Zacharias Topelius Skrifter III

Zacharias Topelius

Övrig lyrik

Utgiven av Carola Herberts

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2019

Redaktionsråd

Henrik Meinander (ordförande)
Lars-Folke Landgrén
Päivi Lappalainen
Barbro Ståhle Sjönell (t.o.m. 2018)
Per Stam (från 2019)
Kerstin Thelander
Anna-Maria Åström

Carola Herberts (huvudredaktör)
Patricia Berg (föredragande)

Zacharias Topelius Skrifter stöds av

Undervisnings- och kulturministeriet, Finska Kulturfonden, Finska Vetenskaps-Societeten, Museiverket och Finlands nationalmuseum, Nationalbiblioteket, Statens konstmuseum, Svenska folkskolans vänner och Svenska kulturfonden

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland nr 839

© Carola Herberts och Svenska litteratursällskapet i Finland 2019
www.sls.fi | topelius.sls.fi

Detta verk är är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

Omslag: Antti Pokela

Omslagsbild: Zacharias Topelius på Alörsfjärden (1890–1898), okänd fotograf (SLS 801, Familjen Zachris Topelius arkiv).

E-bok 1.0.1

ISBN 978-951-583-497-3 (epub), http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-497-3
Webbutgåva: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-7444-1568612487
Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland
ISSN 0073-2702 (tryckt)
ISSN 2489-5512 (digital)

Innehåll

Förord till den digitala utgåvan

Inledning

Topelius tidigaste diktning

Diktmanuskripten

Lyrikmanuskripten i Topeliussamlingen

De tidiga dikthäftena (1834–1852)

Den senare produktionen (1871–1898)

De tryckta dikterna

Etableringsprinciper

Grundtexter, manuskript- och tryckbeskrivningar

Manuskript

Tidningar

Separattryck

Övriga publikationer

Kollationeringsexemplar

Förkortningar

Manuskript i Topeliussamlingen som innehåller lyrik (Nationalbiblioteket)

Källor och litteratur

Övrig lyrik

1834

(Efter Runeberg)

Färd mot Hemmet

Himlens och hoppets stjernor

Påsknatten

1835

Ej bryts den länk

Sverige på Afstånd

1838

Den stolta Rosen

1840

Hangolas Dikt

1844

Det går ett rop

Med Tiden

1845

III. Det Stora Ingenting

Hin Ondes Påhitt

1846

Två sammanlindade träd

Ragnörn

1847

Gamla Upsala Högar

1850

1 Maj 1850

1852

Sångens minne

Till Kommerserådet Henrik Borgström och Fru Carolina Borgström vid deras Silfverbröllopp d. 17 Juli 1852

1854

Till Lifgardets Finska Skarpskyttebataljon

Till Finska Sjöekipagerne den 28 April 1854

Den första blodsdroppen

12. Sylvias sommartankar

1855

Nyåret 1855

1856

Romans ifrån skogen

3. Tidigare än förr bebådar Sylvia vårens ankomst

1857

Till Våren

Berättelse Om en fjäril och ett nattfly

1858

Björneborgs-Marschen

1862

Neptun

1866

Lang Matt

1868

Boktryckarekonsten

1871

Sångens makt

Under mitt porträtt

1877

Den 17 Juli 1877

1885

Till Richard Faltin

Elevernas tack

1887

»1787» / Slutord ur »1787»

1888

Minne af Öfverinspektorn m. m. Uno Cygnæus

1890

3. Romans

I aftonlugn

1893

För Wasa stads nya folkskolehus

Lärarinnan

1895

För Fredrik Pacius

Förord till den digitala utgåvan

Den tredje lyrikutgåvan i Zacharias Topelius Skrifter innehåller ett urval dikter som Topelius inte tog med i någon samling. Urvalet breddar bilden av lyrikern Topelius: här finns icke-tryckta dikter av den unge studenten, polemiserande och raljerande debattinlägg på vers och politiskt brännbara dikter som censurerades ur Helsingfors Tidningar. I webbutgåvan publiceras också Topelius tjugo handskrivna dikthäften som blädderbara faksimil.

Magnus Nylund har transkriberat och kodat samtliga dikter samt publicerat faksimil. Jörgen Scholz har kollationerat materialet. Redaktionsrådet för Zacharias Topelius Skrifter har gett värdefulla kommentarer på inledningen och två sakkunniga granskare utsedda av utgivningsnämnden vid Svenska litteratursällskapet har bidragit med konstruktiva förslag. Anna Movall har kontinuerligt uppdaterat och finslipat visningen. Frida Wickholm har slutligen korrekturläst inledning och kommentarer. Till alla nämnda: mitt innerligaste tack för gott samarbete och för arbetsinsatserna som till alla delar utförts snabbt, smidigt och omsorgsfullt!

Carola Herberts

Medverkande

Utgivare,
textetablering, inledning
kommentarer
Carola Herberts

Kollationering
Magnus Nylund
Jörgen Scholz

Kodning
Magnus Nylund

Korrektur
Frida Wickholm

Skanning av faksimil
Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors

Teknisk utveckling
Niklas Liljestrand
Anna Movall

E-boksproduktion
Sebastian Köhler
Jonas Lillqvist
Anna Movall

Inledning

Den tredje delutgåvan lyrik i Zacharias Topelius Skrifter innehåller ett urval dikter som inte ingår i diktsamlingarna Ljungblommor I–III (1845–1854), Sånger I (1860, d.v.s. Bonniers utökade upplaga av Ljungblommor I–III), Nya blad (1870) eller Ljung (1889). Det är dikter som tryckts i tidningar eller andra publikationer, tillfällesdikter som utkommit som separattryck samt några manuskriptutskrifter. Av utgåvans 43 dikter är 13 etablerade efter manuskript och 30 efter tryck. De dikter som Topelius skrev för universitetet och för dess närliggande institutioner publiceras i delutgåvan Academica.

Dikterna är försedda med en allmän kommentar och vid behov punktkommentarer (ordförklaringar). Finns varianttexter (manuskript eller tryck) visas de som faksimil. Inledningen är översiktlig; avsikten är dels att ge en inblick i Topelius opublicerade manuskriptmaterial och dels att presentera hans tillfällesdiktning. För mer ingående studium av Topelius lyrik hänvisas till inledningarna i Ljungblommor (ZTS I) och Nya blad och Ljung (ZTS II).

Topelius tidigaste diktning

När den elvaårige Zacharias började i trivialskolan i Uleåborg öppnades en ny värld: fastrarnas välfyllda lånebibliotek. Hans besök hos dem blev täta och snart hade han läst de över tusen volymerna.1 Parallellt med bokslukandet producerade Topelius egna texter – förmodligen ville han följa sin fars råd: nulla dies sine linea, inte en dag utan en rad. Redan före skoltiden hade Topelius sammanställt Kudnis Dagblad, och i Uleåborg skrev han Lilla Biblioteket, korta berättelser i miniatyrformat.2

Lyrik tycks han däremot inte ha prövat förrän han flyttade till Helsingfors hösten 1832. Han blev då J. L. Runebergs privatelev och inackorderades hos familjen på Manegegatan. Den första bok han fick tag på i hemmet var Runebergs nyutgivna epos Elgskyttarne. Han började läsa och fängslades av hexametern.3 I den litterära miljön gjorde han bekantskap med sin sångmö, »en månskensblek, något snedvuxen skolflicka», konstaterar han senare i självbiografin: »Jag hade känt henne så långt jag mindes tillbaka, men utan att veta hennes namn, förrän jag erfor en takdropp av poesi i Runebergska huset. 1834 begynte jag uppsamla denna takdropp i små häften, som kallades ’Mina nöjen’.»4

Topelius tidigaste dikthäften är inte bevarade, men utvalda strofer kan läsas i dagboken från hösten 1834. Under denna tid läste han flitigt poesialbum, framför allt Poetisk Calender (utg. P. D. A. Atterbom, med bidrag av svenska nyromantiker) och Iduna. En skrift för den nordiska forntidens älskare (utg. Götiska förbundet) och från oktober 1833 skrev han av ett urval i ett häfte. Här finns dikter av Atterbom, Hedborn, Tegnér, Geijer, Stagnelius, Nicander och Franzén.5

Det första offentliga framträdandet som verssmidare gjorde Topelius på Österbottniska studentavdelningens terminsfest i februari 1835. Han hade uppmanats av J. V. Snellman att skriva ord till en sång som skulle hylla de kamrater som blivit relegerade.6 Orden, författade till F. A. Ehrströms melodi till Runebergs »Vid en källa», mottogs med positiv respons uppger han i dagboken, och Runeberg uppmuntrade honom att visa andra dikter (se »Ej bryts den länk» med kommentar). Drygt tre år senare publicerades Topelius första dikt »Den stolta Rosen» anonymt i den av Runeberg redigerade Helsingfors Morgonblad (16/7 1838).

Diktmanuskripten

Lyrikmanuskripten i Topeliussamlingen

Tjugotvå manuskripthäften med dikter är bevarade i Topeliussamlingen på Nationalbiblioteket, därtill en mängd lösa blad (se översikt [nederst]). Den tidigaste dikten är daterad 1833, den sista 1898.7 De flesta diktmanuskript tog Topelius med i diktsamlingarna. Från 1830- och 1840-talen finns flest antal otryckta dikter – därefter avtar diktproduktionen men andelen publicerade dikter ökar. Det är vanskligt att utgående från manuskriptmaterialet ange hur många dikter Topelius skrev och orsakerna är flera: en stor del är ofullständiga och oavslutade, många har karaktären av skrivövningar, andra har han resolut strukit över. Några texter är skrivna på lyrisk prosa.8 Antalet avslutade och icke-publicerade dikter är de facto litet; utöver de tretton som återges i utgåvan rör det sig om ett tiotal alster. I översikten nedan ges diktutdrag också ur oavslutade dikter.

Valfrid Vasenius behandlar översiktligt Topelius första dikthäften i biografin Zacharias Topelius. Hans liv och skaldegärning II (1914). Werner Söderhjelm återger och kommenterar valda delar i artikeln »Topelius’ tidigaste lyriska diktning» (1931).9

De tidigaste bevarade häftena benämns Urval från Mina Nöjen 1–2 och Mina Nöjen 3–4.10 Första häftet inleds med julklappsverser från 1834, därefter följer mestadels otryckta dikter och utkast. Sammanbundna med nämnda häften är också följande: häftet Ephemerider från 1836, som huvudsakligen innehåller prosastycken som han intog i sin handskrivna tidning Ephemerer; exempelvis »Scen ur Kriget i början på 18 seclet», förmodligen ett av Topelius tidigaste prov på dramatisk prosa med historiskt motiv; ett tolvsidigt häfte med avskrifter av Rückerts dikter samt ett häfte som efterliknar en diktsamling, med innehållsförteckning och prydlig skrift, och som upptar främst oidentifierade avskrifter.

De följande manuskripthäftena benämner Topelius Promenader (1837–1841); »det är något däruti som betyder oro – mina många promenader öfver mitt eget lilla kammargolf förklara namnet».11 De enskilda häftena har därtill fått namn av de nio muserna.12 Knappt hälften av sidorna upptar versifierat material, det övriga är prosastycken, dramatiska utkast och några dagboksanteckningar. Här finns en viss överlappning med Urval från Mina Nöjen och Mina Nöjen: diktutkast finns ofta i ett häfte och en mer bearbetad version i ett annat.13

De flesta dikter i häftena Ljung Blommornas Bok och Zonas Bok (1835–1852) publicerade Topelius i diktsamlingarna Ljungblommor I–III, men här finns även oavslutade diktutkast och opublicerade prosadikter.

Från 1853–1857 finns inget häfte, däremot lösa blad med diktmanuskript (NB 244.107). Manuskripthäftena Ohyflade koncepter och Ungskogen (bägge påbörjade 1858) innehåller huvudsakligen dikter som publicerades i Nya blad (1870).14 Som namnet antyder innehåller Ohyflade koncepter ofullständiga diktutkast, medan Ungskogen består av renskrifter. I häftena ingår också julklappsverser och korta barnpjäser.

Skrivboken Vild skog påbörjades 1871 och innehåller några få diktmanuskript; inledningsvis några dikter som Topelius skrev för Första Läsningen i Boken om Vårt Land (1875). F.ö. upptar innehållsförteckningen rubriker som Svampkrönika, Björkuddens naturhistoria, Ekonomiska rön, Barn uppätna av vargar, Barn brända, Barn mördade, Barn räddade och Varningar. Skrivboken Vild Skog. II. (1871–1993) innehåller enbart diktmanuskript – det mesta intogs i Ljung (1889) och Läsning för barn.

Det sista häftet, Blåbär (1895–1899), innehåller en serie religiösa Reflexioner, några tillfällesdikter samt julklappsverser. Den avslutande dikten, förmodligen Topelius sista, är dedicerad till kusinen Oskar Toppelius på hans 70-årsdag den 1 februari 1898; Topelius avled den 12 mars samma år.

Nedan följer en översikt av innehållet i Topelius dikthäften. Dikterna är länkade direkt till faksimilet. Dikter som tryckts kommenteras inte här.

De tidiga dikthäftena (1834–1852)

Den första dikten i det första häftet, Urval ur Mina Nöjen, är daterad 1834 och har överskriften (Efter Runeberg). Att en efterbildning av Runeberg inleder Topelius diktproduktion är betecknande – inflytandet från läraren är påfallande under hela ungdomstiden. Här finns t.ex. en imitation av »Den enda stunden» i sviten »Notturno» (1838):

Allena var jag
och blef allena
Min stig var lätt
på den gröna jorden;
en enslig stig
alltfrån barndomsdagar,
de glada dagar,
då allt var lust
och i yra svärmar
vi lekte många;
men tidigt ensam
jag sökte mål
för det unga hjertat –
[…]15

I dikten »Månskens fantasier» anas »Vid en källa» som inspiration:

Jag satt en stjernklar quäll engång
wid fönstret helt allen
och obemärkt mång timma lång
rann bort i månans sken.

Och mången silfwerstråle fann
en väg till hjertats grund,
och mången dunkel aning brann
i enslighetens stund.16

Den unge poeten riktar ofta, som ovan, blicken mot natthimlen: »Bleka stjerna uti nattens sky», »Så blek skiner månen på jordringen ner», »Aj Flicka / hvi blicka / din granna stjerna». Månens blekhet är f.ö. en vedertagen bild hos romantikerna, och ofta ett attribut för trånad.17

Det oändliga, och oftast nattliga, himlavalvet med måne och stjärnor ger hos Topelius upphov till romantiskt drömmande dikter, men det kosmiska perspektivet på jordelivet resulterar också i mer filosofiska reflektioner. Genom denna motivuppsättning skriver Topelius in sig i en tradition: den rika förekomsten av celesta element är kännetecknande just för romantikens diktare.18

De naturromantiska dikterna varvas med lekfulla versberättelser, som »Hararna», men här finns också betraktelser med religiös tematik med titlar som »Tankar och Tröst», »Nattwarden», »Långfredagen 1835» och »Verldslif. Andelif».19

»Du lätta lif!» är Topelius första parabel, en genre som han, influerad av Herder och Krummacher, kom att utveckla senare och inta i Ljungblommor I.20 Den därpå följande dikten, »Bilder. 1835», karakteriseras också den av parabelns reflekterande anslag, men är avfattad på blankvers. Här upptar Topelius flera motiv och teman som kom att känneteckna hans senare lyrik:

[...]
Hur gränslöst syns ej hafwet. Himlens båge
det kysser i omätlig cirkelrund.
Så sluter kring jordlifwets dunkla spherer
en högre werld i obegränsad allmagt.
Den frommes enfald skådar uti den
den gode Guden famnande all werlden, –
den öfwerkloke dåren med all magt
will dess bestånd ha utredt af physiken!

Hwad! nickar ej i djupet der en bild,
en bild utaf mig sjelf, en tonlös helsning
från en för menskans blick förborgad werld!
Ja jag förstår ditt språk fast ej mitt öra
det fatta kan. Du will mig säkert tyda
att jag har gissat rätt. O jag förstår.
Den andewerd[!] jag anar uti tingen
den är ej foster af min tanke blott,
den är en ewig obestridlig wishet.
men, gode ande, icke uti djupet,
i höjden will jag söka denna wishet.21

Vattenytan som reflekterar det eviga, människohjärtat som speglar det gudomliga, förnuftets tillkortakommande, människans litenhet och skapelsens storhet – motiven är återkommande i Topelius lyriska produktion. Motivuppsättningen återspeglar den platonska idévärld som genomsyrar också Topelius senare dikter och som påträffas hos de nyromantiker han läste, bl.a. Tegnér, Almqvist, Stagnelius, Atterbom och Goethe.22 Korrespondensen mellan himlasfären och jordelivet tydliggörs i följande dikt (ur »Några ögonblickets barn. Strövers»), daterad Alörn i augusti 1835. Motiviskt och tematiskt knyter också den an till Runebergs »Vid en källa»:

Hur skönt när öfwer molnig sky
den ljufva solen blickar ner
till jorderingens dunkla spher
och skuggorna och molnen fly!
Hur skönt när genom nattens flor
en wänlig stjerna skådar ner
från himlen, från en högre spher
der kärleken och ljuset bor!
Så skönt, så skönt, när åter i
twå rena själars himmel än
sig friden smyger in igen
och ewig, ewig harmonie.
Och när en mulen töcknig dag
sin aftonrodnad skådar röd
gå upp ur westerns purpurglöd,
hur skönt! hur skönt! – hur lycklig jag!23

Dikten beskriver en sammansmältning mellan känsla och natur, kärleken och skapelsens skönhet förstärker varandra, det euforiska tillståndet manifesteras i naturens uppenbarelser. Bilden av två älskande som möts i fullständig harmoni återkommer i flera dikter och renodlas senare i »Vintergatan» (1852).

Vid sidan av Runeberg märks spår av andra författare – ibland har Topelius angett förebilden, ibland inte. Följande sapfiska strof uppger han vara efter Friedrich Gottlieb Klopstock:

Om jag wille måla dina ögons glans,
den ljufva blick du mig sände – ack,
flicka, flicka, hwem lånar mig då
färger från himmelen?

»Andarnes sång öfwer Wattnet» har inspirerats av Goethe:

Se, menskans ande
den liknar wattnet:
från himmlen kommen
till himlen stigen
och åter neder
till jorden tvungen
i ewig wexling.
[...]24

Följande obetitlade sång har ingen angiven inspirationskälla, men man kan ana Bellmans luta i de första stroferna, och i den tredje återigen Runebergs »Vid en källa»:

Upp, du min luta! Upp, du ljufva ton.
du klara strängaspel, mitt hjertas fröjd!
Upp! Klinga åter – att all lifvets storm
må öfver dina strängar gå och dö.

Väl är din röst så sakta, ljufva ton,
lik källans sorl, der utur själens djup
den rena spegelbölja qväller fram;
och ringa, o min luta, är din klang;

Dock är du nog för mig, du vid hwars rand,
jag skådar i min andes dunkla djup,
och dricker längtansfull din klara våg,
och badar i din friska flod min kind!25

Också i »Polonaise» hörs Bellman:

Hör! fiolen klingar, klarinetten ljuder,
och tambour de bassqueus dån till dans dig bjuder
kom, min fru, och låt oss då
muntert med i dansen gå,
glädjas med de unga,
än med steg ej tunga,
med i glada ringen gå.

Manuskripthäftena uppvisar mycket varierande slag av versmått och verstyper – Topelius imiterade det han läste. »Smärtan» från 1834 är förmodligen hans första försök på runometer:

Smärtan, syndens dotter, fordom
fostrad på den gröna jorden,
(öfver skyar når hon icke.
salighetens himmel skyr hon)
Dotterdotter af den vilda
jemren i de dömdas boning
irrade omkring på jorden,
utan hem och utan fristad.26

Runometerdikterna blev fler under 1840-talet i Kalevalas och Kanteletars spår; flera tog han in i debutsamlingen.

Han prövar också balladen i en längre berättelse med genrens typiska element och fraseologi:

Herr Otto han sadlar sin gångare grå
Mitt hjerta, mitt hjerta det blöder
Han rider en käresta sig att få
[…]

Lansar dras, plymer vajar och kungen i riket tar till orda:

Den mig till marken kastar i denna stund
Han skall min syster taga, skön Hildegund,
Men hwar jag någon kufwar att bedja frid.
Han skall förwisst mig tjena i all sin tid.27

»Lärkan» (14 mars 1836) är ett tidigt exempel på att Topelius låter naturen tala – fågelperspektivet och den anapestiska versformen förebådar Sylvia-visorna (tillkomna under 1850-talet):

Wäl är jorden så skön i sin daggiga wår,
prydd med blommornas krans i sitt grönskande hår
Wäl är luften så warm och naturen så rik,
och hwar droppe så klar i den speglande vik –28

»Drama» (oktober 1836), riktat till en »skönögd ungdomsflock», är skrivet på trimeter, använt bl.a. av Tegnér i Frithiofs saga som ofta nämns i dagboken, men också i antika dramer som Topelius läste under studietiden. Parafrasen utsmyckas med referenser till den klassiska dramatiska litteraturen:

O vänner ungdom korad ibland landets barn,
ynglingaflock med blonda lockar, jungfrurs ring
i rosenkindade, från Cyperns gyllne fält,
från Lemnos dal, från Bachos drufomhängda hem,
hwi hafwen i nu alla samlat eder här?29

Stycket verkar ha tillkommit för att uppläsas vid den Österbottniska studentavdelningens sammankomster, liksom troligen också »Wår Tid», på hexameter:

Soppan är wattig och tunn; men morot, persilja och flugor,
mustiga kryddor, o ve! simma i mängd deruti
Skåda den narrn, publiken, ändock hur han sörplar, och slukar
Glupsk som en hungrig poët, wattnet och flugorna med.
[…]30

Av de satiriska och parafraserande dikterna, som utgör en egen kategori i manuskripthäftena, har knappast någon publicerats, dylikt skrev Topelius just för studentikosa sammankomster och för sin handskrivna tidning Ephemerer.31 I utgåvan representeras de av »Hin Ondes påhitt» och »Berättelse Om en fjäril och ett nattfly». Ett annat exempel är sviten »Papilioner» där det första stycket är en kärleksförklaring på blankvers, riktad till Nadeschda av Tschudens stam; enligt Vasenius en av Topelius muser.32 Berättarjaget bekänner att han i sin ungdom ansett att slaverna inte var värdiga att kallas »ett bildat folk» – men att han omprövat sin uppfattning:

I sanning! Slaver äro menniskor,
det will jag yrka emot hwem som heldst
Och den som annan mening yttra djerfs
han skall förwisso göra få med mig.
[...]
Nadeschda, ja! Det låter underbart,
men är det wisst likväl att för en blick
af dig jag gåfve verldens kronor bort
åt skäggiga burlacker, prisande
ditt nobla folk som jordens yppersta,
och för en kyss af dig, Nadeschda – ack!
jag ville låta skägget växa långt,
omgifva mig med tschi och tschai och tschin
Och bli en slaf, Nadschda, – slaf af dig!33

Kärleksdikterna är en annan kategori. Särskilt ferierna i Nykarleby gav inspiration till en mängd svärmande dikter. Här finns en längre dialog mellan Ludwig och Amanda, två älskande som drömmer fram ett liv tillsammans. Den trånande Ludwig vandrar utanför den tillbeddas fönster – som skalden i dagboken beskriver att han själv gör under Mathilda Lithéns fönster. Däremellan finns religiösa dikter:

Sänd o Gud din helge And’
djupt uti mitt hjerta neder.
Hör mig då min själ dig beder
lyftad öfwer stoftets band
blif mig när o fader kär
himlen i mitt hjerta bär!
[...]34

Följande dag skriver han »Min stjerna» (23 Mars 1835):

Hulda flicka, söta flicka
låt mig på ditt öga blicka,
och jag tänker ack hur gerna
att du är min lefnadsstjerna
hulda flicka du! [...]

Och några dagar senare, på samma uppslag, »Fantasi i månsken» (29/3 1835) som ger uttryck för spänningen mellan den erotiska och gudomliga kärleken:

Själ hwi dröjer du? –
sakta höjer du
lätta vingen
mot stjerneringen,
will ofwan will ofwan.
[...]
på gränsen står hon
af det råa sinliga,
och det öfversinliga,
ej engel buren
ej ett bland djuren,
men bäggedera
och ingendera. [...]

Topelius upprättar tidigt en vertikal linje i sin lyrik: höjd och djup, himmel och jord. Himlasfären representerar det rena, obefläckade och fullkomliga, och utgör en trop både för den jordiska kärleken och den gudomliga. Korrespondensen mellan själslivet och naturen befästs.

En mängd dikter är skrivna till en bekant melodi, som denna, »afsjunget af en chör ungdom» på melodin till Runebergs »Svanen»:

Kring jord och himmel står så klar
den unga wår på nytt,
och hwarje moln från wintern quar,
och hwarje drifva flytt.
[...]35

Det musikaliska anslaget ges också i »Quadrille Svedoise. Den förtrollade staden», förmodligen avsedd som lättsam underhållning för vännerna i Nykarleby:

Jag härom dan fick lust i staden promenera –
bekika verldens gång – allt a la mode hos oss –
på torget, mente jag, plär alt sig presentera –
hvad ser jag? – ingen själ – ej Lappoi[tt]ers tross –
blott en och annan katt med mer som sluppit loss. –
– Hm! tänkte jag – låt se! – en stad med torg och gränder
der ingen kristen själ syns till – hm! hm! jaså –
här står ej riktigt till – här bo visst troll – slikt händer!
[...]36

Här anger han som så ofta en musikalisk term som en slags genrebeteckning för att ange rytm och känsloläge. På motsvarande sätt använder han musikaliska termer i dagboken för att beskriva sinnesstämningar.37

Liksom i dagboken prövar Topelius andra språk i dikthäftena, gärna tyska, och då oftast för att uttrycka svärmiska känslor. »Lied an Emmy» är ett av de första försöken, och är skriven med Emilie Lindqvist i åtanke:

Vögel sass am Linde grün
am Linde grün –
ich bin ein kleines hübsches Vögelein,
kan spielen gut und singen – [...]38

Influenser kan spåras till Goethe. Några år senare bearbetade Topelius verserna till »Fågelens visa» (Ljungblommor I, 1845).

Topelius tidiga manuskripthäften uppvisar ett brett register av olika versslag och tonlägen. De antika versmåtten alexandrin, hexameter, blankvers och sapfisk strof är väl företrädda, vilket kan förklaras av att han i sina studier läste en mängd klassiker på originalspråk. Tydliga influenser skönjs från mer samtida poeter, i synnerhet från de svenska romantikerna men också från de tyska, som Schiller, Goethe och Heine. Medan dikthäftena uppvisar stor formmässig variation är motiv, bildspråk och teman mer konstanta och ständigt återkommande. Topelius romantiska motivvärld framträder tidigt: höjden och djupet, havet som famnar himlen och reflekterar det eviga, naturens växlingar som speglar människans själ, förnuftets tillkortakommande och människohjärtat som hemvist för det gudomliga – samtliga troper kännetecknar Topelius hela lyriska produktion.

Samtidigt kan man konstatera att de otryckta dikterna, i synnerhet de tidiga, naturligt nog har karaktären av skrivövningar, efterbildningar och parafraser. Den unge Topelius imiterar och prövar olika tonlägen och genrer, rim och versmått. Men redan i de tidiga diktalstren framträder det naturromantiska idiom som blev kännetecknande för Topelius lyrik.

Den senare produktionen (1871–1898)

Bland de få dikter från 1870-talet och framåt som inte tryckts kan »Språkfrågan» noteras, ett ofullständigt utkast daterat 16/2 73. Det tillkom vid en tidpunkt när frågan om svenskans och finskans inbördes ställning var högaktuell:

De möttes der på gränsemark
Emellan Svensk och Finne,
Och der sken sol på löfvad park,
Och der sken sol i sinne.
Och Sigrid kom från Westanby,
Och Antti kom från Linnais39

Nästan två årtionden senare skrev Topelius »I aftonlugn» (1890), där han också sammanför ett finsk- och ett svenskspråkigt perspektiv.

En annan anmärkningsvärd dikt är »Till en furste», daterad 9/10 1874. Här lovsjunger Topelius kejsaren, Alexander II, lika oförbehållsamt som han häcklar hans undersåtar. Dikten inleds »Jag älskar dig så högt», och fortsätter några verser senare:

[...] men utsäga det
Och prisa dig i ord – det kan jag ej.
Kring thronerna stå ständigt köpta slafvar,
Guldsmidda hycklare. Det låga smickret,
Som skulle sminka sjelfva solens kinder,
Besudlar allt, men frie män förvägra
Sitt manligt öppna, ärligt menta loford,
Der intet nej kan läggas ned som motvigt
Mot detta krypande och usla ja.
O, att du kunde tadlas, furste, – tadlas öppet
Och utan svek, ej, såsom nu, i löndom
Af falska tungor smädas, medan luften
Till dina öron bär ett hycklat lof!
[...] Allt ville vi
För dig med glädje offra – lif och blod,
Gods, välfärd, lycka – våra hjertans kärlek,
Blott ej vår heder och vårt m[änni]skovärde,
Vår fria ande och vårt fria ord!

Engång, o furste, har jag, trött att stänga
Min barndomskärlek inom slutna läppar,
Upphöjt min röst och vågat med de andra
För verlden prisa dig. Jag brann af fröjd,
Af hopp, af tjusning, när din morgonrodnad
Stod i sin fägring öfver folkens mörker
Och hvarje ädel ande längtansfullt
Utsträckte emot dig sin öppna famn.
O furste, ringa rörde mig det hån,
Som kallade mig köpt: uddlös föllo
Förtalets pilar, doppade i gift;
Men när de uslaste, de lägsta kryp,
Som jorden bar, när alla pölens paddor
Uppblåste krälade vid mina fötter
Och prisade mitt ord, för att mitt ord
Var deras ord, för att en ärbar man
Var sjunken lika djupt som de ock skulle,
Som de, med guld och äretitlar mutas
För hela loftal; – då uppreste sig
Min fria ande. Och jag stötte dem,
Föraktligt bort och svor uti mitt hjerta
Att tiga till min lefnads slut, så länge
De ensamt tala, som förmätet kalla
Sig folkets röst och äro folkets drägg.
[...]40

Topelius hyste en livslång beundran för Alexander II och han kom att spela en stor roll för kulten kring kejsaren. Han hade också i olika repriser kritiserats för sin kejsarlojalitet, inte minst i samband med Krimkriget (se »Den första blodsdroppen», 1856). I den opublicerade dikten »Till en furste» understryker Topelius vältaligt sin kärlek till kejsaren, men pekar samtidigt på någonting större, »Vår fria ande och vårt fria ord». Någon omedelbar orsak till att dikten tillkom just i oktober 1874 har inte kunnat hittas.

Utöver de regelrätta dikterna ingår en mängd julklappsverser, mest i de sena dikthäftena. Ett par exempel på genren:

Dottern Eva skulle få Husmodern i staden och på landet av Mathilda Langlet:

O Kajsa Varg, på din ruin
Nylander, Björklund & Weltzin
Allt intill mamsell Carger,
Allt sopas bort af tidens qvart.
O Hagdahl, Hugdahl, stå ditt kast,
Hvad du nu skall bli arger!
Snart äfven du, epikuré,
Får plats i ett slaskämbare!41

»Toini, röd halsduk»
Rätt fint, men inte prunkande, sad’ kissen,
när hon lät måla svansen gräsegrön.
Detsamma tänker sländan, när så skön
Hon nästa gång får skåda redaktrissen.42

De tryckta dikterna

I och med att Topelius blev redaktör för Helsingfors Tidningar 1842 fick diktproduktionen en något annan karaktär än tidigare. Dikterna som han skrev för tidningen kommenterar oftast samtidshändelser även om han också intog en del ren naturlyrik. De flesta dikter trycktes i Ljungblommor I–III (1845, 1850, 1854), mer eller mindre omarbetade.

Sju dikter som Topelius skrev för Helsingfors Tidningar men som han av olika skäl inte tog med i samlingarna utges här: »Det Stora Ingenting» (1845), ett inlägg i den eldfängda tidningspolemiken med Saimas redaktör J. V. Snellman; »1 Maj 1850» som inte fick tryckningstillstånd i maj men väl i juli, då av en annan censor; den på sin tid politiskt provocerande »Den första blodsdroppen». Också de två Sylviavisorna (1854, 1856) och »Nyåret 1855» har kriget som fond, samt »Till Våren» (1857) som censuren väckte åtal mot eftersom Topelius ändrade slutstrofen efter censorns godkännande; förfarandet kommenterar han i en fabel som inte publicerades, »Berättelse Om en fjäril och ett nattfly».43

Två dikter i utgåvan trycktes i andra tidningar: debutdikten »Den stolta Rosen» (1838) i Helsingfors Morgonblad och en födelsedagsdikt till kompositören Richard Faltin (1885) i tidningen Finland.

Topelius var en flitig tillfällesdiktare – han skrev för invigningar, jubileer, begravningar, bemärkelsedagar och andra tilldragelser. Dikterna utkom då oftast som separata tryckalster som delades ut eller såldes, ofta till förmån för något gott ändamål. Ibland upplästes de av Topelius själv eller av en skådespelare, ibland framfördes de till en känd melodi.

I utgåvan ingår sexton separattryck; ytterligare tre har inte kunnat spåras och de övriga ingår i diktsamlingarna.44 Det tidigaste är »Sångens minne» (1852) som delades ut efter sista föreställningen av operan Kung Carls jagt. Exempel på de otaliga dikter som Topelius under åren skrev för släktingars och vänners bemärkelsedagar är dikterna till Carolina och Henrik Borgströms silverbröllop 1852 och till deras guldbröllop 1877, samt »Romans ifrån skogen» till Fredrika och J. L. Runebergs guldbröllop 1856. De övriga författades för vitt skilda tillfällen: »Till Lifgardets Finska Skarpskyttebataljon den 16 Mars 1854» och »Till Finska Sjöekipagerne den 28 April 1854» för officerare och sjömän som skulle delta i Krimkriget; orden till »Björneborgs-Marschen» för en soaré till förmån för krigsveteranerna 1858; »Neptun» upplästes vid prisutdelningen efter en kappseglingsfest i Marstrand 1862 och »Sångens makt» framfördes vid en sångfest 1871. »Elevernas tack» författades till Svenska Fruntimmersskolans invigningsfest 1885, och för folkskolan i Vasa skrev han både Minne af Öfverinspektorn m. m. Uno Cygnæus 1888 och en invigningsdikt för den nya skolbyggnaden 1893. Den lättsamma tablån »1787» skrevs för en lotterisoaré för medellösa elever vid Helsingfors Musikinstitut; i separattrycket återges sångtexterna och slutordet. Den sista dikten i utgåvan tillkom med anledning av avtäckningen av Fredrik Pacius byst i Kajsaniemiparken 1895. Åtta av de tryckta dikterna framfördes till en melodi.45 – De flesta dikter som utkom som separattryck avtrycktes i en eller flera tidningar.

Sju dikter ingår i andra publikationer: »Gamla Upsala Högar» i kalendern Necken 1847, »Lang Matt» (1866) i Konstnärsgillets album (om Topelius har författat balladen eller återger en muntligt traderad version kan visserligen diskuteras), »Boktryckarekonsten» (1868) i Phoenix. Litterärt allehanda för skämt och allvar, »Romans» till Hedvig och C. A. Wetterberghs guldbröllop publicerades i kalendern Svea för 1890, »I Aftonlugn» skrevs på beställning för Svenska Folkskolans Vänners minnesblad Nornan (1890) och »Lärarinnan» trycktes i Album utgivet af forna elever vid Privata lärarinneklassen och Fortbildnings-läroverket vid Svenska Fruntimmersskolan i Helsingfors (1893).

»Det går ett rop (ord till Marseljäsen)» (1844) återges efter Valfrid Vasenius biografi, han återger i sin tur en avskrift; originalmanuskriptet torde Topelius själv ha förstört eftersom han hotades med repressalier efter att dikten hade upplästs vid Österbottniska studentavdelningens årsfest.

Etableringsprinciper

Utgåvans etableringsprinciper redovisas i Anvisningar.

Om både manuskript och tryck föreligger har lästexten etablerats efter trycket. Undantag utgör »I aftonlugn» där det senare manuskriptet, av Topelius anteckning att döma, är ett korrektur med författarens karakteristiska stavning – i trycket har stavningen moderniserats. Om två manuskript finns etableras dikten efter det senare (ms2), vanligtvis en renskrift, det första manuskriptet (ms1) publiceras endast som faksimil i variantvisningen.

»Under mitt porträtt» som publicerades postumt 1899 har i utgåvan placerats efter den datering som manuskript och tryck anger, 1871. Två separattryck har inte hittats men är avtryckta i tidningar; »Till Finska Sjöekipagerne den 28 April 1854» har därför etablerats efter Helsingfors Tidningar och »Sångens makt» efter Hufvudstadsbladet.

Grundtexter, manuskript- och tryckbeskrivningar

Se även faksimilen.

Manuskript

Manuskripten till de dikter som etablerats efter handskrifter finns i Topeliussamlingen på Nationalbiblioteket (NB) i Helsingfors:

»Berättelse om en fjäril och ett nattfly»: NB 244.152, Ungskogen, anteckningsbok i mörkbrunt, slitet band med rygg i ljusbrunt läder. Inlagan mäter 21,4 x 11,3 cm, papperet är gulvitt. Datering på titelsidan Helsingfors 30 Mars 1858. Brunsvart bläck. Paginering av Topelius hand (1.–221.), dikten på s. 124. f.

»(Efter Runeberg)» 1834: NB 244.149, Urval från Mina Nöjen. 1., dikthäfte bestående av ett 32-sidigt sytt lägg samt ett titelblad, lägget mäter 17,0 x 10,2 cm. Datering på titelbladet: 1835. Paginering av Topelius hand (s. 3.–29.), titelbladet och de sista sidorna ickepaginerade. Dikten upptecknad på s. 5. f. Papperet är gulvitt, vattrat och har vattenlinjer och vattenmärke (synligt: & A). Brunt bläck.

»Ej bryts den länk»: NB 244.132, se manuskriptbeskrivning i Dagböcker II, s. 24.

»Färd mot hemmet»: NB 244.149, Urval från Mina Nöjen. 1., dikthäfte bestående av ett 32-sidigt sytt lägg samt ett titelblad, lägget mäter 17,0 x 10,2 cm. Datering på titelbladet: 1835. Paginering av Topelius hand (s. 3.–29.), titelbladet och de sista sidorna ickepaginerade. Dikten upptecknad på s. 10. ff. Papperet är gulvitt, vattrat och har vattenlinjer och vattenmärke (synligt: & A). Brunt bläck.

»Hangolas Dikt»: NB 244.148, Promenader, Häftet G: VII Polymnia, datering på titelsidan Helsingfors den 17 September 1839. Häftet består av ett 48-sidigt sytt lägg 17,4 x ca 10 cm (kanterna ojämnt skurna). Topelius egen löpande paginering (s. 249.–295.), dikten på s. 278.–295. Papperet är gulvitt, vattrat och har vattenlinjer och vattenmärke (synligt: & A). Brunt bläck.

»Himlens och hoppets stjernor»: Urval från Mina Nöjen. 1., dikthäfte bestående av ett 32-sidigt sytt lägg samt ett titelblad, lägget mäter 17,0 x 10,2 cm. Datering på titelbladet: 1835. Paginering av Topelius hand (s. 3.–29.), titelbladet och de sista sidorna ickepaginerade. Dikten upptecknad på s. 14.–15. Papperet är gulvitt, vattrat och har vattenlinjer och vattenmärke (synligt: & A). Brunt bläck.

»I aftonlugn»: renskrift i privat ägo, gulnat rutigt papper med vikmärken, ca 25,5 x 10,5 cm. Brunsvart bläck.

»Påsknatten»: NB 244.149, Mina Nöjen [strödda blad], 28-sidigt lägg ca 17 x 10 cm, titelblad saknas. Vissa sidor paginerade av Topelius, löpande sidnumrering i blyerts av annan hand, dikten på s. 71 f. Papperet är vattrat, fläckat och gulnat, brunt bläck.

»Ragnörn»: NB 244.150, Zonas Bok. Andra Häftet, Helsingfors / Christi Himmelsfärdsdag den 16 Maj 1844. Häftet består av flera hoplimmade blad och hopsydda lägg. Dikten är skriven i ett 28-sidigt lägg (Topelius pag. 95–122.) på s. 110. Lägget mäter 17,3 x 10,5 cm. Kraftigt gulvitt papper, brunt bläck.

»Sverige på afstånd»: NB 244.149, Urval från Mina Nöjen. 2., datering på titelsidan 1835. Häftet består av ett 32-sidigt lägg 17,3 x 10,2 cm, men de två sista bladen är bortskurna och häftet utgör således 28 sidor. Topelius egen paginering från läggets tredje sida, dikten på s. 9 f. Papperet är gulvitt, vattrat och har vattenlinjer och vattenmärke (HONIG). Brunt bläck.

»Två sammanlindade träd»: NB 244. 150, Zonas Bok. Andra Häftet, Helsingfors / Christi Himmelsfärdsdag den 16 Maj 1844. Häftet består av flera hoplimmade blad och hopsydda lägg. Dikten är skriven i ett 28-sidigt lägg (Topelius pag. 95–122.) på s. 109. Lägget mäter 17,3 x 10,5 cm. Kraftigt gulvitt papper, brunt bläck.

»Under mitt porträtt»: NB 244.176, Dikter och visor, rutigt, gulnat blad, 23,5 x 18,4 cm, opaginerat. Svart bläck.

Tidningar

Grundtexter för de tio dikter som har etablerats efter tidningstryck är de exemplar som återges i Nationalbibliotekets elektroniska resurs Finskt Historiskt Tidningsbibliotek.46

Separattryck

Björneborgs-marschen (Första gången sjungen den 7 December 1858), Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets tryckeri 1858, Imprimatur: L. Heimbürger; Svenska Litteratursällskapets Runbergs-bibliotek (Rbg 7, signum M32515); lägg 21,2 x 13,7 cm, på titelsidans mitt en vinjett i form av en soldat.

Den 17 Juli 1877., Helsingfors, J. C, Frenckell & Son, 1877; SLSA 801.6, osignerat blad 21,5 x 13,9 cm.

För Fredrik Pacius. Vid aftäckningen af hans byst i Kajsaniemi park den 8:de Juni 1895, Z. Topelius, Helsingfors: Hufvudstadsbladets nya tryckeri; SLSA 801.6, lägg 27,6 x 21,3 cm, ornamenterad ram kring texten.

För Wasa stads nya folkskolehus den 12 Oktober 1893., Z. T., Nikolaistad: F. W. Unggrens boktryckeri 1893; Åbo Akademis Bibliotek, Topelius (IV b I); lägg 21 x 14 cm.

Minne af Öfverinspektorn m. m. Uno Cygnæus. Till Wasa folkskolebarn den 12 oktober 1888., Nikolaistad: F. W. Unggrens boktryckeri 1888; Nationalbiblioteket (NfB 16456), lägg ca 23 x 16 cm.

Romans ifrån skogen, Z. Topelius, Helsingfors: Finska litteratur-sällskapets tryckeri 1856 [särtryck ur Till Johan Ludvig Runeberg vid dess silfverbröllop den 23 januari 1856., 14 s.]; SLSA 801.6, blad 18,9 x 11,3 cm, osignerat, anteckning med kulspetspenna: »Till J. L. Runebergs silverbr.»

Slutord ur »1787» Divertissement af Z. Topelius., Helsingfors: Finska litteratur-Sällskapets tryckeri 1887; Svenska litteratursällskapets bibliotek, SLSA 801.6, osignerat lägg 23,9 x 15,4 cm, ornament före titeln.

Sångens makt., Helsingfors: Hufvudstadsbladets tryckeri 1871, Företedt P. Th. Stolpe; Svenska litteratursällskapet, osignerat blad 22,8 x 14,6 cm.

Sångens minne. Tillegnadt Helsingfors’ bildade Ungdom, som deltagit i »Kung Carls Jagt.» Den 19 April 1852., Helsingfors: Finska litteratur-Sällskapets tryckeri 1852, Imprimatur: Herman Molander; SLSA 801.6, osignerat lägg 20,9 x 13,5 cm, blyertsanteckning: »24 Mars 1852/1877».

Sångtexter. Den 8 Februari 1887. »1787». Divertissement af Z. Topelius., Finska litteratursällskapets tryckeri 1887; Åbo Akademis Bibliotek; osignerat lägg ca 21 x 13,5 cm, Topelius sångtexter på s. 1–2, därefter »Die Maikönigin» ([Johan Henrik] Scheffel, komp. av A. Krug) och »Herdinnor och herdar» (dikt av K. R. Malmström, komp. M. Wegelius).

Till Kommerserådet Henrik Borgström och fru Carolina Borgström vid deras Silfverbröllopp d. 17 Juli 1852, Helsingfors: Finska litteratursällskapets tryckeri, Imprimatur: Herman Molander; Jörgensenska samlingen (29) i Svenska litteratursällskapets bibliotek, (M63747); lägg 20,2 x 13,2 cm, utsmyckad ram runt texten.

Till Lifgardets Finska Skarpskyttebataljon. den 16 Mars 1854, Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1854, Imprimatur: H. Molander; Åbo Akademis Bibliotek, osignerat lägg ca 17 x 15 cm.

Vid Kappseglingsfesten i Marstrand d. 5 Juli 1862. Neptun., Göteborg: D. F. Bonnier 1862; Svenska litteratursällskapets bibliotek, Topl/småskrifter (F15245); lägg 17,9 x 11,8 cm.

Vid Svenska Fruntimmersskolans Invigningsfest. 29/IX 1885. Elevernas tack., Z. Topelius., Helsingfors: Tryckeriet Heleneg. 3; SLSA 801.6., rosafärgat, osignerat blad, 25,5 x 16,7 cm.

Övriga publikationer

»3. Romans vid C. A. Wetterberghs och hans makas guldbröllop d. 5 sept. 1887.», Svea. Folk-kalender för 1890, Stockholm: Albert Bonnier 1889, s. 203 f.; Svenska litteratursällskapets bibliotek (Top3/F15131), 256 s. samt annonsbilaga 16 s., inlagan mäter 15,2 x 11,5 cm.

»Det går ett rop», i Valfrid Vasenius, Zacharias Topelius. Hans lif och skaldegärning III, Helsingfors: Edlunds 1918, s. 280; exemplaret har donerats till SLS av Rainer Knapas.

»Gamla Upsala Högar», Necken. Poetisk kalender, utg. Fredrik Berndtson, Helsingfors: J. C. Frenckell & Son 1847, s. 230–233; Jörgensenska samlingen (29) i Svenska litteratursällskapets bibliotek (M27976); inlagan mäter 15,7 x 10,5 cm.

»Lang-Matt», Album utgifvet af Konstnärsgillet i Helsingfors 1866, s. 7–8; Svenska litteratursällskapets bibliotek (Top 3, F12390); brunt tunt omslag med titel, tryckeri, årtal och ort; på titelsidan sirligt ornament samt mottot »Ej blott för nöje.»; 24 s., 27,6 x 21,5 cm.

»Lärarinnan», Album utgifvet af forna elever vid Privata lärarinneklassen och Fortbildnings-läroverket vid Svenska Fruntimmersskolan i Helsingfors, Helsingfors: G. W. Edlund 1893, s. [36] ff.; Nationalbiblioteket.

Kollationeringsexemplar

Av de flesta separattryck har bara ett exemplar hittats, och kollationeringen har därför gjorts mot grundtexten. Undantagen är nedan nämnda dikter som har kollationerats mot följande exemplar:

Den 17 Juli 1877.: SLSA 801.6, blyertsanteckning »Borgströmska bröllopet på Thurholm [...]».

För Fredrik Pacius. Vid aftäckningen af hans byst i Kajsaniemi park den 8:de Juni 1895: SLSA 801.6, osignerat ex.

»Romans ifrån skogen», i Till Johan Ludvig Runeberg vid dess silfverbröllop den 23 januari 1856. (14 s.): Svenska litteratursällskapets Runebergs-bibliotek, osignerat ex.

Slutord ur »1787» Divertissement af Z. Topelius.: Åbo Akademis Bibliotek, osignerat lägg.

Sångens minne. Tillegnadt Helsingfors’ bildade Ungdom, som deltagit i »Kung Carls Jagt.» Den 19 April 1852.; SLSA 801.6, osignerat ex.

Vid Svenska Fruntimmersskolans Invigningsfest. 29/IX 1885. Elevernas tack.; SLSA 801.6. osignerat ex.

Förkortningar

f. | följande sida/vers
ff. | de två följande sidorna/verserna
FLS | Finska Litteratursällskapets tryckeri
Hfrs | Helsingfors
HLS | Historiska och litteraturhistoriska studier
HT | Helsingfors Tidningar
Hbl | Hufvudstadsbladet
ms | manuskript
NB | Nationabiblioteket
SLSA | Svenska litteratursällskapets arkiv
SSLS | Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland
Sthlm | Stockholm

Manuskript i Topeliussamlingen som innehåller lyrik (Nationalbiblioteket)

NB 244.107 | Diverse diktkoncept [även avskrifter] (1834–1891)
NB 244.110 | Vild Skog. (2/1 1871–24/9 1872)
| [diverse utkast (till renskrifter i 244.166); några få tryckta i diktsamlingarna]
NB 244.148 | Promenader, häftena B–I (1837–1841):
| häftet B. Euterpe. (10/3 1837)
| Häftet C. III. Thalia (25/9 1837–11/5 1838)
| Häftet D. IV. Melpomene. (15/3 1838)
| Häfte E. V. Terpsichore (26/7 1838)
| Häftet F. VI. Erato (11/12 1838)
| Häftet G. VII. Polymnia. (17/9 1839)
| [häfte H, saknar titelblad; 1840, 1841]
| Häftet IX. I. Calliope. (Midsommarnatt 1841)
NB 244.149 | Urval från Mina Nöjen 1. (1834–1835)
| Urval från Mina Nöjen. 2. (1835–1837)
| Mina Nöjen 3. (1834–1837)
| Mina Nöjen, strödda blad (1834–1835)
| [Ephemerider 1836: utkast för Ephemerer, mestadels struket/oavslutat; avskrifter]
| [Avskrifter av Rückert m. fl.]
NB 244.150 | Ljung Blommornas Bok 1., Erica Vulgaris. (1835–1839)
| Ljung Blommornas Bok 2. (1835–1841)
| Zonas Bok. 1. (1842–1843)
| Zonas Bok Andra Häftet. (1844–1848)
| Zonas Bok. Tredje Häftet. (1848–1852)
NB 244.151 | Ohyflade Koncepter. (1858–1870)
NB 244.152 | Ungskogen. (1858–1886)
NB 244.166 | Vild Skog. II. (1871–1993)
NB 244.169 | Blåbär [Diverse; religiösa reflexioner, julklappsverser] (1893–1998)
NB 244.176 | Dikter och visor [lösa blad] (1845–1894)
NB 244.177 | Diverse [lösa blad; korrektur till Läsning för barn m.m.] (1835–1884)

Fotnoter till detta avsnitt

1 Topelius, Självbiografiska Anteckningar 1922, s. 21.

2 Valfrid Vasenius, Zacharias Topelius II 1914, s. 11. Topelius första dikt torde vara strofen till en avliden grönsiska, skriven när han var sju år gammal: »Tippelill, var fri och glad, / flyg till Gud i gröna blad! / Tack för att du sjöng för mig, / jag har ledsamt efter dig.» (I, s. 340).

3 Topelius minnen från tiden som privatelev hos Runeberg, »Strödda Anteckningar», återges av J. E. Strömborg i Biografiska anteckningar om Johan Ludvig Runeberg, utg. av Karin Allardt 1928, s. 219–228.

4 Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 68 f.

5 Obetitlat häfte i 244.149 (34 s.); se Vasenius II, s. 17.

6 Zacharias Topelius Dagböcker, 10/2 1835, ZTS XXI.

7 Därutöver är några dikter nedtecknade i dagböckerna (1832–1842) och i brev, bl.a. till fästmön Emilie Lindqvist (1841–1845).

8 I diktsamlingarna ingår totalt 373 dikter. Utöver dem finns drygt 40 som trycktes endast som separattryck eller i tidningar eller tidskrifter. I barntidningarna och Läsning för barn ingår dessutom ett hundratal dikter och visor, i kategorin Academica 26. Merparten av samtliga tryckta dikter har bevarade manuskript, ibland flera, inalles drygt 700.

9 Vasenius, Zacharias Topelius. Andra delen 1914, s. 11 och Söderhjelm, »Topelius’ tidigaste lyriska diktning», Historiska och litteraturhistoriska studier 7, SSLS CCXX, Helsingfors 1931, s. [1]–82.

10 NB 244.249. Mina Nöjen omtalas i dagboken i slutet av 1834. Se även Vasenius II, s. 315. Titeln på häftena är möjligen inspirerad av J. H. Kellgrens skaldestycke »Mina Löjen» (1778).

11 Dagboken 14/3 1839. De åtta häftena (NB 244.148) är ordnade enligt alfabetet, B–I; det första har således inte bevarats.

12 Euterpe, Thalia, Melpomene, Terpsichore, Erato, Polymnia och Calliope. Mottot, skrivet på häftenas titelblad är en sorts karakteristik: »Drifvor och blommor, morgonrodnad, solskenshimmel, norrsken och mörkan natt.»

13 Ibland finns utkasten i 244.148 och den bearbetade versionen i 244.149 – ibland tvärtom. Ytterligare versioner, de som skrivits på lösa blad, uppbevaras bland »Diverse lyrik» i 244.107.

14 Ohyflade koncepter (278 s.) NB 244.151 och Ungskogen (221 s.) NB 244.152.

15 Dikten daterad den 17/5 1838, NB 244.148, s. 234.

16 NB 244.149, s. 22. Dikten är daterad 21/4 1835, således ett par månader efter att »Ej bryts den länk» hade framförts.

17 Peter Hallberg, Natursymboler i svensk lyrik. Från nyromantiken till Karlfelt. II 1951, s. 715.

18 Hallberg 1951, s. 728.

19 Den sistnämnda ingår i Ljungblommor I (»Jag älskar ej verlden»).

20 NB 244.149, Urwal från mina Nöjen. 2, 1835, s. 4.

21 NB 244.149, Urwal från mina Nöjen. 2, 1835 s. 5–8.

22 Korrespondenstanken uttrycks i koncentrerad form i inledningen till Tegnérs Axel, en romans, ofta nämnd i Topelius dagbok: »Från himlen kommer sångarljuset, / dess första färg har ingen sett. / Det bryts i skyn, det bryts i gruset, / för Gud allena är det ett.» (1822, s. [4]).

23 NB 244.149, s. 14 f.

24 NB 244.149 (odaterad).

25 Dikten fortsätter med sex ofullständiga sexradiga strofer. En versrad upptar Topelius senare i »Själens frid»: »Du höga själens frid! Du blå Seraph.» (Ljungblommor II, 1850).

26 NB 244.149, s. 21.; en annan version av »Smärtan» ingår i Promenader. B (244.148, s. 49 f. [24/3 37]).

27 Mina Nöjen 3. från 1836, s. 36. Promenader inleds med balladen, daterad d. 12 Martii 1837.

28 S. 47. Jfr »Lärkröster i Maj» (daterad våren 1844), Ljungblommor I.

29 NB 244.149, s. 14 f.

30 NB 244.149, s. 13.

31 Den handskrivna tidningen Ephemerer skrev Topelius under studietiden för vännerna i Nykarleby.

32 Runebergs epos Nadeschda utkom i maj 1841 och Topelius har daterat sitt stycke den 27 mars 1841 – troligt är att han hört om det planerade verket.

33 NB 244.148, s. 327. Vasenius III, s. 142 f. En renskrift daterad den 2 april 1841, har titeln »Bekännelse. Erotiskt Qväde inspirerat af Nadeschdas vackra ögon».

34 Daterad 22/3 1835, NB 244.149, s. 5 f. [51, löpande paginering].

35 NB 244.148, s. 58 f.

36 NB 244.148, s. 68.

37 Vasenius II, s. 310 f.

38 NB 244.148, s. 133 f.

39 Vild skog. II, NB 244.166, s. 31.

40 Vild skog. II, NB 244.166, s. 58 ff.

41 Vild skog. II, NB 244.166, s. 199.

42 Vild skog. II, NB 244.166, s. 249.

43 En handfull övriga dikter som trycktes i Helsingfors Tidningar har inte tagits med. Det är dels fråga om sådana som kan betraktas som ren spaltfyllnad, dels sådana som förmodligen anspelar på något i samtiden men där vi idag saknar en förståelsenyckel.

44 Följande separattryck har inte hittats, inte heller avtryck av dem: »Helsning tillegnad Kapellanen och Vice Pastorn Carl Tapenius samt dess maka Hedvig Lovisa, född Westrin, vid deras guldbröllop den 26 Febr. 1851, af kära anhöriga.», »Till Herr Boktryckaren David Herman Lewin och Fru Anna Maria Lewin, född Holm, vid deras Silfverbröllop den 1 Maj 1864 af Arbetarna vid Finska Litt. sällskapets tryckeri», »Minne af Öfverinspektorn m.m. Uno Cygnæus. Till Wasa folkskolebarn den 12 oktober 1888».

45 Följande dikter skrev Topelius till en melodi: »Till Richard Faltin», »Till Lifgardets Finska Skarpskyttebataljon», »Björneborgs-Marschen», »1787» och »För Fredrik Pacius. Vid aftäckningen af hans byst i Kajsaniemi park den 8:de Juni 1895». Följande dikter blev tonsatta: »Romans ifrån skogen» (F. Pacius), »Sångens makt» (R. Faltin) och »Aftonsång» (M. Wegelius) och »Den 17 Juli 1877».

46 Björneborgs Tidning, Helsingfors Morgonblad, Helsingfors Dagblad, Helsingfors Tidningar, Lördagsqvällen; https://digi.kansalliskirjasto.fi/serial-publications.

Källor och litteratur

Källor

För diktmanuskript, se ovan.

Topelius–Emilie Lindqvist 1/10 1845 (NB 244.98)

Elektroniska resurser

Biografiskt lexikon för Finland, SLS 2014, http://www.blf.fi

Helsingfors universitets studentmatrikel 1853–1899, https://ylioppilasmatrikkeli.helsinki.fi/1853-1899/

Nationalbibliotekets digitala samlingar, https://digi.kansalliskirjasto.fi

Björneborgs Tidning

Finland

Finlands Allmänna Tidning

Helsingfors Dagblad

Helsingfors Morgonblad

Helsingfors Tidningar

Hufvudstadsbladet

Paradisfogeln. Olitterärt hvarjehanda för skämt och skämt

Phœnix. Litterärt allehanda för skämt och allvar

Vasabladet

Wasa Tidning

Åbo Underrättelser

Nationalencyklopedin, https://www.ne.se

Litteraturbanken, https://litteraturbanken.se

Svenska Akademiens ordböcker, https://svenska.se

Sveriges periodiska litteratur, Kungl. biblioteket, http://www.kb.se/Sverigesperiodiskalitteratur/

Göteborgsposten

Uppslagsverket Finland, http://www.uppslagsverket.fi

Zacharias Topelius Skrifter, http://topelius.sls.fi

Åbo Akademis bibliotek, http://bibbild.abo.fi/smatryck/topelius

Litteratur

Alhoniemi, Pirkko, Isänmaan korkeat veisut. Turun ja Helsingin romantiikan runouden patrioottiset ja kansalliset motiivipiirit, diss., SKST 294, Helsinki 1969

[Björkstén, Emilie], Några Minnen af e***, Helsingfors: G. V. Edlund 1871

Castrén, Gunnar, »Topelius’ fosterländska lyrik», Zacharias Topelius hundraårsminne. Festskrift den 14 januari 1918, SSLS 137, Helsingfors 1918, s. [216]–269

Castrén, Gunnar, »Vårt land», Historiska och litteraturhistoriska studier 30, SSLS 346, Helsingfors 1954, s. [154]–169

Castrén, Gunnar, »Topelius’ politiska diktning», Humanister och humaniora 1958, s. [171]–187, [ursprungligen i Nordisk Tidskrift 1943]

Engman, Max, Språkfrågan. Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922, Finlands svenska historia 3, SSLS 702:3, Helsingfors 2016

Hallberg, Peter, Natursymboler i svensk lyrik. Från nyromantiken till Karlfelt. II, Göteborg: Elanders boktryckeri 1951

Klinge, Matti, »Omvälvningens decennium», red. Matti Klinge et al. Helsingfors universitet 1640–1990. 2 delen, Kejserliga Alexandersuniversitetet 1808–1917, Helsingfors: Förlagsaktiebolaget Otava 1989, s. [140]–215

Klinge, Matti, Finlands historia 3. Kejsartiden, 2. uppl., Esbo: Schildts 2004

Lagerlöf, Selma, Zachris Topelius. Utveckling och mognad, Stockholm: Bonniers och Helsingfors: Schildts 1920

Lagus, Ernst, »Björneborgarnes marsch», Johan Ludvig Runebergs hundraårsminne. Festskrift den 5 februari 1904, SSLS 62, Helsingfors 1904, s. 305–344

Lunelund-Grönroos, Birgit, Zachris Topelius’ tryckta skrifter, SSLS 342, Helsingfors 1954

Luukkanen, Tarja-Liisa, »Cygnæus, Uno», Biografiskt lexikon för Finland, URN:NBN:fi:sls-4668-1416928957274

Mustelin, Olof, Theodor Sederholm. Publicist och författare, förläggare och boktryckare, Finländska Gestalter V, Ekenäs 1966

Mörne, Arvid, »Studier i Finlands press 1854–1856», Förhandlingar och uppsatser 26, SSLS 112, Helsingfors 1912, s. 109–196

Nyberg, Paul, Zachris Topelius. En biografisk skildring, Helsingfors: Söderströms 1949

Paradisfogeln. Olitterärt hvarjehanda för skämt och skämt 4/1 1868

Phœnix. Litterärt allehanda för skämt och allvar 4/1 1868

Schauman, August, Från sex årtionden i Finland. Levnadsminnen upptecknade av Aug. Schauman II, Helsingfors: Holger Schildts förlagsaktiebolag 1922

[Sjöberg, Erik], »Allmänheten», Samlade dikter af Vitalis, Stockholm: Johan Hörberg 1828, s. 206–210

Snellman, J. V., »Om tidningar i allmänhet och Saima i synnerhet», Saima 4/1 1844

Snellman, J. V., »Knäpp», Saima 29/2 1844

Snellman, J. V., »Schlaraffenland», Saima 6/3 1845

Strömborg, Johan Elias, Biografiska anteckningar om Johan Ludvig Runeberg I–III, utg. Karin Allardt, SSLS 202, Helsingfors 1928

Söderhjelm, Werner, »Topelius och Tavaststjerna. Anteckningar ur efterlämnade papper», Ateneum I, 1898, s. 207–215

Söderhjelm, Werner, »Topelius’tidigaste lyriska diktning», Historiska och litteraturshistoriska studier 7, red. Bernhard Estlander, Emil Hasselblatt & C. A. Nordman, SSLS 220, Helsingfors 1931, s. 1–82

Tegnér, Esaias, Axel, en romans, Lund: Berlingska boktryckeriet 1822

[Topelius, Zacharias], »Tidningarna i Finland», Helsingfors Tidningar 17/8 1844

[Topelius, Zacharias], »Getingar II. Tidningspolemiken», Helsingfors Tidningar 22/2 1845

[Topelius, Zacharias], »Festen för Sjöekipagerne», Helsingfors Tidningar 6/5 1854

[Topelius, Zacharias], »Lang-Matt», Ord och bild 1904, s. 667 f.

Topelius, Zacharias, Självbiografiska anteckningar, utg. Paul Nyberg, Helsingfors: Schildts 1922

[Topelius, Zacharias], Konstnärsbrev I–II, utg. Paul Nyberg, SSLS 360, SSLS 381, Helsingfors 1956, 1960

Topelius, Zachris, 120 dikter, kommentarer av Olof Enckell, SSLS 435, Helsingfors 1970

Topelius, Zacharias, Finlands krönika 1860−1878, utg. Rainer Knapas, SSLS 660, Helsingfors 2004

Topelius, Zacharias, Ephemerer. Zacharias Topelius första tidning 1834–1835, utg. Carola Herberts & Laura Mattsson, SSLS 689, Helsingfors 2006

[Topelius, Zacharias], Zacharias Topelius Skrifter I–XXI, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2010–

I Ljungblommor, utg. Carola Herberts under medverkan av Clas Zilliacus, SSLS 742, Helsingfors: SLS och Stockholm: Atlantis 2010, URN:NBN:fi:sls-3795-1403178433010

XX:1 Brev. Zacharias Topelius korrespondens med förlag och översättare, utg. Carola Herberts, SSLS 835:1, Helsingfors 2015, URN:NBN:fi:sls-6604-1508156429

XX:2 Brev. Zacharias Topelius korrespondens med föräldrarna, utg. Eliel Kilpelä under medverkan av Mats Dahlberg, SSLS 835:2, Helsingfors 2018, URN:NBN:fi:sls-6632-1525325973

XXI Dagböcker, utg. Pia Asp under medverkan av Eliel Kilpelä, SSLS 823, Helsingfors 2018, URN:NBN:fi:sls-7059-1525330243

Törnudd, Arne, Flickan från Kahra i Topelius’ liv och diktning, Åbo: Bro 1948

Vasenius, Valfrid, »Upplysningar», Blad ur min tänkebok. Upplysningar, Zacharias Topelius Samlade skrifter 25, Stockholm: Bonnier 1905

Vasenius, Valfrid, Zacharias Topelius. Hans lif och skaldegärning I–VI, Helsingfors: Edlunds I–III 1912–1918, Schildts IV–VI 1924–1930 och Stockholm: Bonniers I–V 1913–1927

Vest, Eliel, Zachris Topelius. En biografisk studie, Helsingfors: Söderströms 1905

Övrig lyrik

1834

(Efter Runeberg)

1834.

Skön midsommarnatten låg kring jorden.
Tjusande uti sin brudgums armar.
I det gröna lekte bygdens ungdom,
Sprungo enklek1 skalkades2 och logo.
Men då under muntra lekar solen
Nyss nedgången fjerran emot norden,
åter lyssnat till Auroras böner, −
smög sig från de gladas hop en gosse,
lemnande sin flicka och sitt nöje
för att se naturens drottning upstå.

Himmelskt skön hon trädde upp på fästet,
strålande i morgonglans och friskhet,
Som en blick utur allfaders öga,
Som det godas segerbild på jorden.
Hög och herrlig är en sådan anblick
För en själ som djupt det höga anar,
och så gerna swärmar menskohjertat
då till drömda högre ljusa rymder.
Så ett känslans swall i stilla wemod
Talte uti gossens själ de orden:
»O hur ljust att tänka sig här nere
Ljus utaf allfaders ljus, en stråle
af det eviga i jordens skymning!
O hur skönt att rätt förstå det sköna.
Lycklig den som wet dess andemening!
»Och − jag känner det − ett skuldfritt hjerta,
Rent och obefläckadt, fullt af oskuld,
boning blott för kärleken och friden,
kan det himmelska och sköna fatta.
Rena hjerta, hulda sköna drömmar,
o blott ni mig följen genom lifwet,
såsom nu mig famnande i oskuld,
o då skall, som nu, den wida werlden
alltid le mot mig i purpurskimmer
om ock smärtans natt omkring mig mörknar,
om ock tåren perlar i mitt öga.»

Kommentar

Manuskriptet är daterat 1834. Dikten återges av Söderhjelm 1931, s. 3  f.

När Topelius som 16-åring flyttade till Helsingfors hösten 1834 inackorderades han hos familjen Runeberg. Den litterära miljön inspirerade honom till att själv skriva lyrik (se inledningen). Vid tiden för versernas tillkomst hade Runeberg utgivit eposet Midsommarfesten (1827), två samlingar Dikter (1830 och 1833) och Elgskyttarne (1833). Motiv och ordformer i Topelius dikt erinrar om Runeberg. Versen är femfotad troké.

Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 80 f.; Söderhjelm, »Topelius’ tidigaste lyriska diktning», Historiska och litteraturhistoriska studier 7 1931, s. 3 f.

Punktkommentarer till denna dikt

1 enklek – springlek, även känd som »sista paret ut».

2 skalkades – betedde sig skälmskt, lekfullt.

Färd mot Hemmet.

d. 15 Dec. 1834. (när solen går upöfver)

När solen ur lågande öster går
och glänser wid skogens bryn,
och nyfödda dagen på fästet står
Med glödande rodnad i skyn;
När bonden sig klöser i yfwig lugg
och tittar så sömnig ur nedrökt glugg
Då klang wår bjellerklang
och munter trafwaren sprang:
kling klang, kling klang, hurra!
Det bär med fröjd mot norden opp
Det går i fullt galopp!

När solen på middagens himmel står
och glänser i frusen sjö,
och glittrar så skönt uti isad tår
som skimrar i drifwans snö;
När wandraren blåser i frusen vant
och rödnäst går unnan till dikets kant:
Då klang wår bjellras sång
Wid smällande piskans gång:
kling klang, kling klang hurra!
Det bär mot hemmet utan rast,
det går med jublande hast

När solen hann målet i vester sen
och sjönk bakom hwitklädd skog,
och quällen steg in vid det purpursken
och dagen snart somnande dog;
När landtmannen löper med pertans bloss
och gapar med snuggan1 i mund på oss;
då klang wår bjellras sång
wid jublande piskans gång
kling klang, kling klang, hurra!
och nordens stjerna styr wår stig
mot hemmet gladelig.

När månen står högt uti silfwersky,
Ett smycke i himmelens blå,
och skuggorna brådt för dess strålar fly
och drömmarna smyga på tå; −
När farsgubbens näsa i snarkande
sjöng basen till syrsornas pip bak mur:
Då klang wår bjellerklang,
och munter trafwaren sprang:
kling klang, kling klang, hurra!
Och rastlöst genom natt och dag
går piskans jubelslag.

När sedan det lider mot morgonen
och månen gått ned uti natt,
när dagens stråle framtittar igen
och stjernorna lysa så matt;
När vaksamma tuppen ren gal i byn
och plirar så glosögd mot morgonskyn:
Då klinga bjellersång!
Snart slutar färden lång:
kling klang, kling klang, hurra!
Snart ropar hemmet gladt mitt namn
och sjunker i min famn!

Kommentar

Manuskriptet är daterat 15/12 1834. Dikten har inte publicerats i sin helhet, Vasenius återger några verser.

Vasenius pekar på diktens medvetna komposition och på Topelius benägenhet att kontrastera det högtidligt stämningsfulla mot det vardagliga för att uppnå en viss effekt: de fyra första högstämda verserna följs av två realistiska verser (»vandraren blåser i frusen vant», lantmannen »gapar med snuggan i mund på oss»). De fem sista verserna i strof 2–5 varierar de motsvarande i första strofen. Förutom att dikten är ett stilistiskt experiment knyter innehållet, den varma hemkänslan, an till tidigare generationers diktare, t.ex. till Franzéns och Snellmans dikter »till de hemmavarande», noterar Vasenius (II, s. 331 f.).

Versen är jambisk-anapestisk. Liknande motiv och komposition använde Topelius tolv år senare i »Respolska» (Klang, min vackra bjellra, ZTS I).

Vasenius II, s. 330 ff.

Punktkommentarer till denna dikt

1 snuggan – tobakspipan.

Himlens och hoppets stjernor.

(Lilla fågel uti)

Bleka stjerna uti nattens sky,
Skön du blickar ned till jordens lunder;
Men dock skönare i lifvet gry,
hoppets stjernor i dess mörka stunder.

Men du blixtrar högt i himlens blå,
sedd från jorden och dock alldrig hunnen,
hoppets stjernbild strålar ju också
ljus hit ner, men först deroppe funnen.

Stjerna du belyser natten blott,
bleknar bort vid morgonsolens strålar,
men då evighetens sol upgått,
hoppets stjerna sig förklarad målar.

Snart de dunkla nattens skuggor fly
snart du åter dagens drottning skådar;
o när skall den morgonrodnad gry
som en evighet af ljus bebådar!?

Kommentar

Dikten är nedtecknad i Topelius första dikthäfte, liksom de tre andra här återgivna alstren från 1834. Den är sannolikt koncipierad i december.

»Himlens och hoppets stjernor» är den första dikten i Topelius manuskripthäften som har en melodiangivelse; här avses troligen en visa med text av Lorenzo Hammarsköld, »Lilla fågel uti trädets topp». Diktens motiv är kännetecknande för Topelius tidiga dikter: den unge poeten blickar påfallande ofta mot den nattliga himlen. I dikten står stjärnorna som en bild för hoppet och det eviga. Strofen har femfotad trokeisk vers och rimflätningen aBaB.

Påsknatten

1834−35.

Då quällen stundar
kring land och by
och månen sig rundar
högt upp öfwer sky
i Ny
och natten breder
sitt sorgflor neder
(det sker till den döende dagens heder)
och draken somnar på tryggad skatt
Om påskanatt,

Då tänder gasten
sin lykta opp
och kärngen1 på quasten
ren far i galopp,
hopp hopp! −
Vid bondens brasa
de små kalasa
och höra de tjutande troll med fasa;
Men fadren ristar på fredligt tjäll
ett kors i quäll.

I skogen hwiner
en iskall flägt
och månen den skiner
i swartmolnig drägt
halfsläckt
och nordanvinden
pep hemskt i linden,
det flägtar så kulet så swalt om kinden
och stormarna sjunga sin melodie
lik uggleskri.

Der månde i skogen på gångare god
en irrande riddare rida,
och lungt slog hans hjerta och fast war hans mod
och swärdet det klang vid hans sida.
Men trollen de lura i skogen.

Och hwinande susa i skyhög tall
de wildsinta stormarnes andar,
besegrad mång’ fura i brådstört fall
sitt dödsbrak med stormfången blandar.
Men trollen de lura i skogen.

»Ej höfviskt det är för en riddare båld
att ängslig i sadelen sitta
Thy trotsar jag stigmäns2 och tomtgubbars våld,
Christ hjelpe och Sancta Birgitta!»
Men trollen etcet. −

Då susade högre den vilda vind,
der fräste en blixt vid hans sida
och gångaren flyktar som jagad hind
han månde ej längre der bida.
Men trollen etcet.

Så jaga de fram öfwer ojemn ban,
det bär öfwer buskar och stenar
och trollen de gripa i flygande mahn
och skyggande gångaren skenar
Men trollen etcet.

då stannade twärt och med sjunket mod
Med ryttaren gångarn tillika
och riddaren kände sitt stelnande blod
från bleknande kinderna wika
Men trollen de lura i skogen.

Det hwiner och tjuter ett djefwuls skri
det war som han blåkulla hörde
och skaror af spöken de draga förbi
dem stormen på wingarna förde
Men trollen etc. −

Då war det som hwimlade rundt omkring
all skogen af blodröda gastar
och trängre och trängre den helfwetesring
mot sanslöse riddaren hastar.
Och trollen etcet.

Då sänker sig handen som lyftades matt
att darrande korstecknet göra
och ögat det sjunker i swartnande natt
och dödstystnad bor i hans öra.
Men trollen de lura i skogen.

Då galar hanen
i fjerran by,
då viker fanen3
och trollen fly
i Dy
och dagens strimma
i morgontimma
i öster ses bakom skogen glimma
Och natten sjunker och dagen ler
från himlen ner.

Och riddarn modig
står opp igen
men död och blodig
låg gångaren
der än. −
En stig han finner
och byn han hinner
sen månget hinder han öfwervinner
då klockan ringde den första gång
till ottesång4.

Kommentar

Manuskriptet är daterat 1834–1835. Dikten har inte publicerats tidigare.

Dikten bygger på föreställningen om påsknatten som en tidpunkt när övernaturliga krafter kom i rörelse. Folktrons blåkullahäxa, troll och spöken träder fram, men besegras av den kristne riddarens korstecken.

»Påsknatten» är ett exempel på Topelius lust att pröva nya versformer och genrer, här skräckballadens: de mittersta stroferna upptar genrens karakteristiska motiv med gastar, troll och riddare i en nattlig skog, ordformerna är ålderdomliga och omkväden avslutar varje strof.

Punktkommentarer till denna dikt

1 kärngen – variant av kärringen.

2 stigmäns – stråtrövares.

3 fanen – äldre form av fan.

4 ottesång – gudstjänst som hölls på påskdagsmorgonen.

1835

Ej bryts den länk

Ej bryts den länk, ej slits det band
som fast af bröder knöts,
och alldrig än af slumpens hand
en sann förening bröts

Den känsla uti vänfast barm
som föds af brödratro,
skall städse innerlig och warm
uti vårt hjerta bo.

Hwad mer om tomma skuggors sky
sig lägrat mörk kring den!
Med stunden kommo de och fly
med stunden bort igen.

Kommentar

Stroferna framfördes på Österbottniska Nationens terminsfest den 17 februari 1835; Topelius återger dem i dagboken i samband med skildringen av festen. De är också nedtecknade i ett manuskripthäfte, sannolikt något år senare (se faksimil), lästexten följer dagboksversionen.

Det var J. V. Snellman som vid planeringen av högtiden en vecka tidigare hade föreslagit att Topelius skulle skriva en hyllning till de kamrater som relegerats. Topelius uppger i dagboken att han tänkt länge och väl på verserna men inte fått dem som han ville: »Enkla och temmeligen simpla blefwo de och jag väntade ej något bifall för denna förstling som framträdde så offenteligen» (dagboken 17/2 1835).

Sången uppfördes efter en skål för de relegerade. Topelius antecknar: »Säger jag att jag wid detta mitt första inträde i det offentliga war en likgiltig åskådare så ljuger jag som en skälm; jag satt, ungefär som då en författare ser sin första pjes upföras, med hjertat i näfwen och missnöjd med mig sjelf att ej afslagit commission. Dock hörde jag att man war nöjd med verserna, heldst de åsigter deri uttrycktes sades wara rätt upfattade. De vandrade ur hand i hand, bland professorer och magistrar och funno öfwerallt män som woro wana wid witterhet och poesie; och sedan äfven i Runebergs hand! – För tusan plåtar, det var annat sällskap än NyCarleby publik som helt nyligen sett mina första försök. – Ej under att jag ångrade mig. – – Runeberg förklarade sig nöjd med sista versen och bad mig visa för honom mina försök. – – De sjöngos på melodien af ’Källan’.» (ibid.). – I Självbiografiska anteckningar erinrar sig Topelius att Lars Stenbäck hade skrattat åt några »besynnerliga uttryck» (1922, s. 68).

Topelius själv betecknar de två första stroferna som »ganska hwardagliga» och i den tredje finns en vink till Runeberg. »Jag tror att jag inte är fåfäng, och min tanka om dessa rader är ganska ringa, men jag uppehåller mig vid dem emedan de voro de första af mina små försök som fingo en kanske förhastad publicitet, att de ej äro af de mest lyckade af ’mina nöjen’ kommer sig både deraf att jag vist icke war vuxen att träffa den enkla och dock så djupa tonen af ’Källan’ och deraf att jag ej tordes lemna fantasien i dem fritt spel» (dagboken 17/2 1835). – Dikten har tidigare återgivits av Söderhjelm (1931, s. 7 f.).

Söderhjelm, »Topelius’ tidigaste lyriska diktning», Historiska och litteraturhistoriska studier 7 1931, s. 6 f.; Topelius, Dagböcker 17/2 1835, ZTS XXI; Självbiografiska anteckningar 1922, s. 68

Sverige på Afstånd.

1835 d. 2 Iunii.

O Svealand, du sköna land,
ur fjerran vester ser din strand,
den furuklädda, till mig opp.
Hur längtansfull, hur innerlig
jag famnen sträcker emot dig!
Men dina gröna skogars tropp
förgäfwes susa välkomstord
och ack! förgäfwes dina skär
mång helsning nicka fjerran der
Och vinden drar åt Sveas jord.
Men ej åt vester, ej mot dig
min lefnadskosa vänder sig;
den skall, som nu, beständigt så
i skilda banor från dig gå
Om ej engång med oblid hand
mig stormen slungar på din strand.

O Svea land, du sköna land,
wäl alldrig förr jag såg din strand,
dock trodde jag mig skåda den
hwar gång jag såg åt himmelen
och der en molnig strimma låg
i vester öfwer skummig wåg.
Då slog min barm, då tänkte jag:
helt vist, då du blir stor, en dag
du färden styr mot Westerland
och helsar gamla Sveas strand,
och ser om än den unga werld
är sina gamla minnen värd.

Så i min själ, o Svea, låg,
som nu din rand bak fjerran wåg,
en dunkel teckning; nu dess drag
förtydligade känner jag;
Dem tecknade med gyllne stift
din äras gamla runeskrift,
och kärleken till Asahem
i höga färger lade dem.

I wester sjunker solen ner
bak Svealand och quällen ser
Utur dess öga ner till oss;
men när igen dess gyllne bloss
står opp ur fjerran Östersky,
då skall hon ifrån Finland gry.
Och denna wåg som somnar der
bland Skandiens dunkelgröna skär,
I morgon waknar vid din strand
du trogna kära fosterland.
Men ack! Ej solens öga ser,
der hon går opp, der hon går ner,
På bröder. Ack! Ej mer, ej mer
blott böljan ligger mellan er,
men ödet, ödet eder stråt,
den förr så trogna, skilde åt.
Ty magten kom och troheten
med tårfyldt öga följde den,
med swärdet brutet, fängslad arm
och kufvad vrede i sin barm. −
Men Svea, stängd bak strandens häll,
förgäfwes gret på Westanfjäll.
– Der står hon än, den hjeltemö,
och blickar ut åt Bottensjö,
en längtans blick; men vågen bär
dess helsning än till Finlands skär.

Kommentar

Manuskriptet är daterat 1835 d. 2 Juni. Dikten återges av Söderhjelm (s. 7 f.), delar också av Vasenius (III, s. 147).

Dikten tillkom under en resa från Helsingfors till Nykarleby den 22 maj–9 juni 1835 med skeppet Ellida, Topelius skildrar sjöresan i dagboken. Av anteckningarna framgår att fartyget fastnade utanför Norrskär, mitt i Kvarken, den 1–3 juni på grund av att isflak blockerade farleden norrut.

Vasenius konstaterar att Topelius här betraktar förhållandet mellan Finland och Sverige främst utgående från Tegnérs verk och sannolikt också från Per Henrik Lings Gylfe (1814). Det är historiens och poesins Svea han besjunger (III, s. 147).

Topelius besökte Sverige första gången 1843, vilket gav upphov till dikten »Stockholm» (Ljungblommor I, se kommentar).

Söderhjelm, »Topelius’ tidigaste lyriska diktning», Historiska och litteraturhistoriska studier 7 1931, s. 7 f.; Vasenius III, s. 146 f., 157

1838

Den stolta Rosen.

(Insändt.)

Derute vid mitt fönster står
En liten rosenhäck,
Och skönast blommar der hvart år
En buske grön och täck.

En dag i Junisolens sken
Den lyfte stolt sin stam,
Då på en liten bortgömd gren
En usel mask kröp fram.

»Bort! grumla ej min fina dagg,
Du, odjur!» busken skrek,
Och masken kände törnets tagg
Och bort bedröfvad vek.

Och dagar komma, dagar gå;
I knopp slår busken ut,
Och purpurröda rosor stå
Bland gröna blad till slut.

Men på den skönsta rosen satt
En guldklädd fjäril ren
Och bredde sina vingars skatt
I Julisolens sken.

Och rosen sad’: »du himlasyn,
Hvem är du? säg, jag ber!
Från gyllne bågen uti skyn
Du kommit visst hit ner.»

»Nej,» sade fjäriln, »icke der
Jag ljusets strålar drack.
Jag är densamma mask som här
Du stolt med törnet stack.»

E–r.

Kommentar

Dikten publicerades i Helsingfors Morgonblad 16/7 1838 under signaturen E–r; sannolikt för att dikten tidigare hade ingått i Topelius handskrivna tidning Ephemerer (numret ej bevarat; dagboken 11/8 1838).

Om sin lyriska debut som 20-åring säger Topelius senare att han betvivlar »att ens någon öm moster kunde i detta lärospån upptäcka en gryende skald» (1922, s. 68 f.). Vasenius härleder dikten till Topelius tidiga intresse för entomologi och botanik; han var en ivrig samlare av fjärilar och skalbaggar (V, s. 86).

Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 162; Söderhjelm, »Topelius’ tidigaste lyriska diktning», Historiska och litteraturhistoriska studier 7 1931, s. 20 f.; Topelius, 120 dikter 1970, s. 15 ff.; Självbiografiska anteckningar 1922, s. 68 f.; Vasenius II, s. 321 och V, s. 86

1840

Hangolas Dikt.

De flydda dagars minnen de äro drömmar
hwars ljufva ögon slockna i morgonljuset,
de stadna quar på stranden af tidens strömmar
som blanka isen stadnar när nyss det frusit
Men tiden ilar framåt med lösa tömmar
alltblekare blir skimret af det som farit
allt tystare blir rösten af det som varit
och allt hvarför ett hjerta i tiden ömmar
det dör i tiden bort, det är blott drömmar.

Det drömda och det skedda – hvem kan dem följa?
En fin omärklig linie är mellan båda
svårt är att skilja himmel och fjerran bölja
och verklighetens gränser kan ingen skåda –
Men hvad den flydda stunden än tyst må dölja,
emellan dröm och sanning jag ej vill välja,
vill blott en dunkel saga ur minnet tälja
och locka bilder fram hvilka dimmor hölja.

Engång gick jag ut ur staden på fältet och såg att björkarne hade slagit ut sina ljusgröna knoppar. Då tänkte jag: icke will jag bo i staden längre.

Engång, när solen lutade till nedgång, åkte jag genom en skog som doftade af vår. I min kärra satt en som sof, men icke war det jag. − Jag tänkte: polernas vindar hafva druckit sig mätta af slätternas snö och lagt sig att sofva i fururnas toppar. Nu är det godt att resa mot norr.

När jag kom ut af skogen såg jag en gul och smal matta slingrande sig fram öfver en omätelig grön. Aftonens rosor rodnade i den aflägsna sjön och solen skickade sina skiftande strålar att smeka den landtligakyrkans tysta portar. Mina blickars fåglar flögo ut öfver fältet och satte sig att hvila på rönnens grenar. Och rönnen stod vid en gård på fältet.

Engång hejdade jag min häst, och svetten dröp från hans svarta panna. – Jag stod på en trappa och lyssnade på toner. Icke war det fågeln som sjöng i den nära rönnen,ej heller det aflägsna bruset af insjöns böljor jag säger ej hvad jag lyssnade på.

Då såg jag i hast ett vackert sken. Icke war det den nedgående solens sken uti daggens perlor, ej heller den bleka stjernans fina skimmer genom aftonskyn. Jag säger ej hvad sken jag såg.

Skönare ögons sken har jag väl sett och undrat på mera himmelska blickars förtrollande makt. Men aldrig såg jag en mera behagfullt leende skalk i ett spelande mörkblått öga, aldrig såg jag en trotsigare grace i en blick full af lekande jordisk glans. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Ei koiwu närviempi keän aikana metsässä kaswo, eikä seliämpi tähti kamahda käwen illalla kammon kauta.1 – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

1. Hangoflickan.2

Sjönk så ned den skumma quällen,
sköna, skumma sommarquällen,
daggen föll på dalens blommor,
föll på skogens gröna grenar
och på Hangola det höga.

Och der satt i skumma stugan
stum den höga Hango-flickan,
flickan med den blåa blicken.
Späd och smärt war hennes midja
böjlig som den unga björken;
som vid bäckens blanka bölja
blåa sippan blyg sig böjer,
som den raka rönnens blomma
gungande på grenen svigtar,
så war hennes nackes rundning.

Som en quäll den fria fålen,
ung och yster än till sinnet,
efter dagens långa lekar
hvilar lätt i lundens skumma
swala sköna aftonskugga,
så satt fria Hangoflickan,
flickan med den långa locken,
och på dagens dansar tänkte.

In i stugan steg en främling,
fjerran från, hans väg om våren
genom sköna Satagunda
och det täcka Tavastlandet
gick mot svala Nordanskogar
Hangola förbi, det höga.

Fram han steg till Hangoflickan,
flickan med det ömma ögat,
der hon satt med sina systrar:
Frid med eder, vackra flickor,
Hwem af er kan säkert säga
om från höga Hangogården
jag en häst kan få i afton?
alltför svag var den jag hade,
hänger örat, går ej längre.−»

Svarade på stunden flickan,
flickan med den blåa blicken:
»Ej finns häst i gården hemma,
Hangolas sex höga hästar
uti hagen fjerran beta,
med den sjunde bort till staden
for i går min gamle fader.»

»Hören, vackra Hango-flickor,
Twenne dygn jag redan färdats,
färdats genom twenne nätter;
vinden hviner skarp på slätten,
sent det blir att så mot natten
med en uttrött häst bege sig,
och jag längtar att mot Hangos
lätta läger trött mig luta.»

»Icke äga wi de sängar,
sängar hvari smidigt silke
syddes, in i bäddens böljor,
sådant man i staden skådar,
sakna äfven rika rummen
och den konstigt redda kosten
att den främmande förpläga –
dock finns kamrar nog i gården,
kamrar nog för glada gäster
blott de sig med litet nöja.
Ledig är nu just min egen
lilla vackra warma kammar,
medan jag i svala loftet
slumrar bort de snabba timmar.

Ompi sinun katsando niinkuin auringo Ruonan aallosa amulla kastettu, ja iloisempi kuin walkia talven illala loista pazassa. Sillen kuin minä muistan sinun, olen aina iloitsella mielin. Istui siellä pihlajan oxasa kaunis lindu, mutta punassa ansassa pöydättin niitä − kaunis lindu − lindu rukka!3

2. − Blott. −

Och hon satt den finska flickan,
flickan med den mjuka midjan,
i den stora, skumma stugan.
Nyss på rutan solens sista
silfverfina stråle darrat −
och den sista svalan flugit
i sitt bo vid åsen åter.
fjerran hördes vindens hwiskning,
och från stranden insjöns sakta
silfverklara vågors susning –
men derinne stilla susa
blott de lätta andedragen
af små syskons söta slummer −

Och der satt hon Hangoflickan,
flickan med den långa locken –
Höll vid handen henne han som
wida vägar vågat wandra,
fria handen fast han fängslat.

»Nu du hulda Hangoflicka,
Tack för brödet som du bakat,
smöret som du sjelf har kärnat
och för vackra insjöns muikor
dem din gamle fader fångat.
När jag ser ditt öpna öga,
ömma ögats blåa blickar,
ser de långa lockars lekar,
och den mjuka midjan, flicka,
flydde som en flägt från ögat
söta sömnens skumma töcken −
mycket vill jag fråga − − − −

»främling,
det är sent − och vänlig hwilan
vinkar trötte vandrarn sen i
twenne dagars sol han sträfvat,
twenne nätters skymning suckat − − − −

»Tung är gången för den gamle,
men ej tröttnar tjuguårig
vandrare på lifvets vägar,
vill i hvita armar hwila − − − −
Nu dock säg mig du min vackra,
vänliga värdinna, säg dock
hur så skön och sextonårig
ensam dig din moder lemnat
uti höga Hangogården − ?

»Borta under evigt gröna
granens skumma skugga sofver
Hangodottrens milda moder −
Sörja måste då den svaga
för den stora gården ensam» −

»Nu dock säg mig, du min vackra
vänliga värdinna, säg dock
hur så warm och värnlös dina
bröder ensam quar dig lemnat
uti höga Hangogården?

»Borta långt i skogen sitta
mina bröder invid dalen,
dalen som i dag de tände,
måste vaka der och vakta
att ej bruna tjäran brinner,
kådan ej och kolet brännes. −

»God är gamla Hangogården,
varma, vackra wida kamrar
uti hvarje bästa
bäddars bommullsmjuka böljor,
uppå alla bäddar rika
ylleryors röda rutor
här i Hangohemmet fann jag,
fann väl uppå gården tio
höga hästars tomma spiltor
och för kor väl tjugu klafvar.
Goda gården har jag granskat,
glada rummen genomwandrat,
i den stora stugan stadnat,
men ett enda jag ej skådat
har ej skådat än den varma
vackra kammar der den hulda,
höga Hangoflickan sofver − − − − − − − −

»Hangoflickans höga kammar
bort ej springer till i morgon.
Nu den svala natten skymmer,
sömnen är söt − släpp mina händer −
»Sällsamt skimra dina blickar,
sköna stjerna, skälmska skyar
klara kring din kind du kastar,
dina kinder ser jag skifta − − − −

»Se det vackra silfverhjertat,
skönare ej stjernan skiftar
uti lätta sommarskyar
än på hvita kragen silfret» –

»Hör du hulda Hangoflicka,
tag det silfverhvita hjertat,
sen du ren det röda röfvat,
blott i quäll din kammar − − − − −

»Hör du, fjerranlände, fremling,
Sällsamt blänka dina blickar
Ej i blanka silfverbojor
bindas fria Hangoflickor −
Silfver gömmes i gamla gården
nog att tjugu stjernor smida
på det höga himlahwalfvet −
Släpp min hand − men säg hur glänser
gyllne ringen så gudomligt
på ditt finger − ?

Hör du hulda
himmelskt höga Hangoflicka,
tag från fingret rika ringens
gyllne glans liksom du tagit
gyllne sömnen från mitt öga −
Blott i quäll − − − −

Hör du fjerranlände fremling,
Sällsamt logo dina läppar −
Ej i gyllne ringars rika
snara snärjas Hangoflickor,
gula guldet göms i gården
nog att smida milda månen
ny på höga himlahwalfvet.
Släpp min hand − Se mina lockar
I! din gördel lätt sig lindat!
silkesröda rosengördeln −
silket snärjer långa locken,
ve − nu slites silket sönder −
släpp mig −

»Hör du himmelskt höga
Hangohemmets hulda flicka,
snärja silkesröda rosors
rodnad dina långa lockar,
(så den lätta lågan leker.
uti mörka granens grenar)
o så vackert war ej nånsin
Hangoflickans höga hufvud,
långa lock och mjuka midja − − −
Tag den röda rosenbojan,
bojan hwari jag dig binder,
sen med dina blåa blickars
band du mig för evigt bundit –
Blott − − − − − − − − −
− − − − − − − − − − − −
− − − − − − − − − −
− − − − − − − − − −
− − − − − − − −

Hidas wajo ehton tähti
ehton tuuli hidas hälwe!
Hilja päiwän säden sytä,
Kointähti kauan wiipy!
Lyhy ikä lippuittella,
lintuiseni leukailla,
kultaiseni katsotella4 −
− − − − − − − − − −
− − − − − − − − − −

3 – Wisa om morgonstjernan som länge dröjer.

O du ljufwa, ljumma, djupa
juniskymning −!
O du skumma undersköna
Midnattsskugga!
Hem för mina himlar, hulda
Hangohjerta!
Bäfwa ser jag dina böljor
Hwälfwa ser jag dina wågor
o du unga underbara
barm i blomma!
swäfwa ser jag dina lockars
swala swarta silkesskyar,
swäfwa öfver dina rosors
rädda rodnad −
Dagas ser jag dina drömmars
djupt fördolda dufna dimmor,
vid mitt hjerta sällhetsdruckna
dina dälders dufvor digna −
ser vid mina läppar all din
längtans lust i outsägligt
lugn sig lösa!

Blunda bort, ni blåa blickar,
här i dessa blomsterbojors
blida boning will jag blifwa,
hit i dina armars fängsel,
i din ljufwa famn, o flicka,
will jag fly och in till döden −
fast förblifwa − − − − − − −
− − − − − − − − −

Unda wielä naura minun ainoansa, ei nyt warainen leiwo wielä metsässä laula, warpuisella wielä uni silmeensa, kelda-warpuinen päätä kätke siiwen alla. Mingä tähden nyt kyläinen siiwensa löyhyttä?

Toki, toki, olisi pelko kauwas minun lintuisesti, en minä haukka olen, onpi minulle kotkan mieli, joka kyläiseltä ihaisesti paja, pian taas liwahda ja kaukana ja ijäti pois lennä.5

Redan morgonrodnans vingar
hwifta öfver insjöns wågor,
wäckt ur hwilan vig och vänlig
winden ilar ned från bergen
att med slättens blyga blommor
och med skogens gröna grenar
lätta leken återlifwa.
lärkan har sig ej försofwit,
svalan flög nyss ut att samla,
boets bygnadswirke, sparfwen
späda nacken upp från wingens
warma täcke warsamt lyfter. −

Och der stod i ljusa loftet,
i sin morgonklara kammar,
hon den höga Hangoflickan,
flickan med den blyga blicken;
Röd war hennes läppars rodnad,
som rubiner kindens rosor,
som ett månsken öfver ljungens
blommor uppå mon − war ögat.

Och der stod − men icke wet jag
när den främmande war kommen,
kommen i den klara kammarn,
hwem som honom vägen visat
och så tidigt trappan uppför
ledt − det vet jag ej förtälja.
Men der stod han − hvilkens namn ej
nånsin nämnde Hangoflickan,
flickan med den kyssta kinden −
fast hon så till honom talte:

(»Nu du fjerranflugne fågel
nu sitt fönster för dig öpnat
förr få tadelfria flickan,
flickan som dig bättre trodde,
flyg nu åter dän du kommit!»

Hangos höga dotter, hör mig,
hör mig du min fångna fågel,
wandrarn gick i wida werlden,
gick i granna blomstergårdar,
gick också i ödemarker
och bland bygdens blyga blommor −
Sist i sköna Suomilandet,
blomsterprydda Pohjalandet,
såg han invid Hangobäckens
brädd en blåögd blygsam blomma;
blomman skall en annan bryta,
vid sitt hjerta evigt gömma;
men det wågade ej wandrarn,
måste åter ut i werlden,
blomman kyste han på pannans
prakt i ljusa Juniquällen,
henne som han högst af ängens
vilda vackra vexter älskat.
Icke bröt han blomman, flicka!
Icke blekte han dess kinders
klara purpur − sen han farit,
skall hon tänka i sitt sinne,
Hangos vilda ros skall säga:
»det är visst att underliga
äro unga hjertats drömmar,
nyss jag tyckte att en främlings
läppar lätt min kind berörde
i den ljusa Juninatten,
och det war dock wisst blott vårens
vind som lekt i mina lockar,
eller war det skogens sus och
hwita häggens doft i natten
som så yr mig gjort och lockat
drömmar i mitt unga hjerta − )» − − − −

»Nu, du fjeran Pohjagårdens
gosse, Hangohemmets himmel
höljs af molnet, men förflugna
löftet flickan ej förgätit,
varma wackra kammarn visat,
der hon förr så fredligt slumrat − − −

»Hangoläppar, mina ljufwa
lärkor, hwilka ord ni talen!
Blåa himlars glans och stjernors
skönhet bor i dessa ögon.
Låt mig kyssa deras dimmors
dufna dagg från dem. − −
− − − − − − − − − −

Ja löftet
höll du. Löftet allt jag skådat,
hwita tiljorna jag trampat,
wisst en aln i bredden, – undrat
uppå konstigt knutna kronan
utaf halm i höga taket,
högt beundrat dessa kläders
klara färg och rika randning
der, i rader hängda, röda
blå och gröna skönt de skifta.
Men dock säg, hwad mest jag undrat,
säg, min unga ros, hwar fick du
långt i höga Pohjalandet
dessa söderns löfkojdofter?

»Långt i Pohjalandet bo wi,
som du säger. Outsägligt
wackert måste der dock wara
der min blommas wällukt vexer −
Fröna har den unga Antu
Autiogårdens gosse, hämtat
mig från staden, då han viste
att af allt i werlden vexte,
war mig blommors wällukt kärast –

»Antu, Autiogårdens gosse,
gjorde väl. War god mot honom
åter. Nu dock säg, hwem gaf dig,
boken med de skurna permar
och beslagen utaf messing?
hundra wintrar wisst han skådat.»

»Helga boken fick min fader
fordom af sin gamle farfar –
och jag fick den af min fader,
förra wåras då jag läste *
med de andra. − Kom och se dock,
hwilka bilder uti boken!
sådant har du knappast skådat.
Englar med så hwita wingar,
underliga djur i skogen,
krigsmän uppå höga hästar,
kungar ock med kronor − ser du!

Tyst! nu hör jag Autiohundens
skall i skogen − flyg, min fågel,
ve om mina bröder kommit
hem från dalen − om dig någon såg i
ljusa Junimorgonskimret −
− Kyss ej så min kind − jag gördeln
gömmer – flyg! − − − − − − −
− − − − − − − −

Uskon minä unhotexi
unhotixi hiljaan tulla
hywä yö Hangolassa – –
− − − − − −

Öpna woro österns portar,
Hangohemmets himmel klarnat
och den viga winden wände
sina wingar rätt mot norden.

Och der satt i stora stugan
stum den höga Hangoflickan,
flickan med den blåa blicken
smärt och skön war hennes skepnad,
rak som unga rönnens rotskott,
som hängbjörkens lätta löf så
föllo hennes långa lockar. −

In i stugan steg en främling,
främmande och dock förtrolig,
genom våren gick hans väg mot
långt aflägsna Pohjaländer
Hangola förbi det höga.
Fram han steg till Hangoflickan,
flickan med det ömma ögat,
der hon satt med sina systrar.
»Frid med eder, vackra flickor,
frid och tack! Ej bättre nånsin
skönare ej nånsin slumrat
har den fjerrankomne − aldrig
så på silkessydda bäddars
böljor har så ljuft han hwilat
som på röda Hangoryan,
Hangoryans rika rodnad.

Nu den vackra vinden hwiftar,
bort med den han måste fara,
främlingen som fjärran färdats,
hem till natten skall han finna,
hemma har han nästa morgon
drömt om hulda Hangohimlar.
Men till minne utaf honom
hvilkens namn ni aldrig visste,
skall den lilla Annu alltid
gömma lilla silfverspännet,
och dess make Elli äga −,
Hango hemmets hulda hjerta
under lilla silfverhjertat
klappa skall − och dervid hemligt
än ett tredje hjerta minnas.
Men den röda rosengördeln,
silkessnarans fina rodnad,
den skall Hangodottren bära
än som brud och brydd då tänka
hur med snaror fåglar fångas
i den ljusa Juninatten: − − − −
Nu lefväl! Må lyckan länge
gästa i den goda gården −
Sent den dag skall gry då Hangos
gäst den goda gården glömmer
och den hulda Hangoflickan,
flickan med den blåa blicken,
blyga blicken långa locken,
ömma ögats öpna himmel,
nånsin glömmer − − − − −

Hfors 1840 Oct. 25.

26

Engång wände jag mitt öga från Nordens höst och såg bort emot Söderns eviga sommar. Pohjalandet och dess skönhet låg i töcken och tåras för min blick, jag kände ingen kärlek för dess bleka grönska, jag kunde ej älska dess skyhöljda himmel, jag kunde ej le vid dess vågors vemod.

Ack! det blef ej min lott att hvila min längtan under olivens svalka, aldrig skall jag stämma min luta till lugn i Alhambras månsken, aldrig drömma om kärlek på stranden af Arnos susande silfverbölja. − Och skall ändå aldrig som den milde Nicander i den svala nordens winterquällar besjunga Hesperidernas ljufhet!

Dock fastän svalorna flögo längre än jag, så följde jag likväl deras väg i September, vägen gick framåt mot en trakt af verlden som måhända Lapparna ville kalla Italien och Italienarne Lappland. Dock fruktar jag att de sednare komme sanningen närmare.

Så hände att jag en ovanligt vacker September dag, när solen lutade åt vester, kom till en trakt der jag twå år förut sett häggarna blomma. Det var Söndag, men men klockorna i kyrkan hade slutat att ringa. Snart kom jag till en gård vid vägen och vid gården stod en rönn med röda hängande klasar. Stugan war gammal och rödmålad med hvita knutar. Längre in på gården stod en nyare byggnad af groft och vackert timmer, med helt små fönster tätt under takåsen. Redan af den nedre dörren med dess stora lås kunde man sluta till byggnadens egenskap af visthus, - men trappan, fönsterna, de små dörrarna och det lilla galleriet framför dessa, visade nog att öfra etaget hade någon ädlare bestämmelse. - Stället föreföll mig bekant och erinrade om en Juniskymning med ganska vackra reminiscenser. - Då jag nu satte handen för pannan för att icke besväras af solen vid det jag upmärksamt betraktade gården, såg jag likväl ganska tydligt att ej allt war som wanligt. Jag höll min häst −

1

Den numera döende runan, hwars sista melancholiska toner man nu älskar att samla och bewara, har omklädt det fattiga Finska folket med en poetisk gloria af sällsamt intagande ehuru lidande skönhet. Ett folk som älskar sången så högt bär inom sig frön till den ädlaste bildning. Men gäller väl detta om det nuvarande Finlands folk, som aktat sin ärfda kantele ringare än dagens ostämda lyror, och låter sina sista barder förgätna bortklaga sitt lif på Saimens stränder?

Nej, icke så! hwarföre skulle den ande, som fortlefwer genom tider och slägten, alltid tala i samma toner? Hwarföre skulle icke en ny poësie kunna uppblomstra i Finland sedan den gamla icke mer will trifwas hos folket? Den gamla kunde icke wara en tidsblomma mer, derföre dog den ut. Men om blott dess rot och dess fäste är qvar, skall den ännu upplefva i föryngrad gestalt. − Och min öfvertygelse är att så skall ske, såwida gynnande tids omständigheter befordra de gömda fröen till grodd.

Man skulle le om man visste hvad det war som först bragte mig på den öfvertygelsen att Finska folkets poesi fortlefver ehuru den är stum i sången.

Slumpen förde på min väg en Finsk flicka af ovanligt fint behag, en naturskönhet sådan man sällan finner der bildningen utslagit sina blommor. Väl vet jag att tjugu år och ett lätt hjerta äro granskare som lätt besvikas; men denna flicka var den första, ej den enda af folket ur hwars öga jag såg poësin framskimra i ännu omedveten barndoms glans. Jag har sedan lyssnat till folkets röster på fältet och i hyddan, och, särdeles i wissa trakter af det inre landet, funnit dem fulla af rörande wälljud. Men jag kommer nu till slutet af Hangolas dikt − −

Nu är att förtälja huru
glädje war i Hangogården,
högljudd fröjd i Hangohemmet,
fröjd i hela byn derjemte.

»Hwarför är så fejad gården?
Hwarför trappan? Hwarför farstun?
Hwad betyder dessa granars
grönska grant i rader uppställd?
Björkarna hwad må de mena?
Hwad må blommorna betyda?
Alltför gladt till graföl, tycks det
och till dans alltför högtidligt . . .

»Derför är så fejad gården,
derför trappan, derför farstun,
det betyder dessa granars
grönska grannt i rader uppstäld,
björkarna det alla mena,
blommorna blott det betyda:
Hangogårdens höga flicka,
flickan med den blåa blicken,
skall stå brud ännu i afton,
skall ge bort sin unga frihet.
Hangola ger bort sin blomma
åt den öde Autiogården.»

Och deri stodo invid vägen,
stodo uti högtidskläder
sex af bygdens raska gossar,
och sex brokigt prydda flickor
sågo med förstulna blickar
på den resande vid vägen,
på den vida mörka kiorteln −
på den långa yllegördeln
och det lätta florets värn mot
dagens dom och solens eldkyss.

»Hangos blomma! hvilka ord jag
nu förnimmer! − skall hon bortges
åt den öde Autiogården?»

»Är ren gifven. Icke lärer
Anti, unga Autiovärden,
ge sin fångna ros tillbaka.

Sällsamt då, i sanning, styrde
vänligt öde mina vägar.
Lyster mig att se om ryktet
ljugit, om berömda blomman
är så skön som man mig skildrat.
För mig nu till bröllopsglädjens
glans och unga Hangobruden.»

Hangodufva, du min hwita,
du min vilda, vackra fågel,
dig har jag som fri besjungit,
i din fria flygt dig älskat,
nu jag älskar ock din boja
och dig fången än besjunger.

Fångna fågel − du en annans
blomstrande, blåögda byte,
o hwi gaf du bort din frihet,
dina hwita vingar, säg hwi
har du dem för evigt bundit?

Band! hwad är dock du?
brister ju så lätt −
om jag dig föraktar,
sprungo öfver dig −
och bestridde

Unga hjerta, djerfwa hjerta
som i Hangobarmen bäfvar,
fågeln liknar du i buren,
pickar jemt på fängselmuren,
måste

Hwad är synd och hwad är icke?
ljufwa barndomsblomma,
Himlens doft i jordens vårar.
Hjertats oskuld! ack hvad är du?
Dig jag känner nu ej mera,
kärleken jag bättre känner,
och det sköna skenet af dess
vådeld i ett vackert öga:
Öga, du min ömhets öpna
spegel, mina blickars echo,
Hangoöga! hwilket sällsamt
sken uppå ditt skyhwalf skimrar,
skönare än wårens stjerna,
mildare än höstens måne,
outgrundligt ack − och brådjupt
som en himmel full af stjernor
uti fjärdens djupa spegel!
Rent gick skenet ut ur ögat,
skönt som skära dagens skimmer
blandadt blott med litet blyghet,
litet värma och helt litet
skiftande i skälmska löjen.
Men i mina tankars töcken,
i mitt hjertas skumma skuggor
sällsamt har sig skenet brutit:
Underliga ungdomsyra
bilder fram ur töcknen blickat,
Löften kysstes bort och bojor
brusto för ett ord af kärlek.
− − − − Bilder! ack blåögda skuggor,
bitterljufva barn af synden,
låten mig ej det förgäta
att min egen skuggas skumma
barn i ären − att ännu min
hulda höga Hangohimmel
är så blå − så ren − så älskwärd
och så klar som den var fordom.
Dec. 25.

Kommentar

Manuskriptet har två delar; den ena har dateringen Hfrs 1840 Oct. 25 1840., den andra Dec 25.

Sviten har sitt upphov i Topelius förälskelse i den finska flickan Greta, Margaretha Mattsdotter, som bodde på Kahra Gästgivargård i Alavus där Topelius övernattade på sina resor mellan Nykarleby och studieorten Helsingfors. Mötena med henne skildras både lyriskt och passionerat i dagboken – ofta på finska, franska eller latin. I »Hangolas Dikt» använder Topelius finska i några avsnitt, en talspråklig och något försvenskad form. Dikten är f.ö. det enda kända alster där han skriver på finska.

När Topelius återvände från Nykarleby i oktober 1840 och tog in på gästgivargården fick han veta att Greta hade gift sig med bonden Hangola (dagboken 2/10 1840). Händelsen inspirerade honom till »Hangolas Dikt - försök att kläda en Finsk flicka i Runans drägt»: »Om jag lyckats få dräkten att sitta och klä, må andra afgöra, men åtminstone känner jag igen mitt blåöga, och det doftar häggblomster när jag tänker derpå.» (dagboken 19/10 1840).

Sviten består av partier på prosa och partier på runometer. Partierna på vers kan ses som den egentliga dikten, i dem berättas historien om brudparet, medan partierna på prosa kommenterar och reflekterar. Vidare kan ett parti inom parentes, vers 295–333, ses som ett utkast som har ersatts av de följande verserna (334–345). Här återges sviten i sin helhet. Den har tidigare återgivits av Söderhjelm (1931) och Törnudd (1949). Översättningarna i punktkommentarerna följer i stort Törnudds översättningar.

De två inledande stroferna använde Topelius i »Dröm och Verklighet», titeldikt i Ljungblommor II (1850), där kompletterad med en mellanliggande strof. Händelsen gjorde också avtryck i ett avsnitt av »Contur-teckningar» som återger ett möte med »vildmarkens vildvuxna ros» (Helsingfors Tidningar 11/5 1842).

Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 120–131; Söderhjelm, »Topelius’ tidigaste lyriska diktning», Historiska och litteraturhistoriska studier 7 1931, s. 26–39; Topelius, 120 dikter 1970, s. 21–26; Dagböcker, ZTS XXI; Törnudd, Flickan från Kahra 1949, s. 114–146; Vasenius II, s. 356–362

Fotnoter till denna dikt

* förmodligen till skrift.

Punktkommentarer till denna dikt

1 Ei koiwu närviempi keän […] illalla kammon kauta. – Ungefärlig översättning: inte växer björken ivrigare om våren i skogen, inte dallrar stjärnan klarare genom dimman.

2 1. Hangoflickan. – De tre underrubrikerna, 1. Hangoflickan., 2. – Blott! –, 3 – Wisa om morgonstjernan som länge dröjer., är i manuskriptet skrivna vertikalt i marginalen och således inte entydigt utmärkta som rubriker.

3 Ompi sinun katsando […] − lindu rukka! – Ungefärlig översättning: Att se dig är som att se solen om morgonen badad i Ruonas våg, och en gladare syn än elden som om kvällen lyser i härden. När jag minns dig, är jag alltid glad. Satt där på rönnens kvist en vacker fågel, men i en röd snara fångades de – vackra fågel – stackars fågel!

4 Hidas wajo ehton tähti […] kultaiseni katsotella – Ungefärlig översättning: Långsamt sjunker aftonstjärnan / aftonvinden mojnar långsamt! / Sakta tändes dagens stråle, / morgonstjärnan dröjer länge! / Kort är tiden att få skämta, / med min fågel lekfullt gnabbas, / på min älskling gå och blicka.

5 Unda wielä naura minun ainoansa, […] ijäti pois lennä. – Ungefärlig översättning: I sömnen ler ännu min enda, ännu sjunger inte i skogen den tidiga lärkan, sparven har ännu sömnen i ögat, gulsparven gömmer huvudet under vingen. Varför lyfter främlingen nu vingen? I sanning, i sanning bör fruktan vara fjärran från min fågel. Jag är ingen hök, jag har örnens sinnelag, som på sitt besök skämtar glatt, snart åter försvinner och flyger bort för alltid.

6 2 – Topelius numrering (2 och 1) markerar en omsvängning av de två sista prosastyckena, men pga. att han också gjort omflyttningar med hjälp av infogningstecken (#) blir inte en sådan ordning logisk; därför återges styckena som de ursprungligen skrivits ner.

1844

Det går ett rop

Det går ett rop kring nord, kring söder,
Att världen hör den frie till.
Hvem följer röstens maning, bröder?
Hvem strida och hvem segra vill?
Stor är den unges kraft, som glöder,
Sitt ödes öfverman.
Han kämpar för sitt folk som blöder;
Dess tunga fjättrar bräcker han.
Han ger för frihet god
Sitt varma hjärteblod;
För Suomis folk han offra vill
Sitt lif i styrkans dar.
Hans namn, hans bragd hör sagan till,
I sången lefver kvar.

Upp! raska Suomis söner alla
För andens fria värld till strid;
Oss våra fäders skuggor kalla
Till värn för gamle gudars frid.
Två makter Suomis ande döma
Till träldom smädefull:
Om Sveriges bildning vi förglömma,
Så sker det ej för Rysslands skull.
Upphöjom tankens svärd
För andens fria värld,
För Suomis folk och språk och land
Och för dess framtids makt,
Att brista må hvart nesligt band,
Som det i bojor lagt.

Kommentar

Inget manuskript är bevarat, dikten återges efter Vasenius som i sin tur återger en avskrift (III, s. 280; även i Castrén). Den torde ha författats i oktober–november 1844.

1840-talet var de nationella rörelsernas och framtidsförhoppningarnas decennium och många nationalhymner författades. Topelius ord till Marseljäsens melodi är ett försök att tolka de stämningar som rådde bland studenterna också i Finland (se Castrén s. 158 och Engman s. 280 f.). Den omedelbara inspirationen torde Topelius ha fått efter att ha hört Marseljäsen sjungas av en tysk trupp vid ett av studenterna bejublat framträdande på teaterhuset den 17 oktober 1844. »Den har en snäf rabulism; men den musiken har ock en underlig makt», skriver han till fästmön (ZT–Emilie Lindqvist 18/10 1844). – Studenten Jakob Algot Gadolin hade redan på 1820-talet författat ord till samma melodi (»Som norrskensflamman högt i norden»), ofta sjungen i studentsammanhang. Själva melodin var i sig en symbol för en revolutionär riktning.

Topelius skrev orden till Marseljäsens melodi under sin mest radikala period. De framfördes vid Österbottniska avdelningens årsfest den 9 november 1844 där den väckte entusiasm hos de unga och oro hos de äldre (se Klinge 1989, s. 161 ff.). Någon tid därefter fick Topelius motta en anonym skriftlig varning om att en husrannsakan var att vänta »på befallning ifrån högre ort», och troligen gjorde han sig då av med manuskriptet (se Vasenius III, s. 282–285). Orden sjöngs ännu bland studenterna i februari 1848, därefter blev det J. L. Runebergs »Vårt land» som tolkade de nationalistiska känslorna.

Castrén, »Vårt land», Historiska och litteraturhistoriska studier 30 1954, s. 156–159; Engman, Språkfrågan. Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922 2016, s. 280 f.; Klinge »Omvälvningens decennium», Helsingfors Universitet II 1989, s. 160–193; Topelius, Fästmansbrev i urval 1947, s. 221; 120 dikter 1970, s. 70 ff., 360; Vasenius III, s. 280–284

Med Tiden.

Ett ord den gode Finnen har: med tiden!
Det är hans tungas skötebarn, det kära.
»Min son! sad’ far, du snille får med tiden!»
Jag länge fåfängt väntat denna ära.
»Mitt barn! sad’ mor, du vacker blir med tiden!»
Jag tåligt bidat; spegeln säger annat.
»Din tro, sad’ flickan, lönas skall med tiden!»
Men längre lefver han än jag, o under!
Min förman sad’: »du sysslan får med tiden!»
Med nöje svälter jag ihjäl derunder.

Och åkermannen plöja vill med tiden;
Men marken fryser medan plog han smider.
På stort vill fabrikanten slå med tiden;
Men ingen köper, när så sker omsider.
Den lärde böcker skrifva vill med tiden;
Men barn författar han och skrifva glömmer.
Studenten allt föryngra vill med tiden;
Men, gammal vorden, han som gammal dömmer.
Vi hoppas eget språk och folk med tiden;
Vi hoppas några hundra år ... och sofva.
Allt skall bli godt och ypperligt med tiden;
Så våra fäder sagt och så vi lofva.
Men lärom, vänner, andra ord med tiden!
Låt oss i dag och ej i morgon säga!
Ty vårt är endast hvad i dag vi äga,
Och narr är den, som något vill med tiden.

Kommentar

Två manuskript är kända, ms1 är daterat 1 Dec. 44 och ms2 1844. Dikten återges efter trycket i Helsingfors Tidningar 11/12 1844. Versionerna är till sitt innehåll rätt lika, men manuskriptversionerna är orimmade, till skillnad från trycket.

Det finska talesätt som Topelius hänvisar till torde vara »ajan myötä» eller »ajan kanssa».

Vasenius III, s. 286 f.

1845

III. Det Stora Ingenting.

− − − »Så äfven, när jag sänker mina händer,
Och uti dem min trollstaf, pennan, håller,
Blir mörker öfver allt Egypti land
Att publicum ej vet hvar det är hemma.»

Vitalis.1

Lyss häpna värld och hör! Med röst af åskans dunder,
Med fart af stormfödd sky, när blixten ljungar under,
Det ödedigra ord går rundt kring jordens ring:
Att ingenting är allt och allt är ingenting!
Stockblinda mensklighet! med vördnad hör de orden –
En visdom bor i dem, förr ohörd uppå jorden,
En visdom slående, bevisande helt kallt:
Att allt är ingenting, TY – ingenting är allt.

Betrakta detta land, så nära Lapplands gränser,
Som året om så skönt af (is)demanter glänser,
Det är ej Frankrike – hvad oförlåtligt fel!
Det är ej Tyskland – ack, jag i dess lott tar del!
Det har ej Englands guld – säg är det ej förskräckligt?
Hur skall dess grymma lott jag måla grym tillräckligt?
Här äts ej hvetebröd, det oförsvarligt är;
Och hvilken dumhet, att ej tallen drufvor bär!
Här finns ej industri – säg, ha vi ett Manchester?
Här finns ej handel – säg, ha vi väl Hollands läster?
Ej åkerbruk – vårt fält ej lånar Guanos must2;
Ej boskapskötsel – ha! görs här Edamer-ost?
Här ingen ångvagn än på öde mon ses spraka;
O det är grymt hvad vi i stiga stå tillbaka!

Slikt öfverflöd på brist ett ringa fel dock är
Emot den klena skörd, som tankens drifhus när.
Ha vi ens tankar – vi, som ingenting författa?
Ha vi väl bildning, säg? – man kan till döds sig skratta:
I Tyskland på en dag skrifs mer, än här på år;
Der på författare man trampar hvar man går.
Men här med mikroskop man får de herrar leta,
Som tro sig skyldiga, att skrifva allt de veta,
Och litet mer dertill; – ehur det ädelt är
Att skrifva oförskräckt hvad ingen köpa plär.
Alltså: ej bildning finns och ett fantom är pressen,
Såframt vi ej ha mod att kläcka kapp med gässen.
Ett universitet vi ha – man må just le! –
Hvars störste man, Porthan, var blott »en samlare,»
En liten välment karl, som blott förstod att klutta3,
Men ej med extrapost framom sin tid att skutta, –
Ett universitet, hvars arfsynd vara lär,
Att det i Tyskland ej, men uti Finland är.
I våra läroverk hvad finns väl (utom brister),
Som kunde mäta sig med Preussens gymnasister?
Här läses ingenting och ingenting här görs
Här skrifves ingenting och ingenting här rörs;
Jag högt bedyra vill, fast allt jag nu ej minnes:
Att mer än hvad här finns, är hvad här icke finnes,
Ty allt är ingenting; och dermed punkt och slut.

Men – ingenting är allt? – Tyd mig den gåta ut!

Så hör! i detta ras af ramlande ruiner,
I detta Intets svalg en räddningslampa skiner,
En krut-torr fläck står qvar i detta haf af dy.
Som Wäinämöinens verld ur ägget kläcktes ny,
Så ur den puppas skal i Kuopio4 dväljes,
Går fram ett verldssystem, som för två rubel säljes.
Hvem köpa vill en verld för ett så lumpet pris?
Hvem vill i smått bli narr, för att i stort bli vis?

Har du, o vandringsman! den starka sköldmö gästat,
Som der vid stadens torg sin stolta boning fästat,
Helt nära borgmästarn, tätt invid rådmans knut,
Der boskapens idyll ses vandra in och ut?
Af häpen undran, säg, hvem ej betagen blifver,
När denna amazon på höga styltor klifver,
I höjd med kyrkans tupp, och öfver taken ser
Småleende och stor på verldens myrstack ner!
Hon ler – och salig fröjd kring jordens rund sig sprider;
Hon hotar – och af skräck hvart skapadt väsen quider;
Hon slår – och »nordens kraft, som hammarn lånt af Thor,
En fluga smäller käck,» – o hvad den kraft är stor!
Hon tiger – mörker då omskuggar Suomis stränder;
Hon talar – sol går upp i dunkla nordanländer;
Ett fåglaqvitter hörs i lund och löf och gren:
»O huru stor hon är, och huru blygsam sen!»
Men stor som hennes kraft, aptiten ock bör vara,
Hon kungarikens hälft kan svälja utan fara,
Forntid och samtid hon ohejdad äter opp
Samt illusioners snask och unga hjertans hopp;
En tidningsredaktion sen till dessert hon spisar,
Den mättar väl ej stort, men hungern den dock lisar.
– Mitt herrskap, bugen er – hon, störst på jordens ring,
Hon, som är världens allt, sig nämnt »Iust Ingenting.»

Kommentar

Dikten trycktes i Helsingfors Tidningar 15/3 1845.

Den raljerande dikten är ett inlägg i tidningspolemiken mellan Topelius och J. V. Snellman, redaktör för Saima (1844–1846). Topelius hänvisar i dikten till programförklaringen i Saimas första nummer, där Snellman bl.a. deklarerar att tidningen skall innehålla »’Just ingenting’, och det vill säga: allt detsamma som träffas i andra Tidningar» (4/1 1844).

För Snellman var polemiken i sig ett journalistiskt incitament – en dynamisk och livgivande mekanism, men också ett sätt att locka läsare. Han drev friskt med de flesta inhemska tidningar men av flera skäl mest frenetiskt med Helsingfors Tidningar. Den 17 augusti 1844 hävdar Topelius att Saima har satt sig själv »till enväldig domare öfver tidningspressen, medan alla öfriga blad måste agera parter i detta mål. Ingen skall säga att hon försofvit denna fördel. Hon har dessutom lofvat ingenting, är skyldig att hålla ingenting och kan derföre af artighet inbegripa sig sjelf i tidningarnas allmänna ingenting, i det vissa hopp att allmänheten skall begripa, att ett rätt pompöst ingenting är ett lika pompöst, fast cacheradt någonting».

Snellmans påhopp fortfor under 1845, vilket föranledde Topelius att angripa Snellmans sätt att bedriva journalistik, vassast formulerat i artikeln »Tidningspolemik». Ett utdrag exemplifierar tonläget: »Ropa högt på diskussion, men förstå med denna diskussion ett obetingadt hyllande af din auktoritet och dina åsigter. Yttrar din motståndare andra åsigter, så dissekera hans artikel med anatomisk knif och visa att det hjerta, som slog deri, är blott en liflös massa af slappa muskler. Tag en sats från början, en från midten och en från slutet; sammanställ dem skickligt och visa att de förenade bilda en orolighet. Vänd meningen afvig och visa den så för allt folk. Rid i synnerhet på ord. Fatta i hornen de magraste nöt och skena med dem öfver berg och backar, att alla må beundra din ryttaretalent.» (HT 22/2 1845)

Någon vecka senare kontrade Snellman med dikten »Schlaraffenland» (dvs. ett fantasiland där man utan ansträngning får alla materiella njutningar serverade och där lättjan är en dygd):

Det bor en väldig ande uti nordanlanden,
Han kallar sig H. T. Med pennan uti handen
Han sitter dagen om, han sitter långa natten
Och doppar pennan i sitt underbara vatten.

Snellman ironiserar över hur Topelius skildrar det lyckliga Finland, t.ex. i Leopoldinerbreven och i prosastycket »Nordanvinden på Medelhafvet» (HT 23/11 1844):

»Hur ser här icke ut», den väldige nu talar,
»Helt annorlunda än i andra jordens dalar!
Här skyhög bildning står – en bildning tyst som muren,
Här män af handling bo – som sköta middagsluren,
Här lärdom ges en gros – och under skäppan gömmes,
Här snillet frodas godt – det födes, dör och glömmes,
Här lysa stora namn, som stjernorna om julen,
Dock deras glans ej ses – ty himlen jämt är mulen,
Här finnes bokvett nog – fast folket ej plär läsa
(Det skadar ej, ty vett har här den som har näsa).
Auktorer födas här – fastän till allas lycka
En kristen själ ej vill de rara skrifter trycka,
Här pengar flyta in – f-n vet hur hit de hitta!
Här blomstrar industrin – och alla mänskor sitta
Med händerna i kors och ingen lust försaka.
Så står här hvarje sak i stigande tillbaka!
[...]

Den »starka skrifvaranden»

Beskrifver soiréer, baler och picknicker,
Lär, hur man sinnesrus med svala ögon dricker,
Om evangelium och menskokärlek talar,
Mitt hjerta dock med små utgjutelser hugsvalar,
Strör mellan allt en stump på rim finurligt skapad,
Så sockersöt, så nätt, så slickad och så skrapad,
[...]
Mitt herrskap, bugen er och uppå hatten lyften,
Den anden är den kända med de »Finska syften»! (Momus., Saima 6/3 1845)

Topelius uppmärksammar dikten med följande notis (HT 15/3 1845): »Bland dagens nyheter är icke den minst glädjande, att en poetisk sötvattensådra upprunnit midt i Saimas nordsjösälta. Det är alltid fägnesamt att åtminstone finna rim där man icke varit van att finna reson, och med särdeles nöje meddele vi nedanstående heroiska kväde såsom en obetydlig återskänk för Schlaraffenland.» Därpå följer »Det Stora Ingenting». I dikten, liksom Snellmans avfattad på versmåttet alexandrin, driver Topelius med idealiseringen av det utländska och föraktet för det egna landet, med anspelningar på Snellmans dikt. – Efter dikten återges ett replikskifte mellan Mephistopheles och Faust (»Ich bin der Geist, der stets verneint»; se faksimil).

Polemiken mellan Snellman och Topelius kulminerade i de raljerande diktalstren. Vasenius menar att den genomgående motsättningen mellan de båda framträder tydligast just här: kontrasten mellan »ett fint land» och »eländets hem». Båda tillspetsar på motståndarens bekostnad denna kontrast (III, s. 249).

Alhoniemi, Isänmaan korkeat veisut 1969, s. 281 f.; Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 179 ff; Snellman i Saima: »Om tidningar i allmänhet och Saima i synnerhet» 4/1 1844, »Knäpp» 29/2 1844, »Schlaraffenland» 6/3 1845; Topelius i Helsingfors Tidningar: »Tidningarna i Finland» 17/8 1844, »Getingar II. Tidningspolemiken» 22/2 1845; Vasenius III, s. 228–249; om Snellmans ambition med Saima, se Savolainen, Med bildningens kraft. J. V. Snellmans liv 2019, s. 339–353

Punktkommentarer till denna dikt

1 »Så äfven, när jag sänker mina händer, […] Vitalis. – De avslutande verserna i satiren ”Allmänheten” (Samlade dikter af Vitalis 1828, s. 206–210).

2 Guanos must – avlagring av spillning, användbart som gödsel.

3 klutta – klottra, kladda.

4 Kuopio – tidningen Saimas utgivningsort.

Hin Ondes Påhitt.

En dag ifrån en vidsträckt skojartur
Kring jordens vida rund Hin Onde kom −
Trött som en jägare, när dagen om
Han ströfvat kring bland skogens vilda djur
Och månget ståtligt byte med sig hämtar
»Hollah, skrek fan, jag utaf hunger flämtar
Hit afgrundskock, ditt stora stekspett hväss.
Jag medför här ett villebråd, hvars make
Wi ganska sällan här på orten smake.»

»Ers Excellens, med all delicatess,
Törs jag väl fråga? Månn en ockrare?
Nej bättre opp − En lurendrejare?
Nej bättre opp − En röfvare det gäller − ?
Nej bättre opp − Väl ej en
Åh bättre opp − Nå då en advokat?
Nej dumma slaf, jag medför en prelat
Styf, stor och pösande − högst delicat −
Till frukost honom red med färsk spenat
Af bolmört och en sås af menskotårar.»
Superbt, ers excellens, skrek kocken nöjd
Och med sitt spett prelaten genombårar
Att stekas uppå sakta eld med fröjd.

Så läcker frukost man ej sport på länge
Hin Onde flottet strök från mund och sad:
Det här det kallar jag då rätt ett fänge −
Gack ut Gamaliel, min jägare, och sök
Att knäcka mig än ett så smakligt ök −
Och från den stunden −

När Luther påfvens välde knäckt
Gamaliel kom helt förskräckt
Till afgrundsfurstens thron och sade:
Ers excellens − ! − Hvad nu? − En fns malheur vi hade −
Så säg! − Jo Luther nyss gjort slut
Uppå prelaters slägt − han platt den rotat ut.
− Åh lugna dig, blef afgrundsfurstens svar,
Det der jag allt förutsett har,
Låt påfvenamnet dö − Jag har
ju consistorierna quar.

Okt. 45.

Kommentar

Manuskriptet är daterat Okt. 45. Dikten är avtryckt i Nyberg, s. 157 ff.

Den 8 november 1844 avlade Topelius licentiatexamen med huvudvitsord i historia. Till kompetensvillkoren för den lektorstjänst han sökte i Vasa hörde dessutom provlektioner och en offentlig s.k. ventilation av teser vid domkapitlet i Åbo. Disputationen gick av stapeln den 29 september 1845. På kvällen inbjöds han av ärkebiskop E. G. Melartin och konsistoriets medlemmar till supé på hotellet. I ett brev till fästmön Emilie Lindqvist ger han en karikerande beskrivning av sällskapet: »riktiga murmeldjur, så myndiga och viktiga, som hölle de påvedömets och St Petri nycklar i sina händer» (1/10 1845). Dikten tillkom någon tid därefter.

Benägenheten att driva med det etablerade förekommer rätt ofta hos den unge Topelius, inte minst i brev till vännerna och i den handskrivna tidningen Ephemerer (se Nyberg s. 159).

Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 157 ff.; ZT–Emilie Lindqvist 1/10 1845 (NB 244.98)

1846

Två sammanlindade träd.

De vuxo upp från samma rot,
Från samma tufvas grund,
Och samma himmel log emot
Dem båda hvarje stund.

Sin stam den ena lindat tätt
Kring vännens stam i ro,
Som tvenne vänners famntag lätt
Och fast som makars tro.

Ej rörts så lätt den enas blad
Af vindens andedrägt,
Att ej den andras krona glad
Sig böjt för samma flägt.

Hwar morgonsol på lifvets stråt
Dem hos hvarandra fann;
Wid aftondaggens milda gråt
De logo mot hvarann.

En rosenbuske, smärt och rik,
Kring båda sökte stöd,
Och lifvets sorg och glädje lik,
Båd’ ros och törne bjöd.

Gud ware tack och lof!

20 juli.

Kommentar

Manuskriptet är daterat 20 juli 1845. Dikten har inte publicerats. Sista versen förefaller vara början på en ofullbordad strof.

Dikten tillkom under Topelius förlovningstid, ett halvår innan han gifte sig med Emilie Lindqvist.

Ragnörn.

Hel dig, älskliga fors, som i silfverglimmande hvirflar
Tömmer i ungdomsyrande mod den mäktiga elfvens
Fjerrankommande våg i modersfamnen af hafvet.
Ofta emot ditt brus, när floden svällde om hösten,
Brottades hårdt min arm, och segrande rodde jag uppför,
O hur tyckte jag då mig stark, som kufvat den starke,
Stolt min blick flög nedför igen, när höjden jag vunnit.
Men du brusade stark som förr; hvad brydde dig klena
Ynglingaarmars jollrande plask i hvirflande fåran.
Jemn, okufvad, fyllde du rask ditt medlareyrke.
Floden, runnen ur fjerran sjö, af bäckarna däggad1,
Tröttad af hundra forsande fall och bruten af klippor,
Samlar engång ännu den splittrade kraft och bestormar
Grånade mossomkransade berg, de sista i vägen.
Sedan sjunker i saktadt svall dess jemnade fåra
Stilla som gubbens lif mot strandlös evighet neder,
Speglar strändernas löf och himlens vexlande skyar.
Tills förgäten och lugn den gömmer lefnades oro,
Lefnadens fröjder och qval i det verldsomfamnade hafvet.
Du, den sista bedrift, den sista bragd uti flodens
Än ringaktade, än hugstora lefnadshistoria,
Kär ifrån barndomsdar du var för det brusande sinnet.
Vid din fåra ännu, när solen sjunker i norden,
Sitter med spö i hand den fjerranblickande gossen,
Rycker sprattlande id och smaklig abbor ur böljan,
Skådande qvällens lugn och gyllne skyarnas skimmer
Borta mot silfverfåran utaf den lugnade floden.
Dig han diktar en sång, der vid hans ensliga hydda
Än en ljuflig augustinatt ditt sorl han förnimmer,
Stilla, susande, lent, som vindens smek uti löfven.
Hel dig älskliga fors, du sömnlös brusande Ragnörn!

2 Aug.

Kommentar

Manuskriptet är daterat 20/7 1846; dikten har inte publicerats.

Ragnörn är namnet på forsen nedanför Topelius hemgård Kuddnäs i Nykarleby. Dikten är en av många där Topelius låter ett vattendrag utgöra ledmotiv (mest genomarbetat i »Islossningen i Uleå elf», 1856). I »Ragnörn» speglar forsen, i romantikens anda, människans liv (vers 16–19). Naturens storhet kontrasterar människans litenhet.

Versmåttet är hexameter, sällan använt av Topelius, men ofta av Runeberg, t.ex. i Elgskyttarne (1832), Hanna (1836) och Julqvällen (1841).

Punktkommentarer till denna dikt

1 däggad – diad.

1847

Gamla Upsala Högar*.

Hösten har härjat
Högarnas grönska,
Slätternas blyga
Blommor ha blekts.
Natt faller svart på
Mälarens svallvåg,
Sörjande flyter
Fyris flod.

Tätt vid de gamla
Gudarnas tempel
Kungarnas kullar
Kännas igen.
Gett har dem Odin,
Orädde Thor och
Fredgode Frey sitt
Frejdade namn.

Tjugu förgångna
Sekler af segrar,
Tjugu förrunna
Sekler af sorg,
Hugstora minnen
Många i Manhem
Heliga stå kring
Högarna vakt.

Ofta på Odins
Kulle till offer
Vandraren gjutit
Gäsande mjöd.
Bäfvan betog hans
Barm och med undran
Klar har en klang i
Högen han hört.

Drog då en dyster
Dimma från hafvet,
Höljde i höstnatt
Högarna in:
Jättegestalter
Gingo i töcknen,
Vikingars vålnad
Våndades der.

Nu kring de gamle
Gudarnes gårdar
Dvärgarnes ätter
Äflas alltjemt.
Svårt är att svänga
Svearnes slagsvärd;
Lättare leks med
Lagrarnes arf.

Upp stod ett rop bland
Upsalas ungdom:
Gånge de gamle
Gudar igen!
Kungarnas kullar
Kunnige varde!
Hjeltarnes jernkraft
Gäste hos oss!

Drogs så mot helga
Högar i härnad:
Grundligt det grofs i
Grönskande grift.
Ringa var rofvet:
Andelös aska,
Byte af ben, dem
Bålet bespart.

Högt uti höstskyn
Högarnas hamnar1
Bistre belogo
Braskande bragd.
Stigande storm slog
Ned öfver slätten,
Vala2 den visas
Varning förnams:

»Män af mitt land, hvi
Härjen J högen?
Icke de gamle
Gudar bo der.
Vida i Valhall
Hjeltarne gästa,
Glädjas i Odins
Glänsande sal.

Stiga då tankar
Starka och stora
Stundom i menskors
Makliga håg:
Se det är gudars
Gång uppå jorden;
Högarnas stolta
Storhet är stoft!»

Kommentar

Dikten är daterad 15/11 1846 i manuskriptet. Den publicerades i kalendern Necken 1847 (utgiven av Fredrik Berndtson).

Uppsala högar, Kungshögarna, är tre gravar från järnåldern. Enligt folktron ansågs Tor, Odin och Frej vara begravda här, och platsen var länge en religiös vallfartsort. Enligt fornkvädet Ynglingatal skulle kungarna Aun, Egil och Adils ha kremerats och begravts här. Topelius hade besökt högarna under sin resa till Sverige sommaren 1843 och vid tillfället druckit mjöd ur ett forntida dryckeshorn (1922, s. 89).

Den hög som kallades Odins grävdes ut 1846 under ledning av riksantikvarien Bror Emil Hildebrand. I en notis i Helsingfors Tidningar berättas att man vid utgrävningarna funnit en väldig mur, förmodligen en gravkammare, djurben, bitar av murknat trä, kol och brända ben (30/9 1846).

I dikten använder Topelius en form av fornyrdislag, med korta slagkraftiga verser som saknar slutrim men sammanbinds av allitterationer och assonanser.

Topelius, notis i Helsingfors Tidningar 30/9 1846; Självbiografiska anteckningar 1922, s. 89

Fotnoter till denna dikt

* Stycket har afseende på den i September detta år började genomgräfningen af de s. k. kungshögarne vid gamla Upsala, dervid hela fångsten till dato lärer utgjorts af några djurknotor, kol och aska.

Punktkommentarer till denna dikt

1 hamnar – andar, gestalter.

2 Vala – fornnordisk sierska.

1850

1 Maj 1850.

Hvem följer mig till klippans topp
Vid hafvets vida strand?
Hvem vill se våren än gå opp
För dig, mitt fosterland!

Nyss låg kring dig en vinter tung,
En dvala tyst och arm;
Dock se, din kraft är lika ung,
Din själ är lika varm.

Den skumma sorg, den bistra natt,
De togo dig i famn;
Dock se, din sol går åter gladt
Ur lösta vågens hamn.

Det dagas. Snart är jorden grön,
Och snart är böljan blå;
Din dag blir rik, din dag blir skön.
Hvi skall du sörja då?

Du sörja! Mins du det ej mer:
I dag så gryr ditt hopp;
I dag går dödens vinter ner,
I dag går lifvet opp.

Och skulle tusen vintrar än
Omhölja dig med snö,
Du åldras ej, du föds igen,
Din vår kan aldrig dö.

Det är min tro, det är min tröst,
I dag liksom i går,
Hvar gång jag skådat Finlands höst,
Hvar gång jag sett dess vår.

Zt.

Kommentar

Dikten publicerades i Helsingfors Tidningar 20/7 1850. Den ingår i Finland i dess skalders sång. En samling fosterländska dikter, ordnade i tidsföljd af O. M. Reuter (Helsingfors 1894).

Vasenius uppger att dikten ändrades av censorn G. F. Aminoff så att den inte kunde tryckas i maj. Däremot publicerades den under sommaren då den mer liberala C. A. Sanmark var censor (III, s. 359).

Vasenius III, s. 359

1852

Sångens minne.

Tillegnadt Helsingfors’ bildade Ungdom, som deltagit i »Kung Carls Jagt.» Den 19 April 1852.

O du den milda sköna Sångens makt,
Som omotståndligt tjusar menskors hjertan,
Som, känd och kär i hvarje jordens trakt,
Förädlar glädjen och förljufvar smärtan,
Hur fann du väg från söderns varma strand
Till detta kulna sorgsna nordanland?

En fors rann opp i ödemarkens natt;
Det for en storm igenom skogens toppar;
Mot stranden sorlade en våg – och gladt
For aftonfläkten öfver löf och knoppar.
Det var en sång af våg och skog och storm,
Men utan ton och ord och själ och form.

Kom så i skogens vida gröna sal
En hemlös fågel, hvilken vinden förde;
Han sjöng sin drill för lund och berg och dal,
Och lund och berg och dal med undran hörde.
Hans lilla visa de förstodo väl;
Det var en ton – men utan ord och själ.

Då kom i qvällens glans vid insjöns våg
En ensam flicka, huld och varm och trogen;
Så mild, så underbar var hennes håg,
Hon sjöng sin längtan för den gröna skogen.
Hon gret ej riktigt och ej riktigt log,
Blott sjöng, till dess en ände qvällen tog.

Och der var ton och der var själ och ord,
Der voro tankar som en vår så klara,
Och när hon sjöng, stod’ himmel, haf och jord
I doft och glans och färger underbara;
Ty nu var Sången kommen skön och hel
Att evigt blifva nordens arfvedel.

Från hennes läppar sen gick Sången ut
Till alla Finlands tusen blåa sjöar,
Blef älskad högt, blef känd och kär till slut
På alla Finlands moar, skär och öar.
Och sagan säger att den ljufva sång
Är strängad af en flickas lock en gång.

Sist kom en mästare från fjerran land
Och byggde bo bland oss och blef vår egen.
De spridda toner ifrån sjö och strand,
De blyga blommor vuxna opp vid tegen,
Dem knöt han samman till en herrlig krans
Beundransvärd och rik i doft och glans.

Det var en saga från försvunna dar,
Det var en kung på stranden utaf hafvet,
Ett troget folk, en yster fröjd det var,
Der syntes lifvets qval i skämt begrafvet;
Och dock så målade hans sång dervid
Båd’ lifvets allvar och dess heta strid.

Hur rik och dock hur arm är diktarns lott!
Till evig stumhet bli hans toner dömda,
Om vänskap ej, som till hans möte gått,
Ger lif och form och uttryck åt de gömda.
Der konsten tigger arm sitt nådebröd,
Hvem skulle sjunga all hans känslas glöd?

Mod, ädla Sång! Du ej förlorad är;
Det kom ett svar uppå din skygga fråga,
Det finnes hjertan som dig hålla kär
Och som för dig det förr ej hörda våga.
Se blomman af vårt land, dess ungdoms hopp,
De älska dig, för dig de träda opp!

Och derför oförgätlig tack till lön
För all den kärlek som J visat Sången!
Hvar finns en konst mer ädel och mer skön!
Hvar finns en fröjd som den, så sent förgången!
De som Er sagt: »Er tid gått spilld förbi,»
De älska ej det sköna så som J.

När kindens blommor efter långa år
Förblekts och många dagens toner tystna,
Då blommar Sången än i evig vår,
Då skolen J till samma toner lyssna
Och tänka gladt: Det var dock Vi engång
Som räddade åt Finland denna Sång!

Kommentar

»Sångens minne» utkom som separattryck i april 1852.

Den 24 mars 1852 hade Kung Carls jagt, Finlands första opera, urpremiär i Helsingfors. Librettot var författat av Topelius och musiken av Fredrik Pacius. Uppsättningen var en märkeshändelse i musiklivet i Finland och involverade nittiosex unga amatörer. Med mer än femtusen sålda biljetter, ett enastående publikrekord, gav operan planerna på ett nytt teaterhus en avgörande knuff framåt.

Den nionde och sista föreställningen gavs den 19 april för utsålt hus, uppger Topelius i en notis i Helsingfors Tidningar (21/4 1852): »Det är glädjande både för musikens sak och för de deltagandes vackra uppoffringar af tid och möda, att allmänhetens välvilja, likasom trängseln om biljetter, intill sista stunden fortfarit oförminskade. Bland åskådarne har man sett ett stort antal resande. I går på aftonen gåfvo ett antal af stadens ungherrar en smakfullt arrangerad bal, hvartill samtliga i operan deltagande damer och amatörer voro inbjudna.» Topelius skrev sin dikt till denna fest. Här framträder Topelius syn på sången som en representation för bildningen (jfr »Sången» med kommentar, och »Sångens minne»). Se också »Folkvisan i konsertsalen» (1851; ZTS I).

Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 253; Topelius, Självbiografiska anteckningar 1922, s. 128; Vasenius III, s. 382 f., 552; V, s. 80 f., 409

Till Kommerserådet Henrik Borgström och Fru Carolina Borgström vid deras Silfverbröllopp d. 17 Juli 1852.

När, mätt på vågens brus och stormens strider,
Den trötte seglarn öfver fjärden skrider,
Då händer stundom att en stilla hamn
Mot honom sträcker ut sin blomsterfamn.
Han hastar dit, att fly den vreda skuren,
Och tackar Gud i skötet af naturen.

Ett hem af frid, ett hem af stilla lycka,
Hvars tröskel tro och hopp och kärlek smycka,
Det är en hamn i vida verldens sjö,
Det är en grön, en ljuflig blomsterö;
I verldens villor till dess lugn vi vädje,
Att dela der vår smärta och vår glädje.

Ty strid har jorden nog och split och tvister
Och qval som småle, medan hjertat brister,
Och hot och hat och sorg och nöd och flykt,
Men sällan, ack, en hamn, att hvila tryggt.
Vänd, seglare på lifvets haf, tillbaka
Och lugnet sök hos hemmet och din maka!

I dag är hemmets fest. Högsommarns under
Strö blomstermattor öfver park och lunder;
Den mörka gran, den ljusa björk i prakt
Stå rundt kring ön som hemmets hedersvakt;
Mer skön än de, den glada ungdomsringen
En sådan dag vill byta emot ingen.

Frid öfver hemmet! Frid med Er, J kära!
Ty Er är hemmets fest och Er dess ära.
Sen detta hem af Eder byggdes nytt,
Har hälften af en menskolefnad flytt;
Högsommar blommar nu, der nyss var våren,
Med lika fröjd, men mera frid i spåren.

Ty dagen flyr och årens skiften randas;
Förrn man det vet, de gråa håren blandas
I ynglingens och flickans mörka lock;
Man tror sig ung och är en gubbe dock.
När lika varmt det fordna hjertat klappar,
Man märker ej, när kinden färgen tappar.

Det goda åldras ej. Det sköna, sanna
Bär evig ungdom på sin höga panna.
Hvad mer om då ett bräckligt menskolif
Förtröttas under verldens bråk och kif!
I ädla verk, i goda barn och fromma
Det blomstrar upp i all sin ungdomsblomma.

Och sagda äro länge ren de orden:
De ädle och de gode uppå jorden,
De skola grönska som en ranka grön,
Och deras lif skall vara som en bön.
Välsignelse på dem skall dugga neder
Som serlaregn i många ätteleder.

Men inför Gud allsmäktig vi oss böja,
Som, ensam god, kan all vår svaghet röja.
Allt hvad Han gifvit: frid och fröjd och råd,
Det är Hans stora oförtjenta nåd.
Välsignad vare Han, som lifvets lycka
Kan ensam bygga, ensam undanrycka!

Tag i Ditt hägn, o Gud, de båda kära,
Dem nu Du unnat friska myrtens ära,
Låt deras hjertan länge klappa än
För hemmets lycka och för kärleken!
Och må en dag, med än en ålders vinning,
Den gyllne kransen smycka deras tinning.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck.

Henrik och Carolina Borgströms familj i Helsingfors var ett andra hem för Topelius under studietiden. Emilie Topelius var kusin med Carolina (f. Kjemmer) och Borgströms hörde till familjen Topelius närmaste umgängeskrets.

Dikten är en av åtskilliga tillfällesdikter som Topelius skrev till vännernas och släktingarnas födelsedagar, bröllop, silver- eller guldbröllop. Topelius författade också en dikt till Borgströms guldbröllop, »Den 17 Juli 1877».

1854

Till Lifgardets Finska Skarpskyttebataljon

den 16 Mars 1854.

Re’n uppå tidens mörka vågor
Den nya stormens ande går,
Och Österlanden stå i lågor,
Och bäfvande Europa står.
Den tid, som ur kanonens sköte
Skall blixtra fram, vet ingen än;
Dock må vi bida tryggt dess möte
Som redlige, som tappre män.

Det var vår sed, att aldrig svika
Vår furste och vårt fosterland;
Vi kunde falla, men ej vika
Från ärans och från pligtens band.
Vi stodo fast, i slutna leder,
På Lützens blodbestänkta mark;
Vi kunna stupa än med heder
För Finland och för vår Monark.

Män af vårt folk! Män af vår kära,
Vår dyra finska fosterjord!
Gån ut med seger! Gån med ära,
Ehvad till söder eller nord!
Hvart hjerta uti våra dalar
Skall fråga ryktet om er färd;
Ty det är Finland, som betalar
Sin hedersskuld med edra svärd.

Välan, till afsked för oss alla
Sitt hjerteblod må drufvan ge!
Klang för de tappre män som falla!
Och klang för dem vi återse!
Få eller många ... segerrika
Välkomne se’n till hemmets strand!
Det Finska Gardet skall ej svika
Sin ära och sitt fosterland!

Kommentar

Dikten utkom som separattryck och avtrycktes i Finlands Allmänna Tidning 17/3 1854, Morgonbladet 20/3 1854 och Åbo Underrättelser 21/3 och 24/3 1854.

Topelius skrev verserna till den avskedsmiddag som hölls på societetshuset den 16 mars för gardets officerskår som utkommenderats till Ryssland. Finlands Allmänna Tidning ger en entusiastisk rapport från festen. Då professor Immanuel Ilmoni »i gripande och minnesvärda ord proponerade en skål till Lifgardets Finska Skarpskyttebataljon [...] och dervid för tillfället, af professor Topelius författade, verser afsjöngos, fanns ej ett hjerta, som icke slog af hänryckning, icke ett töga utan tår» (17/3 1854).

Verserna sjöngs förmodligen till Gustaf Idestams (f. Idman) »National-marsch», skriven ca 1820; Topelius apostroferar de inledande verserna: »Ännu på tidens mörka vågor / Det nya seklets ande går. / Dess röst är storm, dess blick är lågor» (jfr komm. till »Johan Jacob Tengström», ZTS I).

Klinge påpekar att Topelius i denna dikt och i den följande ger fullt utlopp för sina lojalistiska känslor, och att han här för första gången smälter samman den svenska tidens och den innevarande tidens fosterländskhet till ett – något som Runeberg inte hade gjort. Denna sammankoppling (vers 9–16) var av stor betydelse med tanke på publiken i Sverige, menar han (s. 169 f.).

Castrén, »Topelius’ fosterländska lyrik», Zacharias Topelius hundraårsminne. Festskrift den 14 januari 1918 1918, s. 266; Klinge, Finlands historia 3 2004, s. 169 f.; Mörne, »Studier i Finlands press 1854–1856», Förhandlingar och uppsatser 26 1913, s. 148 f.

Till Finska Sjöekipagerne den 28 April 1854.

Vi föddes invid hafvets strand;
Det sträcker ut sin starka hand
Liksom en moders arm
Kring Finlands trogna barm.
Det trycker oss intill sin famn
I Bottenhafvets vida hamn,
I Finska vikens våg,
I tusen sjöars tåg.

Och födde sjömän äro vi,
Och våra haf med klippor i
Ha lärt oss akta godt
En ärlig sjömans lott.
Och derför nu vi bringa än
Ett högt hurra för hafvets män!
Så långt er flagga når,
Den flaggan är ock vår.

Och vårt är edert mannamod,
Och vårt är edert gjutna blod,
Och eder ära all
Och seger eller fall.
Att möta till sitt lands försvar
Den största makt som hafvet bar,
Det är den högsta lott,
Som någon man förmått.

Vi bringa er de tappres lön;
Vi helsa eder, män af sjön!
Vi bjuda er vår famn
I fosterlandets namn.
Det vet vårt land, det veta vi,
Att, segren eller fallen J,
Vår flaggas heder är
I säkra händer här.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck och avtrycktes i Helsingfors Tidningar 29/4 1854. Den återges här efter Helsingfors Tidningar eftersom inget separattryck har hittats. Ett odaterat manuskript är känt, till »Herr Direktör Pacius».

Den 28 april 1854 hölls en avskedsfest på Skatuddens kasern för de sjömän som skulle avresa till Sankt Petersburg för att delta i Krimkriget. I ett ingående referat från festen skriver Topelius: »Man har erinrat sig, att sjömannaära i fred och krig är en arfvedel af våra tvenne haf, ett vilkor för hela vårt välstånd och en borgen för hela vår trygghet. Man har ihågkommit, att desse män, som nu, i dag eller i morgon, skola gjuta sitt blod för oss i en fruktansvärd strid, – i ett af de märkvärdigaste sjökrig som historien vet omtala, emedan hafvet är det slagfält på hvilket tre af verldens mäktigaste riken nu skola kämpa om herraväldet öfver haf och land, […] att desse män äro söner af våra hyddor, hjerta af vårt hjerta, blod af vårt blod» (Helsingfors Tidningar 6/5 1854).

Det skålades och hurrades för kejsaren och kejsarinnan, den ryska marinen och sjöekipagerna. Professor Immanuel Ilmoni höll tal på svenska och statsrådet professor Alexander von Nordmann på finska. I samband med middagen framförde en kör Topelius verser till en melodi komponerad av Lagus (förmodligen Wilhelm). »Vårt land» sjöngs unisont och kören avslutade med avskedsstroferna ur Kung Carls jagt (»Och ila vi bort från Finlands strand»).

Ord och uttryck från denna dikt upptas både i »Finlands flagga» (1863) och i »Finlands höjning» (1869) (Mörne s. 149).

Mörne, »Studier i Finlands press 1854–1856», Förhandlingar och uppsatser 26 1913, s. 149 f.; [Topelius] »Festen för Sjöekipagerne», Helsingfors Tidningar 6/5 1854

Den första blodsdroppen.

(19 Maj 1854.)

Nu flätar våren åter sin gröna blomsterkrans
Och klär det vida Finland i dofter och i glans.
Hvi kommen J från hafvet med våld och öfvermod,
O främlingar, att fläcka vår sköna vår med blod?

J män af södern, veten J väl hvad våren är
För dessa nordanländer, för dessa fjerran skär?
– Uppståndelsen och lifvet ur långa vintrars nöd!
Och nu, när lifvet randas, hvi bringen J oss död?

J Englands stolte söner! För det ert land är rikt
Och kallas hafvens drottning, i ära ingen likt,
Tron J, att man ej älskar ett land, så armt, så hårdt,
Så gömdt, så fjerran slutet i nordens is, som vårt?

Så sen, för edra blickar nu bredes ut den strand,
Den vårliga, den sköna, som är vårt fosterland!
Förstån J, hafvets söner, välan, förstån J än,
Hur man en strand kan älska, hur man kan dö för den?

O vi ha vetat fordom hvad kriget innebar.
I hela vida Finland en enda fläck ej var,
Der ej vårt blod har flutit och ej vår aska strötts
Af hjertan som förblödde och hyddor som förödts.

Men det är längesedan; vi hade ren det glömt.
Sen dess ha många vårar de fordna grafvar gömt
I blommor och försoning. Och i den nya tid
Ha nya hjertan vuxit i nya hyddors frid.

Nu är hon spilld ånyo, den första droppe blod,
På våra fäders grafvar och der vår vagga stod.
Nu kastas vi tillbaka allt i den gamla lek;
Så skole vi ej svika hvad fordom ingen svek.

Britannien vi prisat för bragd och dygd och flit;
Trafalgar, Navarino1 genljödo ända hit.
Kristallpalatsets2 under och Shakespeares jättesjäl
Och helga biblars gåfvor – vi minnas allt så väl!

Men, söner af det gamla, det stolta Albion,
När, till Profetens ära och kristne bröders hån,
Emot Europas kornbod, som ofta mättat er,
J slungat brand och dödar, – det prise vi ej mer!

Och när er flotta, rustad emot all verldens makt,
Nedlåtit sig att hetsa i obarmhertig jagt
En värnlös handelsflagga, som ingen fara sport,
– Män af det rika England, det var ej ädelt gjordt!

Och när, korsarer3 like, J trängden i vår bygd,
Att taga utan miskund, i sjelfva hamnens skygd,
Af vår förstörda handel en ringa återstod,
– Då spilldes hon ånyo, den första droppe blod!

Då spilldes hon ånyo! Och Gud allena ser
Hvad denna första droppe skall kosta oss och er!
Det var ej vi, som börjat den olycksdigra strid
Och blodat vårens skönhet och stört dess helga frid.

Vi värna våra kuster, och för vårt land vi slåss,
Och tyngden af en blodskuld, den faller ej på oss.
Och politikens trassel, Europa, Muhamed,
– Allt, allt ha vi förgätit, ty nu är Finland med!

Och derför, män af södern, hvarhelst i våra skär
Än edra flottor landa, slår samma hjerta här,
Det gamla finska hjertat, för Gud och fosterland,
I trohet för vår pligt och med vapen i vår hand!

Kommentar

Dikten publicerades i Helsingfors Tidningar 24/5 1854.

I mars 1854 deklarerade Ryssland krig mot England och Frankrike. Den 8 april sågs engelska krigsfartyg närma sig Helsingfors och den 19–20 maj utkämpades den första striden inom Finlands gränser, vid Vitsand utanför Ekenäs.

Händelsen rapporteras några dagar senare i Helsingfors Tidningar (»Strid på finsk jord» 24/5 1854, ur Finlands Allmänna Tidning). I samma nummer publicerade Topelius sin dikt där Englands angrepp mot Finlands kust indignerat kritiseras. Formuleringarna väckte starka reaktioner och många ansåg att Topelius gick för långt i sin lojalitet mot kejsaren. När engelsmännen fortsatte sina angrepp längs Finlands kust, i Brahestad och Uleåborg, fördömde Topelius tilltagen i flera artiklar (se Mörne s. 121–127). Dikten och Topelius andra ryssvänliga inlägg vid samma tid påverkade hans debut som professor. Studenterna uteblev demonstrativt och till en början hade han bara en handfull åhörare.

Dikten har publicerats i Mörne (s. 117–120), Vasenius III (s. 451 f.) och Klinge (s. 171). Vasenius konstaterar att dikten upptar drag som är kännetecknande för Topelius lyrik: vårmotivet, kontrasterna (uppståndelsen och döden, det mäktiga England och det bortgömda Finland) och tillbakablicken på vad Finland i forna dagar fått utstå (III, s. 452). Mörne anser att Topelius här blandar ihop vårens milda sinnesintryck och krigets »karteschbrak»: »Ur den poetiska intuitionens makt över tankarna i politiska ting härflyter oreda i begreppen samt en egendomlig blandning av känslosamhet och nonchalans i yttranden» (s. 117). Castrén påpekar att det i Topelius dikt framstår som en för engelsmännen försvårande omständighet att de kom samtidigt som våren (s. 266).

Castrén, »Topelius’ fosterländska lyrik», Zacharias Topelius hundraårsminne. Festskrift den 14 januari 1918 1918, s. 265 f.; Klinge, Finlands historia 3 2004, s. 169 ff.; Lagerlöf, Zachris Topelius 1920, s. [325]–338; Mörne, »Studier i Finlands press 1854–1856», Förhandlingar och uppsatser 26 1913, s. 117–121; Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 266; Vasenius III, s. 451–454, 461, 480 f., 483

Punktkommentarer till denna dikt

1 Trafalgar, Navarino – krigsskådeplatser där engelsmännen vunnit övertygande segrar.

2 Kristallpalatsets – (Crystal Palace) utställningshall i London uppförd till världsutställningen 1851.

3 korsarer – sjörövare (i Medelhavet).

Sylvias Visor.

12. Sylvias sommartankar.

Grönska, vår skog,
Grönska. Din framtid han kommer nog.
Fjerran har tystnat yxens dån;
Åskorna mullra långtifrån;
Lågorna härja.
Dig, ja dig så taga de ej.
Nej, nej.
Grönska, vår skog.
Grönska. Din framtid han kommer nog.

Gunga, vår sjö,
Gunga i ro kring din gröna ö.
Fredliga seglen de dölja sig;
Krigets drakar omsvärma dig,
Lystne på byte.
Dig, ja dig så taga de ej,
Nej, nej.
Gunga, vår sjö,
Gunga i ro kring din gröna ö.

Stråla, vår sol,
Stråla i glans kring vår höga pol.
Sorgernas skyar omkring dig gå,
Klagan stiger mot himlens blå;
Natten oss hotar.
Dig, ja dig så tager han ej,
Nej, nej.
Stråla, vår sol,
Stråla i glans kring vår höga pol.

Kämpa, vårt land,
Kämpa och bed för vår fädernestrand
Farorna nalkas din helga jord;
Skördarna mogna i brand och mord;
Glafvarna lyftas ...
Dig, ja dig så taga de ej,
Nej, nej.
Kämpa, vårt land,
Kämpa och bed för vår fädernestrand.

17 Juni.

Kommentar

Dikten publicerades i Helsingfors Tidningar 9/8 1854 i sviten Sylvias visor, som också ingår i Ljungblommor III (1854). I diktsamlingen har »Sylvias sommartankar» (daterad 17/6 1854) ersatts med »En liten flickas klagan» (daterad 18/6 1854) med liknande motiv.

Naturskildringen är romantisk och lyrisk, och välljudet framträdande. Liksom flera andra Sylviavisor, tillkomna under Krimkriget, kontrasteras krigets fasor mot naturens frid. Jfr Topelius avslutande reflexion i »Bref från Helsingfors», daterat två dagar efter dikten (19/6 1854) och publicerat i Helsingfors Tidningar 21/6 1854:

Aldrig ha kriget och de mänskliga passionerna stått i en skarpare kontrast till naturens stora strålande frid. Det är likasom bäfvade där en evig ande öfver Östersjöns böljande vattenfjärdar och sade till de flyende eller väpnade skarorna vid dess kuster: icke gifver jag eder den frid som världen gifver, men samvetets frid, trons förtröstan och vissheten om en uppfylld plikt äro skatter dyrbara för hjärtats lugn, äfven där stormarna rasa omkring.

Hvilken vår! Näktergalen sjunger och kanonen dånar vid Finlands kuster!

Mörne konstaterar att den kontrast mellan naturens frid och krigets brutala buller som Topelius frammanar i »Den första blodsdroppen» (se föregående dikt) fördjupas i »Sylvias sommartankar»: fosterlandet, inkarnerat i sin natur, är oåtkomligt för en segrande fiende. Skogarna grönskar som förr, havet svallar, solen strålar. Ur de skatter som landet bjuder kan det besegrade folket hämta kraft. Temat varieras i flera andra Sylvia-visor (s. 154).

Se f.ö. kommentar till Sylvias visor.

Castrén, »Topelius’ fosterländska lyrik», Zacharias Topelius hundraårsminne. Festskrift den 14 januari 1918 1918, s. 267; Mörne, »Studier i Finlands press 1854–1856», Förhandlingar och uppsatser 26 1913, s. 150 f., 154; Vasenius III, s. 471

1855

Nyåret 1855.

Det somnar bort, det gamla år,
Det slocknar likt en strimma
Af solen som i molnet går
Vid sena qvällens timma.
Det är så trött af sorg och strid,
Och nu så somnar det i frid.

Och liksom dagen stiger fram
Ur mörka nattens sköte,
Så kommer hög och allvarsam
Den nya tid till möte
Och ser oss skarpt i ögats blå
Och frågar om vi redo stå.

Ty ej till lek och myrtenkrans
Och ej till fredens fester,
Men till den hårda vapendans
Han bjuder oss som gäster.
Du hjerta i den finska barm,
Han frågar om din håg är varm.

Och bister står han för vår syn,
Ty fjerran blixtra svärden,
Och storm bebådar morgonskyn
För hela vida verlden.
Du fura uti Finlands mark,
Han frågar om din rot är stark.

Men fast den gyllne freden flytt
Liksom ett regn om våren,
Och fast de slitas opp på nytt,
De redan läkta såren,
Skall ingen modlös klagan gå
Från våra läppars lugn ändå.

Och fast den nya tid sin lag
Med nya eder svurit,
Vi kunna bära än i dag
Hvad våra fäder burit
Och möta tidens frågor djerft
Med allt det fasta mod vi ärft.

Det är för samma land vi slåss,
På samma jord vi blöda,
Och samma Gud ser ned på oss,
Och samma hjertan glöda.
Och mycket måste glömmas − men
Vårt fosterland vi minnas än.

Allsmäktige, hvars starka hand
Kan stormens banor länka
Och ensam åt en verld i brand
Kan lugnet återskänka,
Om så Din helga vilja är,
Den gyllne freden oss beskär!

Men gifver Du oss strid och nöd
I detta år af fara,
Var Du vår sköld, var Du vårt stöd
Och lär oss starka vara,
Att våra fäders arf alltså
Åt våra barn vi lemna må.

Kommentar

Dikten publicerades i Helsingfors Tidningar 3/1 1855.

I dikten lyfter Topelius fram den krigiska beredskapen hos Finlands folk inför det nya året (se »Den första blodsdroppen» med kommentar). Mörne noterar att Topelius igen en gång upprepar det finska folkets nedärvda stridsmod och lojalitet (s. 151).

Mörne, »Studier i Finlands press 1854–1856», Förhandlingar och uppsatser 26 1913, s. 151 f.

1856

Romans ifrån skogen.

23 Januari 1856.

Musik af F. Pacius.

En fura vexte i nordanskog.
En fjerran vind uti furan drog.
En fågel sjöng i dess krona
För källornas språng,
I vindarnas gång,
Och allt sjöng fågelen sitt hemlands sång.

Der stod en svigtande björk bredvid.
Den grönskande ljus i vårens frid,
Att furans mörker försona.
När qvällen blef lång,
När dalen blef trång,
Allt, allt sjöng fågelen sitt hemlands sång.

Så var der grönska i deras hem.
Så vexte en ungskog opp kring dem.
Så gingo de snabba åren –
Som källornas språng
Och vindarnas gång,
Och allt sjöng fågelen sitt hemlands sång.

Gud signe furan i nordanfjäll.
Gud signe björken i vinterqväll.
Gud signe fågelen i våren.
All norden så lång
Hör tonernas gång –
Och allt sjöng fågelen sitt hemlands sång.

Z. Topelius.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck 1856.

Romansen skrevs för Fredrika och J. L. Runebergs silverbröllop den 23 januari 1856. Tilldragelsen uppmärksammas i Helsingfors Tidningar tre dagar senare. Silverbröllopet firades hemma hos familjen Runeberg och dagen efter arrangerade Borgå stad en fest för inbjudna i solennitetssalen. Som avslutning sjöng Mathilde In de Betou Topelius romans till Fredrik Pacius melodi. – Verserna återges av Emeli Björksten (s. 25).

[Björkstén], »Runebergs silfverbröllop», Några Minnen af e*** 1871, s. 19–31; Helsingfors Tidningar 26/1 1856; Vest, Zacharias Topelius 1905, s. 232

Nya Sylvia-visor.

3. Tidigare än förr bebådar Sylvia vårens ankomst.

I himmelens blå,
Der vindarna gå
Och skyarna skämta
Med stjernorna små,
Jag klingande far
På vingarnas par
Och bådar den kommande vårens dar.

Min ton är så ren
Som morgonens sken
På sjöarnas speglar
Och skogarnas gren.
Min sång är så glad
Som källornas bad
Och vårarnas dagg uppå sippans blad.

All sorgernas makt
Och hat och förakt
Fördunsta som dimmor
I morgonens prakt.
De dignande qval
I skuggornas dal
Förgäta sitt vemod i vårens sal.

O menniskobarm,
När öde och arm
Du klappar dernere
Af smärta och harm,
Förstår du ändå
Min ton i det blå?
Skall Sylvias sång till ditt hjerta gå?

Odödelig står
Den strålande vår
Ånyo i vinterns
Försmäktande spår.
O menniskobröst,
Förstår du dess röst?
Skall ensam du vissna i sorgens höst?

Allsmäktig och skön
Är kärlekens bön;
O lyss till dess stämma,
När våren är grön!
Lycksalig han går
Ur drifvornas tår.
Lycksalig, odödlig är hjertats vår.

20 April.

Kommentar

Dikten trycktes i Helsingfors Tidningar 23/4 1856, och blev den sista av Topelius tjugo Sylvia-visor. De två andra »nya» Sylvia-visorna är »Under Rönn och Syrén» och »Fågelperspektiv» som ingår i Sånger 1860.

Om Sylvias visor, se Ljungblommor III och kommentar till Sylvias visor.

1857

Till Våren.

Hvi kom du tidigt redan
Med sippor i din hatt
Och lät dem vissna sedan
I frostig vinternatt?
Hvi lät du klart i höjden
Den glada lärkan slå
Och lofvade oss fröjden
Och gaf den ej ändå?

De tidigt hvässta plogar
I månget hungerns hem,
De guld och gröna skogar,
Hvad gjorde du af dem?
De länge gömda segel,
Som längta ut igen,
Hvi slöt du hafvets spegel
För dem i bojor än?

O Vår för all vår bidan,
O Vår för allt vårt hopp,
Hör du den tysta qvidan,
Som står ur natten opp?
Hur mycket att förskona,
Hur mången stelnad tår
Att torka och försona,
Har icke du, o Vår!

Är du en vinter, – närma
Dig då i vinterdrägt,
Men ljug ej sol och värma
För svikna blommors slägt!
Låt skymma eller daga;
Vårt öde bära vi;
Men vilja ej bedraga
Och ej bedragna bli.

Kommentar

Dikten publicerades i Helsingfors Tidningar 29/4 1857. Den återges av Enckell (Topelius 1970).

När dikten framlades för censorn hade sista strofen följande lydelse:

Jag vet så månget hjärta,
som slog i blommor ren,
som du i färger bjärta,
och som har vissnat sen.
Blef hoppet då oss gifvet
att fly så snart förbi?
En tår är hela lifvet
med litet solsken i.

Dikten godkändes som sådan, men inför tryckningen ändrade Topelius sista strofen.

»Till Våren» trycktes på kejsar Alexander II:s födelsedag. Kejsaren hade tillträtt 1855 och med utlovade reformer väckt nytt hopp om större frihet och lättnader i censuren. Den 30 april 1856 hade Topelius publicerat »Islossningen i Uleå elf» (se ZTS I) som avspeglar en framtidsoptimism. Ett år senare kunde man konstatera att förväntningarna inte fullt hade infriats (om detta, se Vasenius IV, s. 61–68). Den reviderade strofen i »Till Våren» ger tydligare uttryck för en besvikelse över oinfriade löften än den tidigare versionen.

I ett brev till modern Sofia den 4 maj 1857 skriver Topelius: »Händelsen fogade att några verser ’Till Våren’ kommo i Hfors Tidn. på kejsarens födelsedag; och strax läste gen. Berg mellan raderna att dessa verser voro mot kejsaren, har jag ryktesvis hört, men icke har någon skrapa vankats ännu. Jag håller för mycket af vår milde Alexander, för att beskylla honom för hvad hans tjenare kunna dumma sig.»

Reaktionen kom ett par månader senare. Åtal väcktes i juli – men inte mot Topelius, utan mot Finska litteratursällskapet där tidningen trycktes. Den som ansvarade för att censurförfattningen efterlevdes var tryckeriföreståndaren, Lewin, som i december dömdes till 25 rubels böter medan litteratursällskapet friades.

Jfr Topelius brev till ministerstatssekreteraren Alexander Armfelt i St Petersburg där han klagar över censuren: »Men när man slutligen äfven velat inlägga en förgripelig mening i den obetydligaste vårvisa, hvilken haft det missödet att utkomma på en hög födelsedag – så vädjar jag till Eders Excellens’ egna upphöjda tänkesätt med den förklaring, att jag är ur stånd till en låghet. Jag är ur stånd att med förtäckta ord angripa en monark, som jag skall älska och ära till min lefnads slut och hvars höga föredöme framkallat detta hopp om reformer, hvilket ofta kan vara obetänkt, men aldrig brottsligt.» (21/2 1858).

Se följande dikt, »Berättelse om en fjäril och ett nattfly».

Topelius, 120 dikter 1970, s. 176 ff.; Föräldrakorrespondens, ZTS XX:2, ZT–ST 4/5 1857; Vasenius IV, s. 67 ff., 83 f.

Berättelse Om en fjäril och ett nattfly.*

Han flög en dag i den vackra Våren,
Att suga doften och kyssa tåren
Från gröna gräset och blomsterkalken,
Och ingen brydde sig om den skalken.

Men efter våren var något kulen
Och fjäriln ej var nog karlavulen1,
Tog han sig före att litet träta
På vårn, som tycktes sin sol förgäta.

Och sådant händer visst alla dagar.
Men i en vrå af de gröna hagar,
Der satt ett nattfly, som ej fördrager
Att fjärlar tycka om sol och dager.

Nattflyet flög till ett lejon. Herre,
Säg, har man nånsin hört något värre?
Hör hvilket skrän! Kan det någon gläda?
Man vågar eder, herr lejon, smäda!

Och skogens konung gick ut att skåda
Hvad larm, som satte hans makt i våda,
Men fann ej annat, som fara bringar,
Än suset blott af en fjärils vingar.

Då skrek vårt nattfly med nit alltmera:
Att sådant ofog skall här passera!
Märk hvilken gadd! Han vårt välde röfvar:
Den besten har ju båd horn och klöfvar!

Nu är den mening väl icke mångas,
Att fjärlar bruka med lejon stångas;
Men då ett nattfly ej kan se miste,
Så lydde domen, som hvar man visste:

Enär en fjäril med horn och klöfvar
Förgripit sig mot ett lejon, pröfvar
Skogsrådet rättvist, att han skall klippas,
På det slikt ofog må framgent slippas.

Dock som han torde bli svår att fånga
Och det är utredt, att luftens ånga
Behjelplig var att hans vingar bruka,
Skall luften stoppas uti en kruka.

– Sagdt. Och man fången i krukan stoppar
Och hvarje läcka man noga stoppar.
Ogörligt! Luften är svår att tvinga,
Den läker ut genom minsta springa.

Det blef ett surrande så besvärligt,
Att rådet svettades högst förfärligt;
Det sads att hål man på krukan stuckit,
Men så befanns det, att krukan spruckit.

Hvad var att göra? Hvem kan väl orka
Ett universum på flaskor korka?
Som saken icke var af de lätta,
Blef sens moralen utaf allt detta:

När man härnäst i sin vishet pröfvar
Att någon fjäril har horn och klöfvar,
Må fågelfri man den narrn förklara
Och låta himmelens väder vara.

1857.

Kommentar

Dikten finns som manuskript, daterad endast med årtal, 1857. Här kommenterar Topelius i fabelns form de politiska tolkningar hans vårdikt hade väckt (se föregående dikt, »Till Våren»).

Fotnoter till denna dikt

* När man ville finna högförräderi uti några verser om »Våren», tryckta den 29 April 1857.

Punktkommentarer till denna dikt

1 karlavulen – vuxen.

1858

Björneborgs-Marschen.

(Första gången sjungen den 7 December 1858.)

I.

Skuggor från de flydda dar!
Stån upp ur tidens natt och skyllren än med rostiga musköter!
Framåt! Smattra högt, fanfar!
Det är de finska fanor, det är Döbelns1 standar.

II.

Trygg i den grå, den blodbestänkta uniformen,
Går man vid man med ärr på breda bröst mot stormen.
Framåt! Genom rök och dam
I slutna leder tåga Björneborgarne fram.

III.

Hjeltars led, som längesen ditt hjertblod för oss gaf!
Nattens stjernor tindra tysta på din glömda graf.
Men dina bragders minne ej förgår,
Din ära är dock evigt ung som Finlands vår.

Kommentar

Topelius ord till Björneborgs-marschen utkom som separattryck den 7 december 1858 till Akademiska Sångföreningens soaré för veteranerna i universitetets solennitetssal. Svärmeriet för veteranerna kulminerade denna tid och tillställningen var en av många.

Den populära melodin, ursprungligen en fransk kontradans också använd av Bellman i Fredmans epistel n:o 51, hade i Finland sedan 1850-talet kommit att associeras med 1808–1809 års krig och antogs ha varit Björneborgs regementes marsch. Den hade därför redan som melodi ett starkt patriotiskt symbolvärde. Marschen var inte minst aktuell genom Fredrik Berndtsons populära krigsskådespel »Ur lifvets strid» (1851; se Lagus, s. 307 ff.; jfr Schauman, s. 24 f.).

Vid sångföreningens soaré deklamerade studenten Leo Mechelin en prolog av Topelius, i Sånger 1860 benämnd »Veteranerne». Runebergs ännu otryckta dikt »Den femte Juli» upplästes av studenten greve C. Mannerheim. Björneborgsmarschen till Topelius ord framfördes av en kvartett och mottogs »med brusande hänryckning af den fullsatta salongen», meddelar August Schauman (s. 195). Emilie Topelius skriver till sin väninna Mina Julin bl.a.: »Du skall tro att det var eld i barmen på gossarna då de sjöngo [...] och den elden elektricierade hela samlingen; det blev ett ropande, ett klappande, en storm av förtjusning.» (Nyberg, s. 318).

I en anmärkning på separattryckets sista sida uppges att arrangören för kvartettstämmorna, dvs. Pacius, hade ändrat fyra verser (v. 6, 9, 11, 12; se faksimil).

Runeberg hörde sången i februari 1859 och torde då ha inspirerats till att författa egna ord; de publicerades i Fänrik Ståls sägner II 1860; se Topelius, »Runebergs ord till Björneborgarnes marsch», Svea 1894 och Runeberg, SS XIV, s. 321.

Klinge, Finlands historia 3 2004, s. 169 f.; Lagus, »Björneborgarnes marsch», Johan Ludvig Runebergs hundraårsminne. Festskrift den 5 februari 1904 1904, s. 305–344; Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 316 ff.; Schauman, Från sex årtionden i Finland II 1922, s. 34 f., 194 f.; Topelius, 120 dikter 1970, s. 191 f.

Punktkommentarer till denna dikt

1 Döbelns – Georg Carl von Döbeln fick under 1808–1809-års krig befälet över andra brigaden som till övervägande del bestod av Björneborgs regemente. Brigaden vann flera viktiga segrar, bl.a. slaget vid Jutas, odödliggjort av Runeberg i »Döbeln vid Jutas» (Fänrik Ståls sägner 1848).

1862

Neptun.

Vid Kappseglingsfesten i Marstrand d. 5 Juli 1862.

Jag är Neptun den förste, hafvets drott,
Som med min treudd tämjer vågens fragga
Och fröjdas i mitt skägg åt seglarns flagga
Och doppar hans sydvest för ro skull blott.
Mitt bistra lynne känner hvarje man,
Som väderbiten pröfvat gubbens sura miner
Vid Marstrands klippor och, när stormen hviner,
Sitt pater noster1 läsa kan.

De hulda damer, som i qvällens glans
Af silfverglittret frestas att åt vinden
Förtro sin skönhets fagra blomsterkrans,
Hur mången ros stal jag af dem från kinden,
När, gamle tok! jag med ett elakt grin
Lät stänka Eols skum på Hebes krinolin!
Dock kan jag vara mild; det är Olympens seder;
Och när min gördel glimmar blå,
Då kan jag artigt och med heder
Ännu på gamla dar ett smålöje bestå.
Alltså:

Jag såg i nåder till det oerhörda dusk,
Hvarmed i dessa dar och flera
Min broder Jupiter behagat er traktera,
Och skrek förtörnad åt min kusk:
Kör fram delfinerna, jag far att promenera!
Min treudd langa hit på fläcken!
Fort, stoppa Eolus i säcken!
Se till att stormens fålar tjudras!
Beställ af Febus en bit sol!
Låt Necken stämma sin fiol!
Min broder Jupiter skall, ta mig katten, pudras2.
– Så skedde. Döm, hur utan prut
Min herskarvilja fördes ut:
Sol – grönska – blånad våg – och vind så fager,
Att tärnans lock han kysst, men icke hatten tager!

(Vid prisutdelningen.)
Ni Marstrands hedersmän, som mina tegar plöjen
I regn och solsken, stiltje, storm,
I samma gråa uniform
Och sköten mödans värf, när andra sköta nöjen!
Ni, som, när hafvet fräser likt en ugn,
Med samma Svenska mod och lugn
Likt måsar öfver böljan flöjen!
Bort med sydvesten! Hifven tross och dragg,
Och hissen, gubbar, glädjens flagg!
Hafskungen, som er luggat alla,
Har endast lön och fröjd att er i dag befalla.
Med rätta prisas här den man,
Som godt sitt segel sköta kan.
Förr skola dessa gråa klippor segla
Till Skagens fyr och Juten snegla
På gluggarna i Carlstens mur,
Förrn Marstrands segel dreja – eller hur?
Och deför, gubbar, månde vi nu fresta
Hvem som är bäste seglarn bland de bästa.
Land för-ut, gossar! Låten skutan backa!
Tag’ mot en silfverknapp uti er jacka,
Och drick’ ett glas med ärlig sjömans håg
För dem, som bada här i vindlös våg!

(Till de unga.)
Ni små Najader, som i grönt och hvitt
På torra backen simmen lätt och fritt
Som hofstat åt Neptunus här i staden!
Ni täcka barn af Oceanens blå,
Sorglösa, väna, vackra vågor små
Med litet skum af barndomslöjen på!
Er gamla farbror tackar hela raden!

Jag kunde bjuda er rätt mycket rart
I Neckens sal. Der är visst underbart
Att plocka musslor utaf guld i sanden
Och leka blindbock med den falska Ran
Och dansa Neckens polska hela da’n;
Men mamma kan bli rädd, som ej är van,
Och derför tror jag vi blir qvar på stranden.

Det kan ock hända, att hos mig ni kom
I sällskap, som ni just ej tyckte om,
Näbbgäddan till exempel och maneten!
Sjöormen3 är en hiskelig krabat,
Och det kan hända, att min hvalfiskmat
Af ostekt sill på granna ostronfat
Ej hör just, här i Marstrand, till dieten.

Jag derför låtit hämta er musik
Från Neckens hofkapell i närmsta vik.
Den der, som Eriksgrottans klippor kransa.
Och derför, täcka barn af hafvets blå,
Sorglösa, väna, vackra vågor små,
Med litet skum af barndomslöjen på:
Nu tycker jag vi spela upp och dansa!

Kommentar

Dikten utkom som separattryck 1862 (D. F. Bonnier, Göteborg).

Familjen Topelius tillbringade sommaren 1862 på den populära kurorten Marstrand. – Dikten skrevs för en kappsegling den 5 juli. Badgästerna från Finland deltog i tävlingen med ett eget lag. Efter festen hölls en prisutdelning där Topelius uppläste sin dikt.

Upprinnelsen till »Finlands flagga» härrör från nämnda kappsegling. Under samma vistelse skrev Topelius också dikten »Marstrand (För skeppsbrutnes enkor i Åstol)», även den såldes för välgörande ändamål (båda dikterna ingår i Nya blad 1870).

Göteborgsposten 8/7 och 10/7 1862

Punktkommentarer till denna dikt

1 pater noster – bönen »Fader vår».

2 pudras – narras, dras vid näsan.

3 Sjöormen – odjur i folkloren.

1866

Lang Matt.

(Tradition från Nerpes, uppläst vid Gillets möte den 23 Mars 1866).

Och Lang Matt, han gick så ståtelig grann,
Faleridoridej,
Med fjäder i myssan och pipa i hand,
Faleridoridej.
Så mötte han Grebban en gästabudsqväll
Med silke på håret och gullring i pell1,
Faleridoridej, doridej.

»Si, har jag ej hemman och mår som en prest,
Faleridoridej,
Med söljor i bälte och knappar i vest?
Faleridoridej.
Och vill du nu blifva mitt rödaste gull,
Så dansa vi hela minetten2 omkull,
Faleridoridej, doridej.»

»Nej, förr vill jag kasta min gullring på strand,
Faleridoridej;
Så länge vår ovän han rider kring land,
Faleridoridej.
Och förr vill jag dansa med kalfvar i kapp,
För du är ej karl för en endaste knapp,
Faleridoridej, doridej.»

Och Lang Matt, han knös ej Guds skapade grand,
Faleridoridej.
Han snöt sig och tog skjälabyssan3 i hand,
Faleridoridej.
Så gick han med myssan vid öra till bron
Och hvisslade rätt som en orre på mon,
Faleridoridej, doridej.

Och Grebban, hon gick sig till Nerpes bro,
Faleridoridej,
Med skörtade kjolar och kippande sko,
Faleridoridej.
– »De komma! De komma! Fort undan! Var snar!»
– »Nej först vill jag se hur mång’ knappar jag har».
Faleridoridej, doridej.

Och ryttarne kommo i sjungande traf,
Faleridoridej;
Men snart blef der annat kolorum utaf,
Faleridoridej.
Der small skjälabyssan, der haglade lod,
Och ryttarne svuro och stulpo i blod,
Faleridoridej, doridej.

Sist lågo där elfva, och bron var så röd,
Faleridoridej,
Och byssan var het som ett strykjern på glöd,
Faleridoridej.
»Det spisar!» sad’ Grebban. Men Lang Matt stod qvar:
»Nej, vänta, jag tror d’ä’ tolf knappar jag har!»
Faleridoridej, doridej.

Och just som den tolfte fått Nerpes’ pardon,
Faleridoridej,
Så voro de andra på sidan om bron,
Faleridoridej.
Der togo de Langmatt och byssan i vård
Och ställde till krigsrätt i närmaste gård.
Faleridoridej, doridej.

Och saken var klar som ett midsommarny,
Faleridoridej,
Och Lang Matt, han dömdes till kulor och bly,
Faleridoridej.
Så bands han vid björken med armar i kors,
Och Grebban, hon snyftade rätt som en fors,
Faleridoridej, doridej.

Men Lang Matt, han stod der så styf som en prest,
Faleridoridej,
Med fjäder i myssan och knappar i vest,
Faleridoridej.
– »Si, var jag ej karl för hvarendaste knapp?»
– Så small det, och så var det slut i ett rapp.
Faleridoridej, doridej.

*

Kommentar

Dikten publicerades i Album utgifvet af Konstnärsgillet i Helsingfors 1866. Noteras kan att den inte är signerad, det är däremot kommentaren, angiven i en not. Dikten intogs av Valfrid Vasenius i Samlade Skrifter, men där i en version som skiljer sig i ordalydelsen från den i Konstnärsgillets album, trots att utgivaren uppger att den återges enligt ett tryck 1866.

»Lang Matt» publicerades också i Ord och bild 1904, då med en vinjett av J. A. G. Acke. Här är dikten försedd med en osignerad not där diktens innehåll sägs återgå på den »käcka fosterlandsförsvararen Kristian Blacknäs» och hans insats i slaget vid Finby bro i Närpes socken den 19 juli 1808: »Om dessa tilldragelser, äfvensom om den ’goda lust att slåss mot ryssen’ bönderna haft, erhöll Z. Topelius, boren österbottning, i midten af det gångna seklet kännedom, och de inspirerade honom att författa en enkel, kraftig folkdikt. Skalden lät Blacknäs-Kristian träda fram i hjälten Lang-Matts person; han fällde tolf fiender innan döden bragte hans tappra hjärta att stanna.» Därefter uppges att versionen är upptecknad »i den form, i hvilken den fortlefvat i de österbottniska bygderna». Här hävdas alltså att den version som traderats i Österbotten återgår på Topelius version.

Som Enckell noterar är det inte uteslutet att Topelius i Konstnärsgillets album återgivit en muntligt traderad ballad. Mot detta talar att både J. A. G. Acke och Vasenius tillskrivit Topelius upphovet (1970, s. 219).

Ord och bild 1904, s. 667 f.; Topelius, Sånger, SS II 1904, s. 271 f.; 120 dikter 1970, s. 214–219, 224

Fotnoter till denna dikt

* Not. Lang Matt, långa Maths. Grebba, på Nerpes’ språket en flicka. Kolorum: tillbud, oväsen. Det spisar: det förslår, det är nog. Nerpes’ pardon: ingen förskoning. Några andra uttryck förekomma ur folkdialekten, och särskildt bör anmärkas den vigt, som kavaljerer i bygden fästa vid deras granna vestknappar. Bland folkdrägterna vid Gillets årsfest 1866 förekom äfven denna Nerpes kostym.
Z. T.

Punktkommentarer till denna dikt

1 pell – (päll) fint linne.

2 minetten – (ålderdomligt) menuetten .

3 skjälabyssan – bössan för säljakt.

1868

Boktryckarekonsten.

En gång en bräcklig fjäder satt
Vid verldens skrifbord stolt,
Och munken skref i cellens natt,
Och mal förtärde snillets skatt,
Och tanken gick i kolt.

Dess hvita svan med fläckad hy
På tidens böljor samm;
Men ljuset bröt ur klarnad sky,
Och Gutenberg gjöt Schöffers bly,
Och Luther trädde fram.

Då skälfde mörkret på sin stol,
Förtrycket darrade,
Och det blef frihet, dag och sol,
Och Newton mätte himlens pol,
Och jordens rund Linné.

Ett band var brustet. En titan
Var lös och drog sitt svärd.
Den fångne anden bröt sin ban
Och sköljde, som en ocean
Af ljus den vida verld.

Du lilla dverg, du grå metall,
Som tycktes född till slaf,
Hur har du frigjort verlden all?
Hur har du blifvit jättars fall
Och tankens vandringsstaf?

Det var för att din första bragd
Var evighetens ord;
Det var för att du oförsagd
Den grund har murat, som är lagd
För himmel och för jord.

Så mura, mura oförskräckt
På samma grundval än,
Och när du hvarje boja bräckt
Och fri är menskors hela slägt,
– Smält hop till bly igen!

Kommentar

Dikten publicerades i Phœnix. Litterärt allehanda för skämt och allvar 4/1 1868. Publikationen utgavs till förmån för Finska Typografernas understödsförening och den utkom samma dag som föreningen ordnade en soaré. Initiativtagare var Topelius och chefredaktörerna August Schauman och Robert Lagerborg, alla engagerade för att förbättra typografernas arbetsförhållanden. Till soarén skrev Topelius också »Svarta gardet» (ingår i Nya blad) som tonsattes av Karl Flodin.

Festens program var ambitiöst, med sång- och musikinslag, föredrag och »tableau vivant»: ett provisoriskt tryckeri hade satts upp i salen där en ny tidning kom till under allmänhetens ögon: Paradisfogeln. Olitterärt hvarjehanda för skämt och skämt. Redaktionen var förmodligen densamma som bakom Phœnix (Topelius, Schauman och Lagerborg). Dessutom kunde visitkort och annat tryckas upp på beställning.

Hela Paradisfogeln är ett skämtsamt polemiskt inlägg mot Phœnix. Här ingår bl.a. under rubriken »En litterär gåsjakt» en artikel som dissekerar dikten »Boktryckarekonsten», som beskrivs som ett exempel på uppblåst och förvirrad lyceistpoesi. Ett utdrag:

Hvad betyder det t.ex., att »en fjäder har satt sig?» Huru sätter en fjäder sig? – Huru ser en munk att skrifva »i cellens natt?» Är han en katt, som ser i mörkret? – Huru ser en tanke ut, när han »går i kolt?» Hvarför ej lika gerna i ullstrumpor? […] Men det bästa kommer till sist. Förf. har nemligen upptäckt »en grå metall» (förmodligen stilmassan), hvilken tycktes »född till slaf», men slog ihjäl jättar etc. och blef slutligen en »vandringsstaf» (sic). Samma slaf &c. har i nästa vers blifvit murargesäll och murar »oförskräckt» ihop himmel och jord; uppmanas derpå att »bräcka hvarje boja» (med murslefven?) och får slutligen det förståndiga råd, att »smälta hop till bly igen» (!!!) […] »Medlejon af Jagtföreningen.».

Topelius dikt avtrycktes i Helsingfors Dagblad och Hufvudstadsbladet 7/1 1868. Då boktryckarkonsten firade 450-årsjubileum publicerades den på nytt med titeln »Det tryckta ordet» i Lördagsqvällen. Familjeläsning för folket 21/6 1890.

I dikten formulerar Topelius sin syn på det tryckta ordet som bildningens tjänare, liksom i »Svarta gardet».

Helsingfors Dagblad 7/1 1868; Hufvudstadsbladet 7/1 1868; Mustelin, »Theodor Sederholm», 1966, s. 91–93; Paradisfogeln. Olitterärt hvarjehanda för skämt och skämt 4/1 1868; Phœnix. Litterärt allehanda för skämt och allvar 4/1 1868; Topelius, Finlands krönika 1860–1878 2004, s. 185

1871

Sångens makt.

Jag vet en makt, som ej förgår,
Så länge än ett hjerta slår
Och än en själ har vingar.
Det är den ton, som klar och fri
Från sferers höga harmoni
Till jorden återklingar.
Som echo der
Han bytt natur,
Han färgas skär
I moll och dur,
Han suckar öm, han jublar rik,
Han binds i form, han blir musik.

Och sången är hans vigda ord,
Han är det gladaste på jord,
Han är naturens stämma.
Till hvarje land hans maning går,
Och hvarje folk hans språk förstår,
Han är hos alla hemma.
Hvad herrlig vakt
Att vara kung
För denna makt,
Så evigt ung,
Så gränslöst stor i menskobarm,
Så skön, så stark, så glad, så varm!

Kommentar

Dikten utkom som separattryck och avtrycktes i Hufvudstadsbladet 21/3 och i Vikingen 27/3 1871.

Den årliga sångfesten firades den 19 mars på Fredrik Pacius födelsedag. Festen i Brunnshusets salong pågick hela dagen och samlade 400 sångare. Man framförde stycken ur »Wilhelm Tell» och »Don Juan», »Vårt land» och de för tillfället skrivna stroferna av Topelius, tonsatta av Richard Faltin.

Framhållandet av sångens makt och styrka är känd från finsk och annan folkpoesi och betonades starkt av romantikerna. Topelius upptar temat i flera dikter, t.ex. »Sången» (Ljungblommor I) och »Sångens minne».

Hufvudstadsbladet 21/3 1871

Under mitt porträtt.

Förbi! Det lönar mödan ej.
Det är ett stycke konterfej
Af en förstämd fiol, hvarpå
Vår Herre Gud har spelat
ibland en vacker ton ändå.

Han fann den glömd i dyn en gång.
Förvirradt ljödo bön och sång
Med stoffets lustar, verldens kif
Uti dess brustna strängar:
Han tog den upp, han gaf den lif.

Han gaf den allt hvad godt der fanns,
Och all välsignelse var Hans;
Hvartenda välljud har den fått,
Ty synd och dissonanser
Var allt hvad den har sjelf förmått.

Och derför ej ditt öga gläd
Med detta stycke murket träd,
Men prisa Mästaren, som kan
En vacker visa spela
På sämsta instrument han fann!

1871.

Kommentar

Manuskriptet är daterat 1871. Dikten publicerades postumt, något omarbetad, i Svea. Folk-kalender för 1899 med Topelius porträtt (Bonnier, Stockholm; se faksimil). Den återges här efter det enda kända manuskriptet. Av detta framgår att Topelius tänkt uppta dikten i avdelningen »Naturen och Lifvet» i samlingen Ljung (underrubriken antecknad i mariginalen).

1877

Den 17 Juli 1877.

Nu så bergas ängens skrud
Rik i ladan inne;
Nu så går den unga brud
Med sin vän i sinne.
Blommor blå
Snart förgå:
Hur är brudens lock så grå?
Signe Gud i dag ändå
Hennes ungdoms minne!

Åkern står i guld omkring,
Väntar skörd och skära;
Barnen gömma fästering:
Hvem skall ringen bära?
Det skall den
Trogna vän,
Som ej svek i lifvet än.
Signe Gud i himmelen
Våra hjertanskära!

Ringa är det röda guld
Mot ett troget hjerta,
Kärlek blott är rik och huld,
Mer än perlor bjerta.
Bön och tro
Bygga bro,
Kärlek murar lifvets bo.
Signe Gud i qvällens ro
Hvarje troget hjerta.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck och avtrycktes i Hufvudstadsbladet 18/7 1877.

Henrik och Carolina Borgström firade guldbröllop på Turholmen (Degerö), där också familjen Topelius deltog. Förutom att Topelius dikt upplästes framfördes också en av hans dikter, tonsatt av Fredrik Pacius. Se f.ö. kommentar till Topelius dikt till Borgströms silverbröllop 1852.

Hufvudstadsbladet 18/7 1877; Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 460

1885

Till Richard Faltin

D. 5 jan. 1885.

Det gungande haf af toner,
Det går genom menniskobröst,
Det dånar i storm och vågor,
Det suckar med sakta röst.
Och mästaren samlar droppen,
Som regnar från himlens rand,
Den sväller till oceaner,
Allt under hans säkra hand.

Vi äro de svaga droppar
I tonernas vida haf;
Du samlade oss till floder,
Oss väldiga vågor gaf.
Du lät oss icke förrinna
Som bäckar i grumlig vik.
Du skänkte oss ädla tankar,
Du gaf oss en stor musik.

Och derför, när åren snöga
Sin frost på din trötta stig,
Dess varmare sjunger kören,
O mästare, nu kring dig!
Lef, lef för att än oss samla,
Lef lycklig för harmonin!
Långt, långt vid Pacii sida
Skall Finland minnas Faltin!

Kommentar

Dikten trycktes i Helsingfors Dagblad 6/1 1885 och i tidningen Finland 7/1 1885.

Richard Faltin (1835–1918), född i Danzig, var orgellärare, dirigent och tonsättare. Efter musikstudier i Danzig blev han musiklärare i Viborg, därefter dirigent vid Svenska Teatern och för symfoniorkestern i Helsingfors. Från 1870 var han organist i Nikolajkyrkan och musikdirektör vid universitetet. Tre år senare blev han dirigent vid operan och från 1882 lärare i orgelspel vid Helsingfors musikinstitut. Vid sidan av Fredrik Pacius var han en ledande företrädare för det tyska inflytandet i finländskt musikliv.

Faltin hyllades på sin 50-årsdag den 5 januari 1885 av bl.a. Helsingfors Sångförenings medlemmar som sjöng Topelius för tillfället skrivna ord till Gabriel Linséns melodi till »Sylvia har sett Sicilien och Egypten och finner dock Finland så skönt» (Jag gungar i högsta grenen / Af Harjulas högsta ås;).

Finland 7/1 1885

Elevernas tack.

Vid Svenska Fruntimmersskolans Invigningsfest. 29/IX 1885.

Ha vi lof, vi elever, som trängdes om plats
I de tarfliga klasserna förr,
Och vi nya, som här i ett rymligt palats
Skola glänta på kunskapens dörr,
Ha vi lof, fastän unga och blyga och små,
Att förena vår tack, våra böner ändå
Med de mäktiga hymner som himmelen nå?

Få vi vittna om Skolan, hur kär hon oss är,
Hur hon ledt oss med mildaste tvång,
Hur vår ande fick veckla ut vingarna der,
Medan klädningen blef oss för trång?
Ha vi vissnat i förtid för lexornas hot?
Är det snö på vår kind? Är det bly i vår fot?
Är det is i den blick vi dig sända emot?

Ja arbeta, arbeta, det måste vi nog,
Men vi lipade icke för det,
Och om glade vi gingo, när klockan hon slog,
Lika muntert kom åter vårt fjät.
Och vi kommo om vintern med rim i vårt hår
Och med slaskande fåll, när det åter blef vår,
Men med sol i vårt öga i dag som i går.

Nu så käns det så nytt och så främmande stort
Här i salarnas ändlösa haf,
Och vi söka vår gamla, vår steniga port
Och de klasser vi förr höllo af,
Der den nötta pulpeten med plumparna stått,
Der i lyckliga qvarter vi skrattat så godt,
Som i lifvet man skrattar i skolorna blott.

Men ändå har det nya, det väntade hus
Varit Skolans förtjusande dröm;
Vi ha längtat till luft, vi ha törstat till ljus,
Och nu bölja de här som en ström.
Nu så tynger ej tak, nu så andas vi fritt,
Nu så blicka vi ut öfver verlden så vidt,
Och nu säger den minsta: det huset är mitt!

O vår Fader i himlen, som leder vår stig
Och hvar suck af de ringaste hör,
Du har gifvit oss allt, och nu tacke vi dig,
Att vår ande till klarhet du för.
O, hvad äro då vi, att oss, oss du har gladt,
Med ditt ljus, när så många få sucka i natt?
Så förunna åt skuggornas barn samma skatt!

Och vårt land! I ditt armod du rika oss gjort.
Tag vårt tack, o vårt älskade land!
Dina vexande döttrar din kärlek ha sport,
Och de lofva dig hjerta och hand.
Du har gifvit så strålande salar åt dem –
Icke oss, icke oss, ty du frågar ej hvem –
Och de skola dig löna med soliga hem.

Vackra sal! Höga mur! Hvad är du? Blott ett sken,
Om Guds Ande ej signar ditt värf.
Utan sanning ett skal. Utan kärlek en sten.
Utan sedlig förädling förderf.
Men med Gud och hans sanning, med kärlek och tro
Skall du bygga en ljushärd för krafter, som gro,
Och vi unga, vi viga till segrar ditt bo.

Z. Topelius.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck till Svenska Fruntimmersskolans invigningsfest den 29 september 1885 och avtrycktes i tidningen Finland och i Hufvudstadsbladet 30/9 1885. Den ingår också i Minnesblad. Svenska fruntimmersskolan 1898 med tal och dikter av Topelius, utgiven av Petrus Nordmann.

Vid invigningen av det nya skolhuset på Boulevarden talade bl.a. föreståndarinnan Elisabeth Blomqvist och Topelius, »därtill skriftligen anmodad». Hans dikt upplästes av en elev.

Topelius utsågs till ordförande i skolrådet i september 1870, då döttrarna Toini och Eva var skolans elever. Han bidrog flitigt med tal, dikter och pjäser vid fester och högtider, t.ex. till 25-årsjubileet (»Fruntimmersskolan i Helsingfors», 1869; Ljung 1889).

1887

Sångtexter.

Den 8 Februari 1887.

»1787».

Divertissement1 af Z. Topelius.

I.

(Terzett ur Trollflöjten af Mozart2.)

Se, österns skyar guldbemängas
I rosig morgonprakt.
Och nattens svarta portar stängas,
Dag rider ut på vakt.
Allt genomträngs af ljusets pilar;
Blott gratiernas konung hvilar,
Trött att bestorma himmelen,
I drömmens tysta riken än.

Du natt, gjut drömda harmonier
I diktarns veka bröst!
Du dag, låt trolska melodier
Få lif, få färg, få röst!
Låt stora tankar vexa, varna,
Och låt behagens solsken klarna!
Gif honom verldens språk, men gif
En fläkt deri af evigt lif!

II.

(Kör ur »Orfeus» af Gluck3.)

Kom, du trötta tid, som vankar
Fridlös med förströdda tankar,
Hvila vid musikens barm!
Låt ett regn af toner strömma,
Oskuldsfulla, milda, ömma,
In i dagens vilda larm!
Låt med de förgätna sånger
Utan sorger, utan ånger,
Dina missljud gå förbi!
Än låt Orfei lyra klinga
Wäinämöinens sång att vinga
I gemensam harmoni!

III.

(Finale ur Trollflöjten af Mozart.)

Recitativ:
Din sol skall upprinna,
Fast natten är lång;
Det ädla skall vinna
Sin seger en gång.

Kör:
Säll den, som faller
För eviga mål!
De utvalda strida
I pansar af stål.
De gå genom töcken
Och tider och grus,
Bakom dem är öken,
Framför dem är ljus.

Slutord ur »1787»

Divertissement af Z. Topelius.

Är det tillåtet konstens andra riken
Att unisono hylla här musiken?

Vårt lif är gåtor, och vårt verk är prof;
Ett svar är lifvets närmaste behof.
Vi föddes med en obesvarad fråga,
Och lika svarslös natten oss begrof.
Minutens älsklingar bli seklets rof.
Ett ord är starkt. Det tänder lifvets låga
Och släcker henne. Ordet skapar verldar,
Det nämner allt vid namn, och det omgärdar
En mur kring tankens konungsliga slott,
Det ljuger, öfvertygar och förhärdar.
Men se, för känslan sviker oss dess mått,
Och hvad vi ana har det ej förstått!
Vår verld härinne, − hela denna unga,
Lifsvarma verld, som är så ändlöst rik,
Den kunna vi ej säga, endast sjunga,
Och denna själens fagra romantik,
Det enda svar på aningens mystik,
Är derför verldens språk, − det är musik.

Det har sin talkonst, som det har sin tunga.
Det har sin ordbok och sin grammatik,
Det har sin lärda skola, sin teknik,
Och den är, sägs det, ingen latmanslexa,
Ty dess magistrar ej på träden vexa.
Men detta språk är dock så underbart,
Att det, med öron af den öppna art,
Af lärd och olärd fattas lika klart.
Vallgossen lär det lätt af skogens hexa,
Och när det tolkas af en herr Mozart,
Kan det förstås utaf en mö i pjeksa.

Högborne mästare i verldens språk!
Vi lärjungar, som med otroligt bråk
Beundrande i eder farled styra,
Vi sökte en, och se, vi funno fyra,
Till hvilkas outsägligt sköna lyra
Vår tid och alla tider lyssna spändt.
Ett sådant möte aldrig förr är kändt
Och skall − hur mycket I än derför gåfven, −
I tiders tider aldrig mer bli spordt,
När Gluck, när Haydn, när Mozart och Beethoven,
Församlade på samma tid och ort,
I sig förenat allt hvad skönt och stort
Musikens renaissance bland folken, hofven
I alla verldens zoner härtills gjort.
Se här en hög qvartett af strängaljud,
Som, gnistrande af skönhet, kungligt buren,
Strängt skolad och dock enkel som naturen,
I sin sublima samklang prisar Gud!

De nya tider nalkas hotfullt skumma,
Än hölja morgontöcknen deras drag.
Vi veta ej, om fältmanöverns trumma
Skall öfverrösta milda harposlag.
Det veta vi, att ingen framtidsdag
Skall någonsin musikens språk förstumma.
Hon varit mensklighetens barndomssång,
Och hon skall sjunga vid dess graf en gång.
De stora mästarne från sångens vår
Gå ut från tid till tid, från slägt till slägte,
Och aldrig dör den ton, som de uppväckte.
Dem följa tusen, tusen tätt i spår.
De gå så långt, att efter hundra år
Skall deras röst förnimmas polen nära
Så frisk, så rik på välljud, som i går.
Att likna dem, att deras fanor bära,
Att gå, som de, om ock i nöd och brist,
I arbete och kamp till seger sist,
Skall blifva lärjungarnes mål och ära.

Hvad återstår af tidens skuggspel nu
År sjuttonhundra åttatiosju?
En dröm, ett skämt, en bugning för publiken
Och sist − en liten penning åt musiken!

Kommentar

Divertissementet utkom som separattryck och avtrycktes i Helsingfors Dagblad och i Hufvudstadsbladet 9/2 1887 och i Nya Pressen 10/2 1887.

Topelius skrev divertissementet till en lotterisoaré den 7 februari till förmån för medellösa elever vid Helsingfors musikinstitut; lotteriet hade initierats av institutets rektor Martin Wegelius. Topelius bidrag inledde konserten.

Textpartierna i separattrycket ingår i en tablå som utspelar sig 1787: Topelius sammanför här Mozart, Beethoven, Gluck och Haydn samt tenoren Luigi Bassi (för vilken Mozart skrev Don Juan) och sopranen Celeste Coltellini (väninna till Mozart) – alla verksamma nämnda år. Mozart har vid pjäsens början somnat vid »Don-Juan»-menuetten och väcks av sin hustru till prosaiska bekymmer. Då hon gått kommer Beethoven in för en provspelning med fragment ur F-dursonaten och G-moll-fantasin. Också Haydn besöker sin odödlige efterträdare och Gluck hälsar Mozart med en ny utnämning. Beethoven spelar och alla anar hans kommande storhet.

Mozart spelades av August Arppe och Coltellini av Hilma Bruno som också reciterade slutorden. För det musikaliska framförandet ansvarade Martin Wegelius.

Helsingfors Dagblad 9/2 1887

Punktkommentarer till denna dikt

1 Divertissement – kortare teaterstycke med sånginslag.

2 Trollflöjten af Mozart – operan uruppfördes 1791.

3 »Orfeus» af Gluck – Orfeus och Eurydike uruppfördes 1877.

1888

Minne af Öfverinspektorn m. m. Uno Cygnæus.

Till Wasa folkskolebarn den 12 oktober 1888.

Nu gulnar hösten; löfven falla af;
Nu ligga alla vackra fjärlar döda;
Nu hviner stormen öfver land och haf.
Snart kommer frosten för att allt föröda,
Och vinterdrifvan bäddar sommarns graf.

Men se, dess mer så äro vi nu glada,
Som åkermannen, när han fyllt sin lada,
Ty Gud, som lefver, när allt jordiskt dör,
Har gifvit oss ett hopp att lefva för.
Det finns ej höst, som icke väntar våren;
Det finns ej vinter utan grönt i spåren;
Det finns ej natt, som ej sin morgon når;
Det finns ej död, som ej till lif uppstår.
Det goda kan ej dö, det är Guds gåfva,
Det måste lefva att sin Herre lofva;
Det kan blott undanskymmas till en tid,
Förvandlas, luttras under verldens strid,
Men evigt kan det ej i mörker sofva;
Det skall uppvakna, segra och få frid.

Du glada barn i lifvets morgontimma,
Du, som ej vet ännu hvad sorgen är,
Låt icke skrämma dig i dag, när här
Du får ett ord om döder man förnimma!
Det är ett kärt, ett vänligt minnesord
Om en, som älskat dig, en, som arbetat
Och lefvat för din lycka, främst i nord,
Och det, mitt barn, har du kanske ej vetat.

Det var så, ser du, före våra dagar,
Att far och mor de hade ju Guds ord;
Det är den bästa lärdom på vår jord,
Och den, som har det, vet hvad Gud behagar.
Men allt är ej så enkelt nu som förr;
Man måste veta mera nu om verlden,
Man måste öppna fönster nu och dörr,
Man måste känna hur man ställer färden
Och ställa så, att man är rustad rätt
Med skicklighet och kunskaper och vett
Att blifva lycklig sjelf och tjena andra
I sann gudaktighet, som man skall vandra.
Och far och mor, som ingen lärdom fått,
De glädas hjerteligt, att barnen kära
Få nu i skolan mycket nyttigt lära,
Som far och mor ej sjelfva ha förstått.
För det så skola barnen tacka Gud;
De skola minnas Herrens fjerde bud
Och intet derför tro sig bättre vara,
Än far och mor, som nog en gång fått svara
På värre lexor i sin lefnads stund.
Ty kunskap, som sin Gud och nästa tjenar,
Är som en gyllne frukt på silfvergrenar.

För tretti år sen kom här nu en man,
Som rest i månget land. − Då sade han:
Hur står vårt Finland efter andra länder?
Ha vi ej godt förstånd och starka händer?
Hur står ändå vår lada ofta tom,
Vårt sinne rådlöst, när sig lyckan vänder?
Se, våra barn, det är vår rikedom;
Gif undervisning åt dem alla, alla;
Låt folkets skola barnen till sig kalla
Från landets byar, som från stadens hem,
Och se, vårt land skall blifva rikt med dem!

Hans ord blef hördt af folket och vid thronen.
Han gick som vårens plöjare att så ...
Så fattigt var ej detta land ändå,
Att ej för sina barn, de kära små,
Det hade qvar den nödiga miljonen.
Och se hur Gud wälsignat såningen!
Det är ett under, det är som förtrolladt;
Nu är det stora landet öfversålladt
Med mer än åttahundra skolor, men
Man vill ha mer, det är för litet än.
Och hvarje dag gå der tvåhundratusen
Små gossar, flickor muntert nu åstad
På vägarna till skolan, − mången frusen
Och våt om fötterna, men rask och glad,
Tilldess Lucia tänder gran med ljusen.

Säg, är den man, som Gud begåfvat så
Att öppna Finlands fönster ut mot verlden,
Är han förtjent i dag af minnesgärden?
Skall icke han en tack af barnen få?
Han tände ej Lucias ljus allena,
Han har haft trogne medarbetare,
Och de, som han, vår glada tack förtjena
Men upp till honom alla blicka de,
Och nu sin röst med barnens de förena.

Vid sista nyår bäddades hans graf.
Der voro blommor! Vinterns hvita drifva
Var sommargrön af allt hvad kärlek gaf,
Och mycket mera ville mången gifva.
Det var som hade landet andats ut
Så varmt sin tack i afskedets minut,
Att sjelfva drifvan smälte bort i tårar
För framtidsfläktarna af nya vårar.

Vet du, mitt barn, hvem denne mannen var,
Som älskat dig, som lefvat för din lycka
Och hvilkens arf skall ingen från dig rycka?
Så mins och göm hans namn för framtidsdar,
När du förstår det bättre! Säg det sedan
Åt dina barn, att detta namn må gå
Från tid till tid, i lifvets ny och nedan,
Högt äradt, ja, men älskadt mer ändå!
Uno Cygnæus knöt det fasta bandet
Af folkets skola som en framtidsbro
Till ljus och bergning, att i hvarje bo
Må Finlands barn i Jesu Kristi tro
Lofsjunga Gud och tjena fosterlandet.

Z. T.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck och avtrycktes i Vasabladet 13/10 1888, i Finland och i Åbo Underrättelser 16/10 1888, i Uleåborgs Tidning 23/10 1888 samt i barntidningen Julhelsning (Hfrs 1888).

Uno Cygnæus (1810–1888) är känd som den finska folkskolans fader. Han utnämndes till överinspektör för folkskolorna 1861 och presenterade då ett förslag där han förordade att folkskolan skulle bli en statlig inrättning med syfte att ge alla barn samma basundervisning. Två år senare öppnades lärarseminariet i Jyväskylä där Cygnæus blev tf. direktör till 1869. Därefter blev han ledamot i den nygrundade Överstyrelsen för skolväsendet. Den kejserliga folkskolförordningen offentliggjordes den 11 maj 1866.

Cygnæus dog den 2 januari 1888 och han uppmärksammades allmänt i folkskolorna på sin födelsedag den 12 oktober samma år. I Vasa (då benämnd Nikolaistad) arrangerade den finsk- och svenskspråkiga folkskolan en gemensam minnesfest i stadshuset med program av lärare och elever. I Vasabladet meddelas att Topelius dikt, festens »pièce de résistance», deklamerades av läraren A. G. Nordström och att tryckta exemplar utdelades, vilket »för de åttahundra barnen torde komma att blifva en kär erinran om de båda män, hvilka förunnats så välsignelserikt verka för Finlands uppvexande barnaslägte i nutid och framtid».

Dikten är författad på femtaktig jambisk vers med omväxlande korsrim (aBaB), parrim (CCdd) och kiastiska rim (EffE). – Verserna 10–13 är ofta citerade vid begravningar.

Luukkanen, »Cygnæus, Uno», Biografiskt lexikon för Finland 2 2014; Vasabladet 13/10 1888; Vasenius VI, s. 125–128

1890

3. Romans

vid C. A. Wetterberghs och hans makas guldbröllop d. 5 sept. 1887.

När svalorna lyfte sin vinge till flykt
Och lingonen mognat i skogen,
Då vardt där ett bo på klippan bygdt,
På klippan af kärlek trogen.
Ett solsken flög öfver nordanhed,
Och Jämtlands jägares täta led
De helsade unga bruden,1
Och Storsjöns blänkande våg sjöng med.

Och vill du nu blifva mitt väna vif,
När lingonets kart är mogen,
Så lofvar jag dig mitt hela lif,
Det gifver jag redebogen.
Jag skall förbinda mitt Sverges sår,
Och du skall torka mitt ögas tår.
Och Gud Allsmäktig skall hägna
I sol och mörker vår framtids år.

Så vardt det lofvadt i Jämtlands fjäll,
När lingonen rodnat i skogen.
Nu flytta de svalor från Götha tjäll,
Och säden tröskas i logen.
Nu brusar Vettern mot vestanhed,
Nu kommer Sverge i täta led
Att helsa den kära diktarn
Och henne som sjöng hans visa med.

Och hon har varit hans väna vif,
Som lingonets kart vardt mogen,
Hon har förljufvat ett långt, långt lif,
I sorg och glädje förtrogen.
Han har förbundit sitt Sverges sår,
Och hon har torkat hans ögas tår,
Och Gud Allsmäktig har hägnat
I sol och natt deras femti år.

Z. Topelius.

Kommentar

Dikten ingår i Svea. Folk-kalender för 1890 (Albert Bonnier, Sthlm).

Topelius skrev romansen för vännen, författarkollegan och läkaren Carl Anton Wetterbergh (1804–1889) och hans hustru Hedvig Fredrika (f. Brydolf). Topelius och Wetterbergh korresponderade flitigt och Topelius hade besökt makarnas hem i Linköping vid flera tillfällen.

Topelius hade rest till Nykarleby i september 1887 och hade »ingen aning om dagen» förrän han läste om guldbröllopet i tidningarna, uppger han i ett brev: »Till en liten gengäld för min försummelse sänder jag medföljande lilla romans, vilken jag beder eder mottaga som en hjertehälsning. [...] Särskilt i en tid, när makars kärlek och husliga lycka så utan blygsel förhånas, bliver ett föredöme som edert en välsignelse för dem, som ännu tro på ett sedligt familjeliv.» (ZT–CAW 14/9 1887).

Wetterbergh dog den 31 januari 1889. För att hedra hans minne ville Albert Bonnier uppmärksamma honom i kalendern Svea, där han ofta medverkat. Eftersom Karl Warburg hade bidragit med en skildring av hans liv och diktning i Svea 1881 ansåg Bonnier att en »poetisk dödsruna i hjertliga ord ur någon väns penna (t.ex Z T:s)» vore det bästa sättet att hedra honom på (AB–ZT 10/9 1889). Tre dagar senare sände Topelius sista manuskriptleveransen till Ljung där romansen uppenbarligen var tänkt att ingå, och han föreslår att dikten istället kunde tryckas i Svea (ZT–AB 13/9 1889). – I kalendern trycktes förutom Topelius dikt några brevutdrag av Wetterberghs hand och en beskrivning av hans hem författad av Lea (Josefina Wettergrund; »Onkel Adams minnen», s. 191–204).

I Ljung ingår två dikter till Wetterbergh: »Skaldebref till Wetterberg» och »Novemberqväll».

Topelius, Konstnärsbrev II 1960, s. 204 f.; Förlagskorrespondens, ZTS XX:I, Albert Bonnier–ZT 10/9 1889, 13/9 1889

Punktkommentarer till denna dikt

1 Och Jämtlands jägares […] unga bruden, – Wetterbergh var läkare vid Fältjägarregementet i Östersund 1837–1846.

I aftonlugn.

Kom, granne; skörden bergas in,
Din ria röker tätt vid min,
Och qvällens sol förgyller
Din stuga der, min stuga här.
Tänd pipan! Dagen slutad är,
Och mor sin gryta fyller.

Der bygga pojkarne sin qvarn.
Hvad skall det bli af dessa barn,
Om deras fäder kifva?
Hvad skall det bli af detta land,
Om språk mot språk och hand mot hand
Hvarandra sönderrifva?

Säg ej: vi äro sju mot en!
Den räkningen, som tycks så ren,
Skall mycket dig förundra,
När här en tredje kommer snart
Och räknar lika uppenbart:
I ären två mot hundra!

Väg icke massor! Massans mått
Är styrkans råa öfverskott,
Der makt vill rätt sig kalla.
Väg broderpligt och menskorätt,
Väg hjertelag och tänkesätt,
Att rätt blir makt för alla!

Vi kommo två med östanbris
Och vestanstorm till snö och is
Att slåss om vilda skogen.
Den ene kom med kors och svärd,
Den andre byggde fredens härd
Och tog sitt land med plogen.

Vår håg var skild, liksom vår väg.
Jag vann, du vek, men steg för steg
I sekellånga strider,
Tills efter hårda kämpatag
Vi slöto fosterbrödralag1,
Och det för alla tider.

Då stredo vi i samma led;
Der jag var med, der var du med,
När kriget tände flamman.
Med samma lag och samma lott
I sorg och fröjd, i ondt och godt
Vi vuxo fast tillsamman.

Hur ha vi icke blandat blod,
Vi två, på fält, der slaget stod,
Och blod i barnets åder!
Der du har stått, der har jag stått,
Den dig förrådt, har mig förrådt;
Hvem sviker? Hvem förråder?

Ej du, ej jag. Om jag har lärt
Att hålla gamla Sverge kärt,
Som tappre fäders minne,
Om det än på min tunga bor,
Är Finland dock min vigda mor,
Och hennes son är finne.

Och älskar du din sköna sång
Från fäders tid, när du en gång
Var främling i Europa,
Så är du nu med sed och lag
Europas äkta son, som jag:
Vi höra ju tillhopa.

Hvi tvista då om språkens ljud?
Säg, hvarför gaf oss Herren Gud,
Att samma hjerta tjena,
Två ögons ljus, två armars stål,
Om ej för att till samma mål
En dubbel kraft förena?

Ve den oss båda skiljer åt
Med fagra ord och ormalåt!
Han splittrar, han försvagar,
Han lemnar oss med klufven håg
Till hjelplöst rof för tidens våg
I våra pröfningsdagar.

Nu sjunker solen. Vän, godnatt!
Ett trofast handslag, fritt och gladt,
Förrän vi återvända!
Ej skiljer man så lätt oss två:
Ett enda är vårt folk ändå
Och allt vårt land ett enda.

Z. T.

Kommentar

Topelius skrev dikten för Nornan. Minnesblad utgifna till förmån för Svenska Folkskolans Vänner 1890 1890. Den återges här efter Topelius handskrivna korrektur (stavningen moderniserad i trycket).

Ett utkast till dikten är känt, betitlat »Broder till broder», daterat 27/4 1890. I det ursprungliga utkastet, koncipierat i april, framträder den svenska kulturtillhörigheten med större eftertryck. I manuskriptet lyder vers 49–54:

Det gamla Sverige är mig kärt,
Det har jag ej förneka lärt,
Så kärt som fäders minne;
Dess språk nu på min tunga bor,
Men Finland är min mor,
Mitt hjerta – det är finne.

Dikten uttrycker Topelius ställning i språkfrågan: finskan och svenskan hade samma existensberättigande. Denna hållning var han mån om att understryka också i Nornan som var språkrör för de svenskspråkiga bildningssträvandena. Samma budskap hade han framfört i »Draktänder» (1871, ingår i Ljung 1889).

Castrén konstaterar att Topelius efter de ryska angreppen mot Finland kraftigare än någonsin ville betona fosterlandets enhet och de båda språkens strävanden. Han ser Topelius dikt som ett testamente där humanitet och tolerans understryks – den enda grund som han ansåg att framtiden kunde byggas på (s. 179 f.).

»I aftonlugn» vann genklang. När man på höstterminen följande år planerade en soaré till förmån för folkhögskolorna föreslogs att dikten skulle omarbetas av Karl A. Tavaststjerna och framföras som en dialog. Topelius samtyckte: »Under förutsättning af lika berättigande och lika sjelfkänsla på båda sidor.» Han tillägger: »Välj icke för den finska typen en sydfinne, som varit i herretjenst; välj hellre en fri och frimodig österbottning!» (1/11 1891). Tavaststjerna kompletterade Topelius 13 strofer med 11 nya och sände resultatet till Topelius som hade den invändningen att svensken (Anders) som hade »både initiativ och afslutning, i dialogen blir den dominerande och finnen passiv förd i släptåg». Han föreslår därför att finnen (Tomas) får det sista ordet vilket Tavaststjerna beaktade (3/11 1891; korrespondensen och dialogen återgivna av Söderhjelm, s. 210–215). – Den bearbetade dikten trycktes som separattryck till soarén den 12 november 1891.

Castrén, »Topelius’ politiska diktning», Humanister och humaniora 1958, s. 179 f.; Hufvudstadsbladet 13/11 1891; Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 548 f.; Söderhjelm, »Topelius och Tavaststjerna. Anteckningar ur efterlämnade papper», Ateneum I 1898, s. 207–215; Topelius, 120 dikter 1970, s. 355–361

Punktkommentarer till denna dikt

1 fosterbrödralag – vänskapsförbund.

1893

För Wasa stads nya folkskolehus

den 12 Oktober 1893.

Vårt land har höst. Sydvesten sopar Qvarken
Och kammar granens långa lugg på stranden.
Gråhårig himmel väntar hvitt på marken,
Men björken strör guldpengar ut i sanden.

Så mycket pengar! Åh, så mycket pengar!
Gå, räfsa, räfsa! Låt dig icke skrämma!
Hvar äro Bremerliniens1 unga drängar?
Nu ha vi fått Amerika här hemma.

Ja, räfsa du, som söker lifvets lycka
I röda guldet! När du räfsat skatten
I hög att torpets låga stuga smycka,
Har du fått vissna löf i höstenatten.

Rikt är blott arbetet i Herrens fruktan.
Det bygger bo, det vinner land och löte,
Förvandlar till välsignelse Guds tuktan
Och sår sin Wasaråg2 i Finlands sköte.

Så vår, så vår, när höstens dagar mulna!
Så mod i klenmod, hopp i vinterkäla3!
Så framtids skog, när du ser löfven gulna,
Så då den skörd, som ingen frost kan stjäla!

Och så i unga hjärtans åkermylla!
Det finns ej teg så mjuk för plog och gröda,
Ej mark, som så ett fruktbart frö kan fylla,
Ej fält, som så kan löna odlarns möda.

Men sofra sädet! Tidens gångjärn knaka,
Och framsteg kallas allt, som vedervågas.
Ja, framåt vare lösen, ej tillbaka;
Men uppåt eller nedåt, det må frågas.

Är Herren icke den, som bygger huset,
Arbeta fåfängt de, som väggen timra;
Se fönstren ej mot himmelen och ljuset,
Hvad båta lamporna, hur klart de skimra?

Res, såningshus, din mur i morgonväkten
För nutids ljus på Österbottens slätter,
För fäders dygd i nya Wasaslägten
Och framtids vår i Finlands vinternätter!

En Gud, ett land, ett folk, ett troget hjärta
I dessa ljusa salar sammanflyta.4
Dem skall i tiden ingen tvedrägt svärta
Och deras glada täflan kif ej bryta.

Och det skall vara, som när majmoln regna
Och tjugumila torra tegar törsta;
Men Gud och fosterland, som dem omhägna,
Skall vara skolans sista ord och första.

Z. T.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck (Nikolaistad 1893) och avtrycktes i Wasa Tidning 13/10 och i Vasabladet 14/10 1893.

Det nya folkskolehuset vid Rådhusgatan i Vasa (Nikolaistad 1855–1917) invigdes den 12 oktober på Uno Cygnæus (den finska folkskolans fader) födelsedag. Festtalet hölls av skolinspektor F. V. Vestlin och fröken Jenny Svanljung deklamerade Topelius dikt.

Wasa Tidning 13/10 1893

Punktkommentarer till denna dikt

1 Bremerliniens – fartygsrutt som trafikerade mellan Bremen och England, ofta anlitad av Amerika-resenärer.

2 Wasaråg – rågen var stadens viktigaste exportvara under 1800-talet.

3 vinterkäla – vinterns tjäle.

4 En Gud, ett land, ett folk, […] salar sammanflyta. – Skolhuset inrymde både stadens finsk- och svenskspråkiga folkskola.

Lärarinnan.

1.

Att så en skörd, som hon ej själf får skära;
Att sikta framtid och att sålla stunden;
Att, trångt i dagens läseordning bunden,
Okända mödrars plikter tacklös bära;

Men själf allena, skild från hem och kära,
Med känslor, gömda djupt i hjärtegrunden,
Belysa sekler och förstå sekunden;
Se där en lärarinnas lott och ära!

När hennes yrkesbroder, lärarn, stöder
Sin trötta fot på samhällslifvets trappa
Och mäter steg och väljer mål och mått;

Då andas, lefver, strider och förblöder
Ett kvinnohjärta, dömdt att ensligt klappa,
I inre världar ljudlöst, oförstådt.

2.

Mod, mänskotankens unga fostrarinna!
Din väg går icke mer i skumma dalar,
Nu strömmar morgonluft i skolans salar,
Och boken vaknar, stafvarna försvinna.

Ej oförstådt skall mer ditt lif förrinna;
Till halfva mänskligheten fri du talar
Det ord som lyser, värmer och hugsvalar.
Mod! Rodna icke mer att vara kvinna!

Möt med din klara tanke den, som visar
Till kök och spinnrock kvinnans väg tillbaka,
Och le åt snobbens dumma öfvermod;

Men smält med ödmjukhet förtalets isar,
Gå glad, som förr, att älska och försaka;
Var sann, var viljestark, var öm, var god!

3.

Du, du kan ej stå dold, ej bli förgäten,
Som sår din säd på solbelysta tegen.
Ditt ord är frö, ditt föredöme vägen,
Och hundra apor följa dig i fjäten.

O, att du kunde så för mänskligheten,
Så fruktbar skörd, att, när de tröttnat, stegen,
Du sått med andras lycka ock din egen
Och sått för tiden, sått för evigheten!

Ditt mål är människan, din dom eleven,
Din lön att i de forna skolbarns boning
Med glädje se dig ej behöfvas mer.

Och mången grytan fått, men icke slefven;
Och icke den, som vattnat plantans groning,
Men Gud allen’ är den som växten ger.

Z. T.

Kommentar

Dikten ingår i Album utgifvet af forna elever vid Privata lärarinneklassen och Fortbildnings-läroverket vid Svenska Fruntimmersskolan i Helsingfors 1893.

Den 6 november firade fruntimmersskolorna i Finland 50-årsjubileum; den första skolan för flickor, Svenska fruntimmersskolan i Helsingfors, hade grundats hösten 1843. Elisabeth Blomqvist var skolans mångåriga föreståndare. Se f.ö. kommentar till »Fruntimmersskolan i Helsingfors» (1869; Ljung 1889).

Dikten är en av Topelius få sonetter.

Finlands Allmänna Tidning 11/11 1893

1895

För Fredrik Pacius.

Vid aftäckningen af hans byst i Kajsaniemi park den 8:de Juni 1895.

Nu grönskar vårt land, nu blånar sjö,
Nu blommar en vår ur vintersnö,
Nu klappar hvart bröst med friare slag,
Nu firar sången sin kröningsdag.
En våg stiger högt ur tonernas haf,
En konung står upp ur natt och graf.
Han stupar ej mer för härjarens svärd,
Han blickar lugn på sin efterverld.

Han förde till strid en segrande här,
Ovissnelig ungdom hans fana bär.
Han lyfte vårt land med tonernas makt
På örnavingar i framtids vakt.
Och hvar än hans sång vårt öra når,
Där smälter snö och där ljusnar vår,
Där rotar sig starkt i enigt förbund
Ett folk, ett hjerta på fäders grund.

Och ila vi bort från Finlands strand,
Och slocknar vår röst i ökensand,
Så dröjer Du qvar i minnenas vård,
Musikens konung i örtagård!
Din ton går igen med sjöarnas våg,
Den eldar de kommande seklers håg,
Den viger vårt land till seger en gång;
För Dig, för Dig ljuder Finlands sång.

Z. Topelius.

Kommentar

Dikten utkom som separattryck och avtrycktes i Hufvudstadsbladet 8/6 1895 (samt landsortsupplagan 9/6, nr 131).

Topelius skrev dikten till avtäckningen av Fredrik Pacius (1809–1891) byst i Kajsaniemi park den 8 juni 1895. Initiativet till minnesmärket hade tagits av manskören Muntra Musikanter där Pacius varit hedersledamot.

Avtäckningen ägde rum i samband med den sång- och musikfest som arrangerades i Helsingfors den 7–9 juni. Martin Wegelius och A. H. Snellman höll tal (återgivna i Hbl nr 132). Därefter intonerades finalen till Kung Carls jagt som sjöngs till Topelius nyskrivna strofer varvid bysten avtäcktes: »Det var en stund af stämningsfull högtidlighet, då tonsättarens välkända drag helt hastigt aftecknade sig mot fonden af gröna björkar, under det att de mäktiga tonerna af hans storslagna komposition ljödo genom den klara, solskensmättade sommarluften.» (Hbl nr 132).

Om Pacius, se kommentar till »Till Fredr. Pacius d. 19 Mars 1859» (Nya blad). Se även »Till Fredrik Pacius» (1882, Ljung), samt »Sångens minne», vers 37–42.

Hufvudstadsbladet 8/6 1895 och 9/6 1895 (nr 131 och nr 132)