sker med s. k. pator. I forsen bygges en rymlig, trekantig kammare med borrhål i bottnen, basen inböjd i vinkel och spetsen mot strömmen. Laxen går mot strömmen och finner i vinkeln en öppning, genom hvilken han inkommer i den slutna patan. Här återfinner han icke mer sin trånga ingångsport. Patan upplyftes, vattnet rinner ut, laxarne sprattla på bottnen, stundom till hundradetal i en vitjning. Den starka fisken dödas med ett lätt slag på nosen och uppradas på stranden i ordning efter sin storlek, hvarefter fångsten vanligen säljes på auktion åt väntande uppköpare.

Laxpata [av Väinö Blomstedt].

Egendomliga13 fiskredskap äro kassar af videkvistar, utlagda i forsen för nejonögon, samt fiskgärden (katschor)14, uppförda af spjälor i sjöarna. Här, som i patan, söker fisken förgäfves sin ingångsport. Ljustring vid eldbloss har varit ett omtyckt fångstsätt. Båten framskrider ljudlöst på grunda vatten i mörka höstkvällen och bär på sin stäf ett klart lysande eldbloss. Den på sjöns botten hvilande fisken bländas af eldskenet och öfverraskas af ett dödande hugg med ett spetsigt, gaffelformigt järn. Ljustring under fiskens lektid har af nyare lag förbjudits. Äfven kräftan fångas vid eldbloss; om dagen med håf och bete. Ett komiskt fångstsätt har införts af ryska soldater. En pojke vadar barbent i bäcken, kännande sig för med foten. Den i sitt lugn störda kräftan kniper sig fast i hans tår; foten upplyftes, och bytet är fångadt.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Intet folk har så […] det finska. – Se inledningen till En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 12) om Topelius tankar kring skogsskövlingen. Se också inledningen (LÄNK).

2 Sedan 30 år har styrelsen medelst forstväsendet sökt införa en rationel skogshushållning – År 1851 hade ett verk för skogsskötsel inrättats. Forststyrelsen fick permanent status 1859 för vården av landets kronoskogar och ställning av centralt ämbetsverk 1863.

3 skonslöst – skongingslöst.

4 sleepers – korta bjälkar eller stockar, ofta använda som järnvägssyllar.

5 pitprops – barkat rundvirke av gran eller furu.

6 Kotka firar en fest, […] är fulltalig – Kymmene Flötningsbolag (grundat 1873) arrangerade traditionellt en s.k. miljonfest för sina arbetare vid älvmynningen, då en miljon stockar blivit nedflötade under årets flötningstid. Festligheten ägde vanligen rum ungefär i september (E., »Bref från Kotka», Land och Stad 7/5 1890).

7 När stormen eller cyklonen […] 28 Augusti 1890 – Den 28/8 1890 drabbades södra Finland av en storm, den s.k. augustistormen, som traditionellt ansetts den enda riktiga orkan som någonsin drabbat Finland. Enligt senare uppskattningar blåste det i medeltal ca 30–35 m/sek, och bl.a. i Kajsaniemiparken ska 950 träd ha fallit.

8 kartescher – skrotfyllda projektiler för verkan mot levande mål på nära håll.

9 kyttländer – odlingsmark som åstadkommits genom att kärr och mossar dränerats, varefter tuvor och stubbar avsvedats.

10 mejerier och smörpris […] okänd betydelse – I svedjebrukets spår, särskilt i Savolax men också på andra håll, växte boskapsskötseln i betydelse och smöret blev en viktig exportvara.

11 Djurskyddsföreningarna – Topelius var aktivt engagerad i djurskyddet under andra hälften av 1800-talet. Se Katarina Pihlflyckts inledning till En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 13). Se också Tiitta, Harmaakiven maa 1994, s. 211, samt Forsgård, I det femte inseglets tecken 1998, s. 173–176.

12 Jagtlagar fridlysa matnyttigt […] elg hela året – Hans Kejserliga Majestäts Nådiga Förordning om jagt och djurfång utfärdades den 10 februari 1868.

13 Egendomliga – karakteristiska.

14 fiskgärden (katschor) – även katiska eller katsa; ett slags fiskeredskap bestående av ett eller flera fångstrum bildade av sammanbundna spjälor.

Samfärdsel.1

Stakad isväg, af A. Gallén.

Sjön och vinterfrosten bygde i Finland de första vägarna. Efterhand uppstodo de första gång- och ridstigarna, hvilka uppsökte höjdernas friare utsigt. När dessa stigar senare blefvo körvägar, behöllo de sin vana att bestiga höjderna, hvarför många landsvägar ännu besväras af backar, som utan svårighet kunnat kringgås. Branta och krokiga, skulle dessa vägsluttningar mången gång vara vådliga, därest icke den finska hästen vore van att hålla emot utför backen, ofta så envist, att han måste manas att påskynda loppet. Vintervägarna gina öfver kärr och isar. Postvägarna, som underhållas af jordägarne, äro i regeln goda, och stationer för hästombyte finnas sedan 16:de seklet, i medeltal för hvar 15:de kilometer. Röda stolpar angifva väglängden. Skjutslegan för en häst är för närvarande 16 penni för kilometern, åkdonet inbegripet. Anspråken på bekvämlighet måste då vara små. Vagn må ej påräknas. Landsbygden känner inga andra fyrhjuliga åkdon, än karelarens lätta kärra; städerna betjenas af hyrkuskarnes droskor.

Åkdon på Fredrikshamns torg, af Eero Järnefelt.

Het sommardag efter en tafla af W. Holmberg.

Sommaråkdonet är primitivt: den kända tvåhjuliga kärran, öfver hvars hjulaxel, ofta utan ressorter, är anbragt ett smalt säte för personer med härdade nerver. Unge storfurstar ha funnit detta sätt att resa i Finland pikant. På senare tid har den bekvämare s. k. åbokärran2 vunnit allmännare insteg. Släden varierar i form och storlek. Där vattendragets bredd hindrat brobyggnad, föras åkdon och resande i färjor öfver sundet. Ett för de finska vägarna egendomligt3 hinder äro grindarna, som på slättbygderna skulle vålla täta uppehåll, därest ej vid de flesta ett barhufvadt barn stode tillreds att förtjena en slant.

Åbo-kärra [av Eero Järnefelt].

Tjärbåt [av Axel Gallén].

Egendomliga äro båtfärderna utför de nordliga elfvarnas strida forsar. Den långa, smala, vanligen med tjära lastade båten styres af en edsvuren styrman, hvars finska lugn genom ständiga faror fått en nödig tillsats af rask beslutsamhet. En tvär vändning, en sekunds tvekan, och båten vore i sin ilande fart genom strömhvirfveln krossad mot klipporna. Han försvinner i skummet, dyker åter upp och gungar i nästa ögonblick trygg på lugnare vatten. Olyckshändelser äro sällsynta, men inträffa stundom vid hög flod, som gör stenarnas märken osynliga.

Båtstakning uppför fors, af A. Gallén.

Före järnvägarna var samfärdseln mellan sär-skilda landskap och med utlandet ringa. Hembygdens band äro här starka och kärleken till ensligt oberoende ett utmärkande drag. Krig och nödår hafva stundom tvingat befolkningen att öfvergifva hemmen. Nödåret 1867 jagade skaror af många tusende ut på landsvägarna. Stugan stängdes, den frusna åkern lemnades att förvildas, hela familjen drog ut att betla. Men dessa förtviflade skaror, som öfverallt utsträckte sin hand efter bröd, sprängde aldrig en läst dörr, plundrade aldrig en ensligt belägen gård, rörde icke ett betande får på skogsbacken. Hjälpsamhet mötte dem öfverallt, där något fanns att gifva, men förmådde ej hindra, att en del af dem, som sjuka och resignerade släpade sig framåt, slutligen döende segnade ned vid vägkanten.4 Senare uppstod en annan emigration, mindre af nöd än af i öfrigt trånga och knappa förhållanden hemma, nämligen den till Amerika och delvis Australien, Sydafrika, Stilla hafvet. Emigrationen tog sin början bland Österbottens rörliga befolkning, svensk och finsk, men har föga utbredt sig till andra delar af landet. Den finska kolonisationen i Amerikas Förenta Stater beräknas för närvarande till omkring 80,000 personer, de flesta bosatta i dem af nordstaterna, hvilkas klimat mest närmar sig Finlands. De skildras som duglige arbetare, hvilka behålla sitt språk jämte engelskan, bygga egna kyrkor och läsa egna, för dem utgifna tidningar. Emigrantens gyllene dröm är att en dag återvända och med sina besparingar inköpa ett skuldfritt hemman i fädernebygden. I verkligheten återvänder måhända hvar 10:de eller 20:de. De öfriga blifva bofasta i det nya landet, i hvars språk och sed deras barn växa in, eller sakna de medel för återresan och gå förlorade i denna reservoar för Europas utflöden.

Emigranter [av Knut Magnus Enckell].

En annan emigration är den af finske sjömän, hvilka nu, anlitade för sin duglighet, segla på alla nationers handelsflottor. En förening i hemlandet utsänder för dem själasörjare till London, New York och San Fransisco.5 Finske arbetare finnas nu öfverallt, liksom i 17:de seklet finske soldater.6

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Samfärdsel. – Topelius återkom ofta till tematiken kring resor, färdmedel och resandet vedermödor. Katarina Pihlflyckt ger en bakgrund till detta i inledningen till En resa i Finland (ZTS XIII, stycke 14). I inledningen till Dagböcker beskriver Eliel Kilpelä hur Topelius redan på 1830- och 1840-talen genom egna erfarenheter skapade sig en grund för detta intresse (ZTS XXI, »Resor mellan Nykarleby och Helsingfors»).

2 åbokärran – lättare åkdon med fjädring, spjälad korg och två säten; se bild.

3 egendomligt – säreget.

4 Nödåret 1867 jagade […] ned vid vägkanten. – År 1867 inleddes med en sträng vinter ända till början av juni, och den 3–5 september drabbades Finland av svåra frostnätter. Vintern 1867–1868 var hungersnöden i landet utbredd. Finland blev detta år vad Topelius kallar »Europas fattighus» (Självbiografiska anteckningar 1922, s. 251; se även Finlands krönika. 1860–1878 2004, s. 180 f.). Topelius fångade tidsandan i situationsdikterna »Fåglalåt» från 1868 och »Septembernatten 1867» från 1867 (Nya blad 1870, s. 37 och 39), och beskrev senare nödåren också i bl.a. Boken om Vårt Land (ZTS XVII, »Kejsar Alexander den 2:dre och Helsingfors lantdag 1863», stycke 149). I korrespondensen med modern Sofia Topelius, som dog i sviterna av hungerårets farsoter, kan man få en bild av hur Topelius familj personligen upplevde nödåren vid just den tiden (Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna XX:2, se t.ex. 15/12 1867 och 27/3 1868).

5 En förening i hemlandet […] och San Fransisco. – Föreningen till beredande af själavård för finska sjömän i utländska hamnar grundades 1875 och verksamheten inleddes i England 1880. Senare kom föreningen att kallas Finlands Sjömanskyrka.

6 Finske arbetare finnas […] finske soldater. – Jämför skildringen av Karl XII:s krigståg i Fältskärns berättelser. Tredje cykeln (ZTS VII): »Finska soldaten var den tiden nästan öfverallt, utom der han bäst behöfdes – i Finland».

Hemlif.

Hem och hemlif få i norden en annan och större betydelse, än i sydliga klimat, där den fria naturen året om är tillgänglig och endast natten, regnet, stormen påkalla en tillflykt. Det nordiska hemmet förenar med behofvet af skydd äfven behofvet af en sammanslutning, som stärker familjebanden och fördjupar känslorna. Ett nordiskt hem är den begränsade ramen för två tredjedelar af ett menniskolif.

Lappkåta [av Gunnar Berndtson].

Det finska ordet koti, koto1 betecknade ursprungligen det nomadtält, som ännu brukas af lapparne och som bestod af toppformigt resta stänger, beklädda med renhudar och tätade vid utsidan med tilltrampad snö. Eldstaden af gråstenar var inne i tältets midt, och röken fick utlopp i tältets topp. Förrådsrum och sofplatser inreddes vid tältets väggar; öfver golf och bäddar utbreddes renhudar. Utom tältet funnos äfven särskilda förrådsrum, anbragta på höga stänger, för att ej åtkommas af vilddjuren.

Denna primitiva bostad hade redan vid finnarnes inflyttning i landet kommit ur bruk och ersatts af den fasta bostaden, pörtet, en rymlig stuga af obilad stock. Eldstaden af stenar och senare af tegel stod invid väggen; rököppning fanns i taket. Fönsterna ersattes af väggöppningar, gluggar, som stängdes med draglucka. Fasta sofplatser, bohag och uthus vittnade redan om en börjande kultur, som äfven kände sin lyx i kvinnoprydnad, silfver och guld.

Österbottnisk bondgård [av Eero Järnefelt].

Nyländsk bondgård [av Louis Sparre].

Numera återfinnes pörtet endast i aflägsna skogsbygder och är äfven där sällsynt. Stugan är nu timrad af bilad stock med en eller flera sidokamrar och i några landskap tudelad genom en korridor med utgång åt båda sidor. Herregårdslika hus om två våningar bygger endast storbonden i Österbotten, målar dem med oljefärg och reserverar den vanligen obebodda öfra våningen för gästabud. Den mest brukliga färgen är röd järnmylla. Fönsternas antal och höjd angifva behofvet af ljus och utsigt. I större delen af mellersta, södra och östra Finland äro fönsterna ännu glesa och små, med tendens att växa. I vestra delen af landet antaga de större dimensioner och blifva i Österbotten så täta och höga, att de kyla stugan med luftdrag. Annan ventilation anses öfverflödig. Glasrutor kommo först under förra seklet i allmännare bruk. De voro i början så sällsynta, att en savolaksbonde, som lyckats förskaffa sig denna rara husprydnad, beständigt satt i fönstret för att tillropa de förbigående: de skulle för all del akta sig att sticka handen in genom rutan.

Tavastländsk bondgård, af Eero Järnefelt.

I en tavastländsk by, af A. Edelfelt.

Troglodyter2 finnas icke i detta land. Äfven den fattiges koja inrymmer de första vilkoren för en mensklig tillvaro. I den normala rymliga stugan samlas familjen vid måltiderna och under den mörka delen af dygnet, männen vid träslöjd, kvinnorna vid spånad, ullkardning och andra hemsysslor. Äfven tidningar intränga numera i stugans aftonsamkväm. Inhysingen, tiggaren, rotehjonet, mångenstädes äfven hönsen, sämjas i stugan som gårdens egne. I den stora, öppna spisen med dess bakugn sprakar en stockeld. Brinnande torrvedsstickor (pertor) instickas vid behof i väggspringorna eller kringbäras, ofta med olycklig påföljd, äfven i ladugården. Vid högtider lyser i taket en konstrik spånlykta. Hemstöpta talgljus framställas för gäster. Under taket hänger trävirke att torka, jämte långa stänger, på hvilka runda kakor af rågbröd uppradats genom ett hål i brödet. Bland bohaget märkas det stora målade matbordet, sängarna, vanligen två öfver hvarandra, med deras brokiga, konstfärdigt hemväfda ylleryor för värdsfolket och de gamla, breda bänkar för öfriga; äfven på ugnen söker inhysingen gärna en sofplats. Ett litet hörnskåp förvarar bibel, psalmbok och penningar. Vägguret, med eller utan bjärt måladt skåp, får icke saknas, men den lika bjärt målade klädkistan förvaras i kammaren eller på vinden.

Väfverska [av Axel Gallén].

Interiör af en österbottnisk stuga, af Eero Järnefelt.

En mindre källare, stängd med lucka, är under golfvet; förrådsbodar och potateskällare ute. Öfriga uthus äro stallet, ladugården, rior, lador och den icke minst vigtiga badstugan med sin heta vattenånga från stenar på ugnen. På dess lafve under taket piska sig de badande med våta kvastar af björklöf, och dessa bad äro en af folkets mest omtyckta njutningar. I hela landet badas hvar lördagskväll, under skörd och tröskning hvar kväll, och på en del orter bada män och kvinnor gemensamt, utan att detta anses anstötligt. Några ha för sed att efter badet springa nakna till stugan genom snön.

Badstuga [av Axel Gallén].

Körredskap och båtar variera i olika landskap. Det äldsta åkdonet, purilo3, som bestod af två i ändarna krökta stänger, sammanbundna med vidjor, är numera sällsynt, men ett primitivt rede af krokiga trädrötter, skacklor4, brukas för arbetsslädar på oländig skogsmark. Seldon och kärror äro föremål för de förmögnares lyx. Kustbons segelbåt är beräknad för Östersjöns stormar, men vid sydkusten och på en del insjöar brukas envist fädernes flatbottniga, grundgående, vanligen läkande5 ekstock för rodd. I de flesta insjöar föredragas långa, smala, ärtskidformiga och vådligen ranka båtar såsom de mest lättrodda. Tavastlands och Savolaks stora kyrkbåtar, som ros med 16, ända till 26 par årar och stundom kunna inrymma ända till 100 personer under färden till kyrkan, äro föremål för hela byalagets stolthet och täflan. Byns ungdom anser det för sin största ära att med en sådan segra i kapprodd, och för att nå den största möjliga snabbhet, sparar man icke hundradetal ägg, med hvilkas hvita båten strykes hal undertill.

Slädar [av Eero Järnefelt].

Med sin kärlek till enslighet och oberoende, bygger finnen gärna sin gård på en kulle vid sjöstranden, men i tätt befolkade nejder finner man stora, stadslika byar, försedda med landthandlande, postexpedition, apotek, handtverkare, brandkår, torgmarknad, skolor, läsestugor, folkbibliotek. I dessa byar gestaltar sig hemlifvet mera rörligt. I den ensliga gården tränges allt tillsamman kring hemslöjden, som är på samma gång ett behof och ett föreningsband. Kvarnen och smedjan äro folkets gunstlingar, men deras tillverkningar, och än mer den kvinliga hemslöjden, lida af en allt hopplösare konkurrens med fabriksindustrin. Att den flitiga spinnrocken ännu surrar i folkstugan, att skäktan och borsten bereda linet, att kardan kammar sin ull, att väfstolen, synålen och strumpstickan ännu sörja för hemmets behof, ja att hemväfnader ännu bjudas till salu för låga priser, därför har landets ekonomi att tacka folkets envisa vidhållande af ärfd sed och det öfverflöd af tid, som långa vintrar tillmätt det finska folkhemmet. Hemslöjden är ett lifsvilkor för de nordiska folken. Utan den återstå för mer än hälften af menniskolifvet endast sömnen, lätjan, håglösheten och fattigdomen.

Enformigt enkelt, men långtifrån tungsint är folkets hemlif. Här är den ute så fåordige, slutne finnen språksam, öppen, förtrogen bland sina egna. Här kan han, vid sin flammande härd i vinterkvällen, glömma sin hårda kamp för tillvaron och fritt öfverlemna sig åt tankarnas spörsmål eller åt den böjelse för skämt och humor, som legat förtyngd under yttre tryck. Här ljusnar hans blick vid en makas kärlek, ett barns joller och ungdomens lekar. Mellan honom och nattens mörker, drifvorna, mödorna, brödsorgerna reser sig den klart upplysta, varma, förtrogna stugans stängda dörr. Huru skulle ej han älska sitt lugna hem!

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 koti, koto – (fi.) hem; ordet har sitt ursprung i kota (kåta).

2 Troglodyter – invånare i jordhålor.

3 purilo – (fi.) vanligen enbart i pluralis, purilaat, släpa eller bårsläpa på svenska; släpdon för barmarkstransport bestående av ett par långa stänger, som baktill släpar på marken.

4 skacklor – skacklar eller skaklar; stång eller skalm som förbinder en vagn med selen på vardera sidan om hästen. En skakulkäpp eller skakelkäpp är i Österbotten benämningen på en krokig gren eller en träkrok med vilken man fäste skaklarna vid åkdonet.

5 läkande – läckande.

Kyrka, skola, vidskepelse.

Maksmo kyrka [av Eero Järnefelt].

Finska folket har invuxit i lutherska kyrkans tro och betraktar denna såsom sin lifsgrund. De schismatiska rörelser, hvilka tid efter annan uppstå och finna näring i folkets håg för inåtvända betraktelser, afsöndra sig icke från kyrkans grundvalar; de äro yttringar af ett behof att ingjuta nytt lif i stelnande former. Andliga väckelser utbreda sig med fareldens hastighet, uppflamma i nit och lugna sig efterhand. Den tyska, äfven i Sverige utbredda pietismen hade redan en tid fått fäste i Savolaks genom folktalaren Paavo Ruotsalainen, när den i början af 1840-talet inträngde i Österbotten, kvarlemnande djupa spår i lifsåskådningen. Desse pietister, hvilka af skörtena på sina tröjor fingo benämningen körtiläiset, afsöndrade sig från världslifvet, slöto sig trångt tillsamman och blefvo af motståndarne angifna för konventiklar. Deras stränga fordran på ett lif i helgelse framkallade i södra Finland en reaktion, hvilken, under benämningen evangelism i främsta rummet uppstälde tron som salighetsgrund. En tredje, oberoende väckelse utgick från en predikant i Lappland, LÆSTADIUS, hvars anhängare fordra syndernas bekännelse och förlåtelse inför församlingen. En fjärde, baptisterne, inträngde från Sverige och fann anhängare i Österbotten; en femte, metodisterne, utbredde sig i södra Finland. Slutligen framträdde, i förbund med förenämnda, de frikyrklige, med den allmänna fordran på lefvande kristendom. Alla dessa stå på trons grund och afvika endast i mindre väsentliga lärosatser.

Leppävirta kyrka [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Toleransens princip har efterhand vunnit insteg i lagstiftningen1, men anhängarne af andra kyrkor än den lutherska äro icke talrika i Finland.

Den lutherska församlingen väljer och aflönar sin själasörjare. I hvarje landsförsamling äro fri bostad och jordlägenhet honom tillförsäkrade. Förhållandet emellan prest och församling är i regeln godt, ofta förtroendefullt. Presten och hans familj stå folket nära och anlitas ofta som rådgifvare. Har bonden en begåfvad son, är hans största ärelystnad att en dag se denne i kappa och krage messa vid altaret.

Ruokolaks klockstapel [av Albert Edelfelt].

Kyrkan är ortens medelpunkt. För dess nybyggnad, underhåll eller prydnad sparas inga uppoffringar, men värmeugnar vintertid höra ännu till undantagen. Utan torn och klockstapel är kyrkan ej kyrka. Klockringningen behåller sin vördnadsbjudande klang; orgeln kan umbäras, men blir allt allmännare. Altartaflan, förr ett gesällprof, blir efterhand konstnärlig. I gamla kyrkor betäckes mången mur af adliga vapensköldar, men öfverallt, i nya och gamla, hänger i ram Kejsarens regentförsäkran om ett orubbadt vidmakthållande af landets religion och grundlagar.

Begrafning, efter en tafla af Fr. Ahlstedt.

I äldre tider begrofvos de döda helst under kyrkans golf. Numera äro hygieniskt utsedda grafgårdar, prydda med träkors för de fattiga och stenvårdar för de förmögna, inhägnade i kyrkans närhet. Begrafningar firas af de senare med lakan för fönsterna och rundliga måltider; för fattig och rik sjunges en psalm, förrän den döde bäres på utströdt granris till den sista hvilostaden.

För de långa afstånden ske dopen vanligen i kyrkan eller i prestgården. Mången nyfödd får på en sådan dopfärd, miltal i vinterköld och insvept i fårskinnsfäll, göra sin första bekantskap med världen. Dopet firas med kaffe åt faddrar och anförvandter.

Barndopet, efter en tafla af A. v. Becker.

I skärgården och andra från kyrka aflägsna trakter hålles sommartid stundom gudstjenst i det fria.

Gudstjenst vid Ivalo guldvaskeri i Lappland [av Albert Gebhard].

Österbottniskt brudpar [av Albert Gebhard].

Bröllopssederna variera i olika delar af landet. I några kvarstår den gamla seden att fria med talman. Vanligen äro de unga på förhand ense, och utgången beror af fästmöns föräldrar. Ingen underhandling om hemgiften, intet köp under formen af brudgåfvor, men väl stånds- och förmögenhetsskilnader kunna vålla ett afslag. Har allt gått efter önskan, afkunnas lysning i kyrkan tre söndagar å rad, och bröllopet firas i förmögnare gårdar med tre dagars gästabud. Stugans väggar och tak klädas invändigt med hvita dukar; golfvet beströs med enris; gården möjas2 med björkar sommartid; bruden klädes af en yrkesskicklig person i silkesstrumpor och skor, sidenklädning med skärp och en konstrik, tornhög, hårdt tillvriden hår-

Gudstjenst i skärgården efter en tafla af A. Edelfelt.

pyramid med mycket glitter, krona och slöja, allt för tillfället hyrdt af brudkläderskan. Därefter följer ett tåg till vigseln i kyrkan under spelmannens brudmarsch; sedan måltid med presten i högsätet, slutligen lekar och dans, som fortsättas följande dagar. Objudne brudsiares gåfvor begagnas af fattiga par som bidrag för bosättningen. Endast storbonden har råd att bekosta denna ståt, som efterhand förenklas. Vid månget bröllop är kaffet enda undfägnaden, – åter samma dryck, som i ett finskt hem lika förtroget åtföljer glädjen och sorgen.

Läsförhöret [av Väinö Blomstedt].

Civiläktenskap är icke infördt i Finland, där kyrkan af ålder helgar äfven borgerlig lag, i det att hvarje domstol börjar årets sessioner med gudstjenst. Intill medlet af detta århundrade stod skolan under kyrkans moderliga omvårdnad. Numera skilda, beröra de hvarandra blott i religionsundervisningen, som är obligatorisk och öfvervakas af kyrkan. Innanläsningen börjar i hemmet under ledning af modren eller af ambulatoriske lärare. Därefter följa katekesen, lägre och högre folkskolan. Men kyrkan behåller sin kontroll öfver ungas och gamlas läskunnighet genom årliga läsförhör, som äro obligatoriska folkmöten, firas med måltider för presten och klockaren. Sedan 200 år är läskunnigheten så allmän i Finland, att en icke läskunnig öfver 8 eller 10 års ålder hör till sällsynta undantag. Länge var i landsbygden folkets bokförråd begränsadt till abcbok, katekes, psalmbok, bibel och almanacka, hvartill kom en eller annan postilla eller andlig ströskrift. Denna trånga synkrets har sedan två eller tre årtionden mycket utvidgats. Numera utgå, förutom skolböckerna, historia, helsolära, naturlära, resebeskrifningar, skönlitteratur och en mångfald olika läsning på båda språken i upplagor af många tusen exemplar, beräknade för spridning bland den jordbrukande befolkningen och kroppsarbetarne.3

Vånå kyrka, af A. Edelfelt.

Än en gång ingriper kyrkan obligatoriskt i det enskilda lifvet genom skriftskolan, som bereder ungdomen till dess första nattvardsgång. Skriftskolan betecknar inträdet i andelig myndighetsålder, och nattvardens begående är ett vilkor för ingående af äktenskap. Frejdebevis af kyrkoherdeembetet fordras vid många tillfällen.

Om läroverken och folkundervisningen se längre fram. Folkskolan möttes vid sin början 1863 af mycken misstro bland landsbefolkningen. Far, mor och förfäder hade redt sig utan skola; barnen troddes lära sig missakta sina föräldrar och sitt fäderneyrke, blifva öfvermodiga, vänjas vid herreseder, förvillas i sin kristendom och annat mer. Denna ogrundade fruktan har efterhand gifvit vika och kvarstår, jämte tredska mot kostnaden, endast i få, de envisaste bland landskommunerna, men den tid skönjes redan, då äfven dessa anslutit sig till den allmänna rörelsen att inrätta folkskolor, af hvilka i några kommuner räknas ända till 10 och därutöfver. Gryningen af en ljusare framtid dagas i aflägsna, glest befolkade skogsbygder och har senast, på den bildade ungdomens initiativ, funnit en ny ljushärd i folkhögskolorna.

Sunds kyrka [av Gunnar Berndtson].

I sjuhundra år har kyrkan, i trehundra år skolan fört ett utrotningskrig mot hedendomens vantro, utan att lyckas upprycka dess rötter. Vidskepelsen har numera glesnat med barrskogarnas skuggor och skyr att öppet framträda, men glimmar under askan i folkets föreställningar. Man finner ännu stundom en förvirrad blandning af kristna och hedniska hågkomster, ofta endast som ärfda sägner och talesätt, hvilkas betydelse nutiden glömt. Tron på ordets makt fortlefver i »läsningarna» (luvut)4, som, med eller utan trollkunniges bistånd, brukas mot många sjukdomar, krämpor och sår eller för lycka i kärlek, för god årsväxt, för boskapens trefnad, för smörlycka, väderlycka, fisklycka, jagtlycka, väflycka, skattgräfningar och annat mer. I dessa besvärjelser anropas om hvarandra Gud, Frälsaren, jungfru Maria och hemlighetsfulla makter af tvetydigt ursprung. Drakeldar lysa öfver nedgräfda skatter. Kyrkan och kyrkogården besökas nattetid, de dödas ben anlitas och jämte dem vigselringar, psalmböcker, stål, åskviggar (i jorden funna forntida stenyxor), ormskallar, spindlar, grodor; mången sjukdom besvärjes i badstugan. Nio slags örter användas; ett hängande såll profeterar. 1600-talets hexor, som redo om påsknatten på kvastar till Blåkulla, ha efterträdts af kloka gummor, till hvilka man reser långa vägar, eller af trollkarlar, hvilka skaffa tillrätta stulet gods. Bland mycket kvacksalveri ingår äfven användbar folkmedicin; från denna härstammar den nu af läkarekonsten adopterade massagen5. De upplyste le, de okunnige frukta, och mest fruktadt i norra Finland är att blifva »krossad», det är att af någon ovän hemsökas med oförklarliga krämpor, som kunna gälla lifvet, om de ej göras oskadliga genom andra, motverkande trollmedel.

Sjuk kvinna, efter en tafla af A. von Becker.

Ryktet för trollkunnighet tillväxer mot norr. I Sverige är hela Finland misstänkt. I Nyland litar man icke rätt på tavastländingen. I Tavastland fruktar man österbottningen, och i Österbotten anses lapparne vara de fruktansvärdaste. Kastar man stål i en plötslig stormhvirfvel, blir en lappgumma synlig, sopande med sin kvast.

Den hedniska »haltian»6 kvarlefver i tron på rådare eller rån. Berg, sjöar, floder, källor, ja äfven bostäder hafva sitt rå, och mången intygas ha sett dem. Ännu för sextio år sedan offrades småmynt i källorna. Rönnen är helig och spår i elden friarelycka. Grodan och svalan får ingen döda: grodan har förr varit menniska, och svalan ligger om vintern i dvala på sjöbottnen. Åt spindeln offras affallna tänder. Spinner han nedåt, bådar han ofärd, uppåt lycka. Ormen håller ting med sitt folk, o. s. v.

Hedendomens sol- och eldsdyrkan kvarlefver i midsommarelden (kokko), som på några orter tändes äfven om pingstnatten (helavalkea7). Kokkon tändes helst på bergshöjder, men äfven på vattnen, och är ett kärt folknöje. Där genomvakar byns ungdom midsommarnatten under musik, lekar och dans, utan aning om att de fira solgudens fest, baldersbålet, vid den årstid, när dagens drottning står högst på himmelen. På gården eller på fältet står en hög, blomsterprydd stång (fordom majstång). Stugan är löfprydd, trappan eller gården kringgärdad med unga björkar. Ynglingarnes salutskott ljuda i den dagklara natten, och herregårdens unga döttrar afklippa i hemlighet rågax, omknutna med profetiska färger, som nästa natt angifva sorg eller glädje.

Önninge by (Åland) [av Victor Westerholm].

Ett kristet motstycke till den hedniske Balder vid midsommar är julen, då världens ljus upprinner i årets mörkaste natt. Så fattig finns ingen koja i Finland, att där ej skulle tändas ett ljus på julmorgonen. Halm är utbredd på stugans golf; sparfvar och boskap få extra förplägning. Julottan börjar tidigt, klockan 5, 6 eller 7; alla, som kunna lemna stugan, äro med klingande bjällror på färd till den klart upplysta kyrkan. Finnas två prester, stå de båda vid altaret. Andedrägten uppstiger som en rök i den frostiga vinterluften. Julen är årets största högtid. Till dess firande sparar värdinnan sina bästa förråder, ungdomen sina lekar och barnen sina förhoppningar. På landsbygden är julmorgonen, i städer och på herrgårdar julaftonen högtidens glanspunkt. Julgranen med dess tända ljus, dess glitter och frukter, dess barnskara och gåfvor saknas i städerna endast där sorgen gästar. Allmännaste högtidsrätter äro lutad fisk och risgrynsgröt, hvartill hos de förmögnare komma skinka och tårta.

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Toleransens princip har […] i lagstiftningen – Toleransens princip har i Finland sin grund i toleransediktet 1781, en förordning varigenom Gustav III gav främmande kristna trosbekännare rätt till fri religionsutövning. Ursprungliga svenskar måste ändå tillhöra den lutherska kyrkan. I samband med 1869 års kyrkolag, byggd på ett förslag av biskop Frans Ludvig Schauman, fick medlemmarna i den evangelisk-lutherska kyrkan i Finland rätt att lämna kyrkan för att övergå till ett annat kyrkosamfund. Se också Leo Mechelin, »Politisk öfversigt», Finland i 19de seklet 1893, s. 114.

2 möjas – majas, prydas med grönt (provinsiellt).

3 Numera utgå, förutom […] och kroppsarbetarne. – Ett principiellt mål i den nationalistiska rörelsen var folkupplysningen, utbildning av både vuxna och barn. Frågan betonades speciellt på 1890-talet då pressen från den ryska administrationen blev allt mer påtaglig. Folkupplysningssällskapet, som bildades 1874, var en central aktör i utgivandet av litteratur på både svenska och finska i syfte att verka för folkbildningen. Se Derek Fewster, Visions of Past Glory 2006, s. 155–163.

4 »läsningarna» (luvut) – luvut och loitsut (fi.), besvärjelser som länge var i bruk i Finland, en tradition från hednisk tid som tilltroddes magiska krafter och helande verkan.

5 massagen – Den moderna massageterapin introducerades i skolmedicinen av svensken Per-Henrik Ling (1776–1839). Efter en del motstånd fick han tillstånd av svenska regeringen att undervisa i massage 1813. Under slutet av 1800-talet var massage en populär medicinsk behandlingsmetod som ofta användes av kirurger, hjärtspecialister och andra läkare.

6 »haltian» – (fi.) skyddsande, rå, även innehavare.

7 helavalkea – (fi.) även toukovalkea, stora eldar som brändes under pingstnatten speciellt i Tavastland, Satakunda och Nyland.

Sport och folknöjen.1

Skidlöpare [av Väinö Blomstedt].

Den berömda skådespelerskan fru Louise Heiberg yttrade en önskan att resa till Finland »för att se menniskor, som icke likna alla andra menniskor». Hon skulle behöft resa långt från hoteller och stadslif för att icke igenkänna Europa och samtiden. Kulturströmmarna gå, med snabbare kommunikationer, nivellerande öfver detta, som öfver andra länder; de högre och bildade klassernas lif skiljer sig föga från samtidens allmänna typer. Det egendomliga2 måste sökas hos massan af landtbefolkningen.

Styrka, vighet, snabbhet, säkert öga och säker hand stå, här som annorstädes, högt i pris; men icke mindre, än dessa företräden, aktas tankens skärpa. En skicklig gåtgissare, en improvisatör vid folkfesterna, kan påräkna samma bifall, som en skicklig skytt eller en snabb skidlöpare. Sport, i betydelsen af en metodiskt utvecklad färdighet, har först i nyaste tid funnit insteg bland de bildade samhällsklasserna. Massorna betrakta sporten som lek och deltaga endast där de finna ett praktiskt ändamål.3

Skidlöpare [av Väinö Blomstedt].

Naturhinder och afstånd ha gjort folket förtroget med skidan, skridskon och segelbåten, långt innan städerna begynte med sina idrottstäflingar. Skidans längd och bredd variera obetydligt. Mesta vigten fästes vid smidigt, kvistfritt virke, som dock helst bör ha en kvist under fotens plats. Denna plats beklädes med sälskinn, lon vänd mot hälen. I skidtäfling på distans utgår den vane jägaren nästan alltid som segrare; i höjdsprång kan han öfverträffas af tränad ungdom. Åkning på skridskor, framkallad af sjöarnas blanka höstis, har blifvit ungdomens älsklingssport. Vid städerna underhållas snöfria banor vintern om, belysas om kvällarna och förete ett rörligt lif vid täflingar med musik. Här segrar den tränade ungdomen, manlig och kvinlig, med sirlig figuråkning, medan bygdernas skridskolöpare föraktar behaget, endast han först hinner målet.

Skridskoklubben i Helsingfors [av Gunnar Berndtson].

Traftäflingar ha blifvit besökta folknöjen. Styrelsen och enskilda föreningar uppmuntra en god hästskötsel med premieutdelningar. Den elliptiska trafbanan, vanligen om en kilometer, uppmätes i februari eller mars på is,4 prisdomarnes sekundur fäller utslaget, och segraren hälsas med de tätt packade åskådarnes hurrarop. Den finske trafvaren, känd för sin uthållighet, har öfverträffat förväntan äfven i snabbhet.5 Högsta kända världsrekordet är 1 kilometer på 1 minut 17 sek. Högsta härtills uppnådda finska rekordet är 1 kilometer på 1 min. 42 sek. Men det senare har presterats på dubbelt så lång bana, som det förra.6

Trafvare med sulki-släde [av Väinö Blomstedt].

Nyländska jaktklubbens paviljong [efter fotografi, icke namngiven konstnär].

Prisbelönta kappseglingar anordnas, dels för sport, dels för uppmuntran af sjödugliga fiskarebåtar. I frisk bris mellan klippor och skär äro dessa kappseglingar kustbefolkningens lifvade mötesplatser. Segelklubbarna utmana hvarandra till täflan om vandringspokaler, hvilkas vinnande eller förlorande är föremål för allmänt intresse. Äfven roddtäflan, i kanoter och andra båtar, omfattas af allt flera deltagare.

Gymnastik är införd i alla skolor och för alla åldersklasser; manliga och kvinliga föreningar, äfven en atletklubb, föranstalta uppvisningar. Velocipeden har sina klubbar, kanotsporten utbreder sig. Simkonsten inöfvas i skolor. Målskjutningar anställas af militären och jagtklubbarna. Jägarens yrke har öfverallt bland folket uppfostrat skyttar, hvilkas kula med det lugna sigtet sällan förfelar sitt mål.

Utom sportkretsarna äro kälken, gungan, bollen och trissan allmänna folknöjen. Kälkåkning är barndomens mest omtyckta nöje. Landet har ingen brist på därtill passande höjdsluttningar, men i senare tid ha äfven konstgjorda kälkbanor (montagnes russes7) kommit i bruk vid städerna. En annan form för samma nöje är slängkälken, som erinrar om karusellen. Från en fast påle på isen utgå rörliga sidoarmar med vid dem fästa kälkar, som framdrifvas med svindlande hastighet i en banad cirkel. Gungan är allmänt sommarnöje, som på några orter varierar med luftiga språng på kringsvängande linor. Bollspelarne och trisskastarne, de förre skolungdom, de senare byarnas ynglingar, dela sig i krigförande partier. Kägelspelet är sällsynt utom städer och herrgårdar, där äfven nyare europeisk idrott, såsom sparkstötting, och spel, såsom crocket och boccia, kommit i bruk.

Hvar söker icke ungdomen sitt nöje i dansen? Af ursprungliga folkdanser återstå numera endast få, men melodierna äro talrika och lånade motiv egendomligt8 varierade. Allmännast dansas jänka och polska, på några orter vid bröllop menuetten, hvari äfven de äldre deltaga. Herrefolks danser uttränga de enklare gamla. Folklekarna äro många, äldre och nyare, mest vid juletid, och kunna ej uppräknas.

Ett egendomligt9 och allmänt folknöje är talkkoon10, som består i tillfällig förplägning för att samla arbetare till brådskande sysslor. En åker behöfver skäras, en äng bergas, en ria tröskas, ett gärde stängas, ett fiske påskyndas, en brud utstyras eller annat sådant, hvartill för tillfället saknas behöfliga arbetskrafter. Grannar och vänner inbjudas då att medverka utan annan ersättning, än extra undfägnad, som rättar sig efter råd och lägenhet. På en dag kan då medhinnas många dagars arbete under muntert samspråk, och den enighet, den grannsämja, som råda vid dessa glada tillfällen, höra till de vackra sidorna af folklifvet.

Finnen älskar musik, äfven glad musik, hvarom de melodier vittna, dem man öfverallt får höra på dragharmonikor, fioler och kringvandrande italienares positiver. Hvilket icke hindrar naturstämningen i hans lugna sjöar och ensliga barrskogar att vanligast färglägga folkvisan i moll. Där visan saknas, ersättes hon ofta af kyrkans entoniga psalmer, hvilka fått en reflex i andeliga folkvisor.

De gamla mytiska runorna sjöngos vanligen vexelvis af två sångare, hvilka, sittande mot hvarandra, höllo hvarandra i händerna, därvid den andre sångaren upprepade strofen, medan den förste uttänkte fortsättningen. De nya sångarne, som i östra Finland äro välkomne vid alla folkfester, improvisera, med eller utan nationalharpan kantele, sina ofta satiriska dikter inför beundrande åhörare. Sådana improvisationer behandla vanligen ämnen ur folklifvet, men höja sig stundom till patriotisk glöd. Talrika ordspråk gå som gångbart mynt och måla träffande en situation. Gåtlekar brukas som prof på skarpsinnighet. Vid skenet af aftonbrasan täfla äldre och yngre om äran att uppfinna och tyda klyftiga gåtor, af hvilka, liksom af ordspråken, flera tusende äro antecknade. Den, som förfelat tydningen af ett visst antal gåtor, förvisas, under skämt och åtlöje, till en mystisk ort, Hymylä, där allt är upp- och nedvändt, där trädet hugger yxan, där grytan kokar värdinnan o. s. v., för hvilket allt han vid återkomsten bör redogöra.11

Främlingen anar icke, huru mycken naturlig glädtighet dock kan bo under finnens kärfva yta, där han, fri från bekymmer, kan vara sig själf. Under starkt tryck är behofvet af en reaktion desto kännbarare. Den stränga nordiska naturen har sin korta, men tjusande vår. Helt kan den icke glömma sin vinternatt; odeladt kan icke heller nordbon hängifva sig åt gladare intryck, det är alltid ett allvar i själfva löjet, men just detta ger det en djupare färg, än den lätta glädje, som icke vet af en gårdag eller en morgondag.

Z. Topelius.

[Vinjett till kap. II Folket, enl. bokens förteckning av Axel Gallén.]

Punktkommentarer till detta avsnitt

1 Sport och folknöjen. – Topelius och Mechelin diskuterar brevledes om detaljerna i anslutning till stycket om sporten. Topelius skriver: »Sporten är icke nog vigtig att få eget kap. och ingår väl lämpligast under folket. Men då detaljer här ej kan umbäras, vore jag glad att få sådana af R. v. W. [idrottsledaren och litteraturkritikern Reinhold Felix von Willebrand]» (29/8 1892).

2 egendomliga – egenartade.

3 Sport, i betydelsen af […] praktiskt ändamål. – Den första finländska idrottsföreningen, Segelföreningen i Björneborg, grundades 1856. Den moderna tävlingsidrotten i Finland anses ha fått sitt startskott i och med det första statsloppet i trav 1865, och det var också från hästsporten som träningsdirektiv, rekordstatistik och tidningars sportartiklar fick sin början för att sedan spridas till andra idrottsgrenar. De första allmänna skidtävlingarna ordnades i Tyrnävä 1879. Se t.ex. Erkki Vettenniemi, Suomalaisen urheilun synty. Ravisportti 1800-luvulla ja sen vaikutus ihmiskilpailuihin 2008.

4 Traftäflingar ha blifvit […] mars på is, – Travsporten var till en början endast en vintersport, och den första dokumenterade travtävlingen hölls på isen av Aura å 1817. Det första statsloppet arrangerades 1865 och den första travbanan för sommarbruk invigdes i Åggelby 1884.

5 Den finske trafvaren, […] äfven i snabbhet. – På uppmuntran av professorn vid Kungliga Veterinärinstitutet i Stockholm, G. W. Sjöstedt, började finska hästar avlas speciellt för tävlingslopp på 1860-talet, för att stimulera uppfödandet av den försvagade häststammen. Margit Ticklén (red.), Bekanta dig med finnhästen 2006, s. 8.

6 Högsta kända världsrekordet […] som det förra. – I brev till Mechelin 9/12 1892 ber Topelius om att få statistik över rekorden: »För sporten behöfver jag högsta finska rekordet för traftäfling, jemfördt med verldsrekordet – och vore nog tacksam för andra rekorder dertill.»

7 montagnes russes – (fr.) ryska berg, isbanor, även berg-och-dalbanor. Här avses den ryska modellen med istäckta träramper.

8 egendomligt – säreget.

9 egendomligt – karakteristiskt.

10 talkkoon – talko (av fi. talkoo), sammankomst med frivillig och oavlönad arbetsinsats vid större arbetsuppgifter inom t.ex. lantbruket, vanligen med avslutande kalas el. dyl. (provinsiellt).

11 Den, som förfelat […] bör redogöra. – I kapitlet »Finska gåtor» i Boken om Vårt Land (ZTS XVII) beskriver Topelius mer ingående bl.a. Hymylä.