Om boken

Sally Salminen (1906–1976) föddes som småbrukardotter i den åländska skärgården. Hon visste tidigt att hon inte ville leva ett traditionellt kvinnoliv och emigrerade 1930 till depressionens Amerika för att arbeta som hembiträde i New York. När hon återvände sex år senare var det som världsberömd författare. Under sin knappa fritid hade hon skrivit Katrina, romanen som fick ett enormt genomslag och som snart sålt i femton svenska upplagor. Det blev ytterligare sexton titlar: romaner, självbiografiska böcker och reseberättelser som kretsar kring individens egenvärde och sociala ansvar, fångenskap och frihet. Sally Salminen ryckte upp sina rötter men vann en ny hemkänsla i världen. Hon hade svårt för grupperingar, politiska som religiösa, och fick betala ett högt pris för sina livsval och åsikter.

Efter hemkomsten till Norden bröt snart andra världskriget ut – med livsavgörande konsekvenser också på det privata planet.

Ulrika Gustafsson är fil.dr i litteraturvetenskap, förlagsredaktör och skribent. Med hjälp av ett rikt material – dagböcker, manuskript, korrespondens, intervjuer och fotografier – lyfter hon fram Sally Salminens dramatiska livsberättelse och synliggör även delar av hennes författarskap som varit bortglömda.

Titelsida

Ulrika Gustafsson

Min ljusa stad

Sally Salminen, livet och litteraturen

Appell Förlag, Stockholm
Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors

Copyright

Min ljusa stad – Sally Salminen, livet och litteraturen
har tryckts och givits ut med bidrag från:

Konstsamfundet

Kungliga Patriotiska Sällskapet

Letterstedtska föreningen

Stiftelsen finlandssvensk bokkultur

Stiftelsen Längmanska kulturfonden

Svenska litteratursällskapet i Finland, Christian och Constance Westermarcks fond

Ålands kulturdelegation

Appell Förlag, Stockholm, appellforlag.se

Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors, sls.fi

Min ljusa stad

Sally Salminen, livet och litteraturen

Ulrika Gustafsson

© Appell Förlag och Ulrika Gustafsson 2019

E-bok 1.0, 2021

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

Typsnittet Infini är skapat av Sandrine Nugue/CNAP och licensierat under CC BY-ND.

Omslag: Eva Wilsson

E-boksproduktion: Jonas Lillqvist/SLS

ISBN 978-91-984960-1-7 8 (tryckt utgåva, Sverige) ISBN 978-951-583-477-5 (tryckt utgåva, Finland)

ISBN 978-951-583-555-0 (epub), http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-583-555-0

ISBN 978-951-583-556-7 (pdf), http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-583-556-7

SLS Varia 3

ISSN 2489-7841 (tryckt) ISSN 2489-5512 (digital) UDK 839.79 Salminen

Dedikation

Till mina söner

Innehåll

Uppror i kvinnoland

Från Nedergårds

Upptäcktsresan

Som en Robinson

Stockholm–Linköping

Modern i Mariehamn. Självförsörjande bildad kvinna

Big Apple

Katrina

Stjärnan

Den långa våren 1939

Vad får en kvinna vara? Fiskblodet, valkyrian, horan

Kritiken

Samtida litterära etablissemang

Kärlek och krig

En bok som skulle hetat Ambition

Thorsvighus. Idyllen och dess frånsida

Moderskap och motstånd

Lars och Vivi. Litterära alter egon

Satir på satir

Hemma är …

Kretsen kring Heretica

… där jag har mina papper och kläder

Stjärnbilden

Systerskål

Tack

Källor och litteratur

Bildförteckning

Register

Uppror i kvinnoland

Plötsligt stiger någon ur ledet. Bryter med traditionen, ifrågasätter vanorna och skapar oordning. Man hyssjar åt hen men utan tänkt resultat. Det väcker bara upprorsanda.

Sally Salminen var sådan.

Hon föddes som småbrukardotter i den åländska skärgården 1906. 1930 emigrerade hon till depressionens USA för att arbeta som hembiträde. På hösten sex år senare återvände hon till Norden – Åland, Sverige, Finland och så småningom Danmark. Hon hade helt osannolikt slagit igenom som världsberömd författare. Hade med Katrina vunnit första pris i den romanpristävlan som Holger Schildts förlag i Helsingfors och Wahlström & Widstrand i Stockholm gemensamt arrangerat. Hon väckte uppseende också i Amerika och resten av världen – så sensationell var hennes författardebut.

Vinnarboken handlar om en kvinna som går stolt genom livet trots att hon lurats till fattigdom av sin kärlek, den talföra och charmiga sjömannen Johan.

Sommaren före genombrottet vistades Salminen tillfälligt i Stockbridge Massachusetts. Hon var köksa och passade tillsammans med en stor tjänarstab upp på en miljonärsfamilj på sommarnöje. Ett par gånger kom döttrarna i familjen så nära Sally att hon drog efter andan. »Det var som om ett par smäckra lustjakter brusat förbi. Dessa ättlingar av dollararistokratin var fysiskt prima kreatur«, minns hon skämtsamt i memoarboken Min amerikanska saga från 1968, men då, i Massachusetts, anfäktades hon av en »hatblandad avund«. Hade gärna sett misserna krokna över diskbänken. Deras händer svarta och spruckna av att skala rotfrukter.

Men det var hon som stod där vid diskbänken – och väntade på resultatet från romantävlingen. Hon fick ett brev från mamma Erika, daterat den 27 juni: »Sally dett närmar sig att du får höra om din bok men tänk int på dett om dett misslyckas utan slå bort dett då som dett aldri sku ha vari så mår du bäst.« (Stavningen här och i andra liknande källor är autentisk.) Fast det hade hon aldrig kunnat göra. Hon vantrivdes innerligt med det tunga arbetet och med att vara ett lätt utbytbart hembiträde. Skrivandet var hennes sätt att bli mer än bara underklass, att spränga de bojor hon upplevde att hon bundits med redan innan hon var född.

Salminen skrev ytterligare sexton böcker fram till 1974: romaner, självbiografiska böcker, reseskildringar. Här står den moderna individen i centrum, ibland hon själv, sökande, orolig, drömmande och målmedveten. Hon var kvinna i ett traditionellt sett manligt yrke och tidig som arbetarförfattare och självbiograf. När Lisbeth Larsson i »Självbiografi, autofiktion, testimony, life writing« överblickar kvinnors självbiografiska skrivande från 1970-talet och framåt förklarar hon att de självbiografiska berättelserna på 1970-talet blev betydligt fler än de hade varit decennierna innan, och att de användes som politiska verktyg i kvinnorörelsen – »oerhört populära, lästa och diskuterade«. Larsson pekar på det politiska med ett citat från Sun Axelssons Drömmen om ett liv (1978): »Jag vill inte skriva en bekännelsens litteratur. Jag vill skriva därför att jag vill att mitt förflutna skall bli verkligt, att mitt liv skall bekräftas.«

Det kunde ha varit Sally Salminen som sagt så redan tidigare.

Bland Salminens kvarlämnade papper som förvaras på Nationalbiblioteket i Helsingfors finns ett odaterat och opublicerat manus: »Romanen om Helimunda eller Uppror i kvinnoland«. Det handlar om kvinnostaten Centra, där mannen har tämjts. Endast de bästa exemplaren får leva och hålls som avelsdjur. När det är dags för prinsessan Helimunda att föda en flicka till tronarvinge och för sin egen moderslyckas skull får hon och några andra flickor höra om gångna tider då män och kvinnor levat samman som i ett Eden. Det är häxan i tornet som berättar om en tid med ljuvlig älskog. Flickorna trotsar landets regering och ger sig av för att söka de undangömda männen. Versdramat påminner om Aristofanes komedi Lysistrate där kvinnor vägrar ha sex för att få männen att sluta kriga, men snart deserterar, desperata efter just sex och närhet.

Salminen hade kunskapstörsten, egensinnigheten och beslutsamheten att själv forma sitt kvinnoöde gemensamt med hjältinnan i versdramat. Hon var »en av dem som gick tidigast och for längst bort« efter att ha vuxit upp i ett kvinnorike med en mor som familjens överhuvud. Tvärtemot Sally var mamma Erika »som en fast beståndsdel av Vårdö«.

Men det kollektiva minnet av Sally Salminens liv och hennes verk har med tiden bleknat så att inte mycket återstår. I den senaste översikten över finlandssvensk litteratur, Finlands svenska litteratur 1900–2012 från 2014, nämns hon under rubriken Folklivsskildringen. Här beskrivs Katrina. Det framkommer också att romanen var Salminens debutverk, att hon med den gjorde en enorm kommersiell succé och att författaren samtidigt väckte stor uppmärksamhet på grund av sin bakgrund som hembiträde. Inget mer.

Det här är ett representativt exempel eftersom Salminen i huvudsak räknats just till den finlandssvenska litteraturen.

I sin samtid fick hon tidvis och på sina håll hård, till och med hätsk kritik men samtidigt också mycket uppskattning både från läsare och kritiker. Men det är som att den negativa kritiken dröjt kvar längst. I en finlandssvensk litteraturhistoria från år 2000, föregångaren till den ovan nämnda, står: »Resten av sitt liv skrev Salminen i skuggan av Katrina. Ju längre tid som gick efter succén med Katrina, desto negativare blev mottagandet av Sally Salminens produktion.« Här nämns också en annan av Salminens romaner, Prins Efflam från 1953, och att en förändring i positiv riktning skedde efter den.

Flera före mig, både i Salminens samtid och senare, har framhållit att hon åstadkom mycket mer än succédebuten och att också det förtjänar att lyftas fram. Det har gjorts främst i sammanhang där det funnits ett särskilt intresse för kvinnors skapande. Men det har sagts i spridda artiklar. Det har saknats en mer omfattande presentation av Salminens liv och författarskap, en översikt som den här biografin.

Jag utgår från att Katrina var bara början på Salminens författarskap. Jag läser hennes böcker på nytt och berättar vad jag ser; ibland översiktligt, andra gånger mer i detalj. Jag beaktar också arkivmaterialet i större utsträckning än vad som gjorts tidigare. Det rör sig om opublicerade manuskript, dagböcker, kalendrar och övriga anteckningar, brev, bilder, intervjuer och andra tidningsklipp – inte minst en stor mängd recensioner från Danmark, hennes nya hemland från 1940. Salminen har delvis själv bestämt vad som finns kvar efter henne. Naturligtvis påverkar det min berättelse om henne. Jag hämtar fakta från de dokument jag har tillgång till, men hit hör bland annat hennes självbiografiska böcker som jag utgår ifrån är tillrättalagda på ett eller annat sätt. Salminen skrev fyra memoarböcker. De sträcker sig dock enbart till augusti 1947, med undantag för några glimtar från nuet då hon skrev dem. Hon avled 1976.

Att berätta om Sally Salminen är för mig ett systerskapsprojekt. Hon förtjänar mer uppmärksamhet än hon fått. Men berättandet är också ett ärende i sig – Salminens liv ter sig som en innehållsrik och fascinerande berättelse med den överblick som i dag är möjlig, från min utsiktspunkt. Jag har valt att inte ange referenser eller använda fotnoter i texten för ett ledigare intryck, men en fullständig källförteckning återfinns ändå bak i boken så att det i alla fall på något sätt framgår vilket material jag baserar berättelsen på.

Min ljusa stad handlar om skrivande som både galenskap och frihetskamp, om att alls våga skriva och att våga skriva om frågor som är viktiga för en själv. Sally Salminen var en skapande människa med både sin könstillhörighet och sin klasstillhörighet emot sig, dubbelt underordnad. Min bok om Salminen är en intellektuell biografi i den meningen att jag lägger fokus på hennes tankevärld, på skärningspunkterna mellan hennes liv och hennes verk.

Lisbeth Larsson har konstaterat att kvinnors självbiografiska berättelser är intersubjektiva och beroende av läsarnas gensvar. De behöver »lyssnare som vill förstå, någon som erkänner berättelsen som intressant och viktig och som för den vidare in i ett fortsatt samtal. Den behöver lyssnare som beaktar den och tar den in i den kollektiva historien.«

Jag tar Sally Salminens erfarenheter av världen på allvar, så som hon förmedlat dem i romanform eller självbiografiskt. Min avsikt är att nyansera och komplettera den offentliga bilden av henne.

Vad var det som drev henne och vad åstadkom hon?

Hur såg hennes villkor som författare ut?

Från Nedergårds

Fönstren gör rummen ljusa. Nedergårds är inte vilken torparkoja som helst. Det syns på snickarglädjen i dörrposterna. Prästänkan Anna Lisa Bergstenius lät uppföra det lilla stockhuset åt sig på Norrgårds mark omkring 1850. Det kallas därför också för Fruns.

I augusti 2016 var jag här med min man och våra två pojkar på fyra och fem år. Sally Salminens systerson Lars Asker visade mig runt i det lilla huset med två rum och kök i markplanet. När Sally växte upp stod en spis i köket som var så stor att den upptog halva golvet. Där stod nu en praktisk liten braskamin.

Pojkarna hoppade i farstun. Påminde om alla barn som lekt här. Sprang i vindstrappan som flyttat på sig sedan Sallys tid och ledde upp till nätta gästrum. När hon var barn var vinden oinredd så när som på en kammare, brun och grå som Tiden men med spännande saker. I sin sjätte bok, den självbiografiska Barndomens land från 1948, låter Salminen en liten Ella upptäcka vad hon själv upptäckte här som barn. En vävstol med alla tillbehör: »Hon ser en tung, rund stock, ett par lösa pedaler, skedar och spolhållare, vilka var för sig tjänar ganska bestämda, mystiska ändamål.« Och så bakredskap, plagg att klä ut sig i och mycket mer. Hit upp smög katten och »ynglade av sig«, som familjen sa, och här i svalkan stod sig äpplena från trädgården. Här gömde barnen julklappar för varandra.

Lars fru Jane bjöd på lunch i salen, vildsvinsstek från Uppland i Sverige och generöst med svampstuvning på nyplockade kantareller. Utsökt pulverkaffe från Kenya till kakorna och vispgröten gjord på blåbär. Douglas Lindén var också med. Hans pappa var kusin till
Sally Salminen.

Min man och jag var nervösa att barnen skulle ha ner det festliga porslinet i golvet, men det klarade sig. Det var bara de vuxna som spillde cocacola på mattan. Vi saltade den och Lars och Dolle berättade familjeminnen. Undrade om jag möjligtvis visste varifrån Sally kan ha fått glasvasen som stod på en skänk. Den är graverad med ett torn och datumet 22/9 1940.

Jag frågade om Bent, Sallys och hennes mans judiska fosterson, och efter bilder från konstnärsparets resor till Algeriet, Jugoslavien, Israel, Italien och Frankrike som jag saknade i arkiven.

Klimatet var så gynnsamt att vindruvorna hade mognat i det fria på västerväggen. En sommaridyll. När Salminen var liten växte inga vinrankor här, men rabarber, svärdsliljor, stockrosor, syrener, vinbärsbuskar och en hel familj äppelträd.

Erika Johansdotter (Eriksson) från Vargata och sjö- och timmermannen Hindrik Salminen från Gustavs i Åbolands skärgård gifte sig 1891 och bodde först på Norrgårds, i Erikas barndomshem. 1894 köpte de Fruns med jord för 600 mark och Norrgårds delades itu. Emanuel Lindén, farfar till Douglas Lindén, blev bonde på det ursprungliga hemmanet.

Erika och Hindrik fick tolv barn ihop, födda mellan 1892 och 1912. Sally Alina Ingeborg föddes som det åttonde den 25 april 1906 – samma år som en progressiv reform gav kvinnor och män lika och allmän rösträtt i storfurstendömet Finland, som skulle bli självständigt 1917.

Det äldsta barnet, Uno, hade drunknat när han tolv år gammal åkte skridskor och gick igenom isen på Vargata träsk, Viken 1904. De äldre syskon Sally växte upp med var Elin, Anna, Rauha, Inez, Albin och Uno (den andra). De yngre syskonen var Aili, Saima, Ruben och Runar.

Familjen Salminen arrenderade extra mark och Hindrik var mångsysslare för att klara försörjningen av den stora familjen. Han var flera gånger över till Amerika för att arbeta och dryga ut inkomsterna. Han skötte också postförseln mellan Vargata och Bomarsund på Fasta Åland.

Den 26 november 1913 kom han aldrig hem till natten. Han hade drunknat utanför postbron i Båthusviken. Sally var sju år.

Fram till 1913 var livet »ett sagans land«, i alla fall är det så Salminen beskriver förhållandena ett halvsekel senare i Upptäcktsresan (1966), den första av sina memoarer: »En sådan stor familj. Många släktingar nära omkring. Och seglande och bortaboende, vilka utvidgade sfären till hela jordklotet. Ett hus vars rum och vrår det tog tid att bara namnge.«

Familjens tillvaro var arbetsam men trygg. Efter Hindriks död blev den fattig. Från följande år, när första världskriget bröt ut, blev läget ännu sämre: Inez sydde påsar i oblekt lärft och broderade alla familjemedlemmars namn på dem så att mamma Erika rättvist kunde fördela dagsransonen bröd, »Guds gåvan«, som den kallades.

Erika fick en årlig pension ur postverkets kassa och inkomsterna drygades dessutom ut med en pension ur Änke- och pupillkassan, som sjömanshusombudsmannen kapten Johansson hade hjälpt Erika att ansöka om hos tsar Nikolaj II. Fast det var småpengar med tanke på behoven. Under barnens uppväxt hade Erika alltid svårt att betala skatterna till kommunen, kyrkan och staten, och hon hade skulder till Västergårds för varor hon köpt på kredit i gamla kapten Lundqvists bod.

»Det vankas leva ändå med guds hjälp«, skriver hon flera år senare i ett brev till Sally och berättar att det inte blivit något av den pensionshöjning hon hoppats på. Sally återger brevet i Upptäcktsresan. Antagligen hade Erika hanterat tillvaron med samma inställning också de år barnen växte upp.

Två av de äldsta systrarna, Anna (född 1895) och Inez (född 1899), flyttade hemifrån 1917, och Uno (född 1905) tog arbete som sjöman 1919 efter att han konfirmerats. Ändå var de nio i stugan när Sally började skriva i sin ungdoms dagbok som sträcker sig från juni 1920 till september 1924. Hon hade nyligen fyllt fjorton och skulle bo hemma två år till.

I salen där vi lunchade hade tonåringen Sally till leda vaktat telefoncentralen som mamma Erika hade ansvar för 1918–1930. Då var rummet ingen sal utan kallades för innerstugan. Flickan klagade för dagboken på att hon kände sig ensam utan böcker och sällskap, medan hon hörde hur »alla människor bjuda varandra« i telefonen. Ibland tröstade hon sig med en sockerbit, fastän det var för dyrt och förbjudet. Andra gånger irriterade hon sig så mycket på allt liv i stugan – på Elin som gick för tungt och talade högt, »värre än centralen« – att hon till sist själv stampade i golvet och resten av familjen förstod att gå iväg på ärenden.

Aili var den i barndomshemmet som Sally kände sig mest förtrogen med. Båda hängav sig åt dagdrömmar för att slippa tänka på hur tråkiga de vardagliga sysslorna var, och berättade i hemlighet för varandra om sina fantasier. Sally hittade på en hel uppsättning karaktärer, allrahelst lekte hon att hon var pojke eller man. Och om kvällarna uppe i vindskammaren återberättade hon viskande följetonger ur Allers Familj-Journal för Aili efter att den äldre systern Saima somnat.

Sally karaktäriserade sig själv med koncisa formuleringar i dagboken: »Jag tänker alltid, nästan aldrig talar jag mer än det nödvändigaste.« Hon hade också ovanan att odla ett tungsinne, sin »långa längtan«. Tur att också Aili var en så bestämd person att hon kunde ruska om Sally. Den 5 maj 1921 skrev Sally att Aili sagt:

att jag bara ville nedsätta mig själv, för nog fick jag lika många vänner som andra. Sen sade vi att vi skulle se 10 år härefter vem som bäst tagit sig fram i livet. Då Saima gick ut, sade Aili till mig »Du tar dig nog bättre fram än oss du. Det har jag alltid tänkt.« Då blev jag riktigt tyst och jag skämdes emedan jag förut varit så emot henne.

Den tonåriga Sally glömde lätt bort att hon inte alltid var ensam och enbart arbetade utan också åkte kälke nerför backen i kalvhagen nära huset och skridskor på Båthusviken, och att hon om somrarna var ute med sina lillasystrar och kusinerna från Norrgårds: Siri och tvillingarna Elin och Sigrid. Siri var bara en månad yngre än Sally och den hon lekte och tävlade mest med – »den rival jag älskade och hatade«, som hon berättar i Upptäcktsresan.

De plockade smultron, kråkbär och blåbär, badade i Lökvik och lufttorkade på röda klippor av rapakivigranit stekheta av solen. Snart blev det också ungdomsdanser, på släta klipphällar eller på dansbanan sommartid och i ungdomslokalen vintertid. Efteråt skrev hon i dagboken: »Det är rysligt roligt att dansa, då man dansar med en stor och stark man, som riktigt kan föra. Då går det så att man knappt vet att man är på jorden.«

Sally älskade naturen som gav henne sublima skönhetsupplevelser:

Den 20 februari 1921

Nyss då jag var ute och tvättade potatis var allt så underligt. Det var lite skumt och aftonrodnaden på himmelen var så röd, så röd, så att snön och allt färgades rött därav. Men varför längtar jag så, då solen går ned allra mest. Jag längtar så hemskt. Det känns som om mitt hjärta ville brista. Ju vackrare och trollskare allt är desto mer längtar jag. Jag förstår mig inte själv. Jag vet inte vart jag vill, eller vad jag vill ha.

Hon njöt av skönheten samtidigt som den påverkade henne så starkt både psykiskt och fysiskt att hon blev rädd.

Andra gånger var det havet som hade »trolldomsmakt« över den unga Sally: »Jag skulle vilja sätta mig ned på en klippa på Vibberholm och bara lyssna. Lyssna i evighet till bruset, och se vågorna i oändlighet.« Det var som om hon ville smälta samman med berget eller upplösas till skum på en vågkam.

Hon vantrivdes med allt arbete. Det kändes tungt och tråkigt och hon åkte på en hurring av mamma när hon »halvstor« smet från ogräset i havreåkern. Handlederna värkte när hon hämtade Västergårds slaskhink till kalvarna och hon upplevde att »Arthur morbro« betraktade henne med förakt när han sa »Jaså Sally« och lade huvudet på sned.

Sjökaptenen och bonden Arthur Lundqvist hade varit gift med Sallys moster Alina som dött i tuberkulos 1917, men var omgift sedan 1920. Syskonen Salminen hade kusin Lisa i skeppargården eller »herrgården«, som de också kallade Arthurs gård. Den som fick leka med Lisa i leksalarna – två hela rum med exklusiva leksaker från jordens alla hörn – kände sig utvald för stunden, och Arthur framstod som den mest omtänksamma och lekfulla pappan.

En dag, kort efter att hon hade fyllt femton år, grälade Sally med Aili om vem som skulle diska. Sedan gjorde de det tillsammans och talade om hur kärlekslöst de tyckte att hemmet var, för att systrarna Elin och Rauhas frikyrklighet hånades och för att mamma Erika inte kom så väl överens med alla sina barn.

Erika var stark. Armarna lyste kraftiga och vita mot allt det kulörta när hon färgade remsor av lump som skulle bli trasmattor. Hon hade som en trygghetsring ovan och omkring sig som följde henne vart hon gick. Men hon gav den inte vidare. När Erika skämtade var barnet Sally osäkert på om mamma skrattade med eller åt henne. Som tonåring längtade hon efter att bli sedd och bekräftad – kanske mer än man kan bli i en månghövdad familj med en mor som ensam ska hålla alla vid liv – och blev sårad när hennes födelsedagar gick obemärkta förbi.

Minnesbilden av Hindrik hade bleknat för dagboksförfattaren. Hon berättade att hon gärna skulle leva i tron att »pappa var den bästa och snällaste och duktigaste karlen av alla«, men att hon fått höra att Anna sett Hindrik slå Erika, och att Erika sagt att han varit »stygg«.

Salminens var mycket klassmedvetna. Erika och hennes barn upplevde att familjen hade sjunkit i klass i och med att hon avvisat grannbonden som varit intresserad och i stället gift sig med Hindrik av både oklar och enkel härkomst. Till den här upplevelsen bidrog också att Erika och Hindrik inte bara hade övertagit den mindre delen av hemmanet Norrgårds, utan att den delen ytterligare förminskades när en femtedel gick till Erikas syster Alina i samband med att hon gifte sig med Arthur Lundqvist, som krävde hustruns del av marken. Erika vårdade respektfullt minnet av »Farmor-i-världen«, Sallys morfarsmor och anmodern som varit storhusmor på ett odelat Norrgårds.

Sally lade tidigt stor vikt vid kläder. Var hatt på modet och hon ingen hade när det bjöds till fest stannade hon hellre hemma. För dagboken berättade hon om tre flickor som tidigare varit så fattiga att kommunen hjälpt dem. Nu var de plötsligt rika efter att deras pappa hade lyckats i Amerika:

Människorna tala naturligtvis illa om dem. Jag blev så glad då jag fick se Agnes, som förut varit barnpiga i Sandö, vara så bra klädd. Förr var hon så dålig. Jag vet hur det är att inte hava att taga på sig det man behöver då man gärna vill någonstans. Därför kände jag det som om jag varit i hennes ställe.

Skolan hade avgörande betydelse för Sally. Först två år i den ambulerande småskolan som hon började som sjuåring och sedan fyra år i folkskolan som låg mitt på Vårdö huvudö. När hon var fjorton och hade gått ut sista klass berättade hon för dagboken att det var skolan som väckte hennes stora längtan efter något annat, men vad?

Från skolbiblioteket lånade hon hem H. C. Andersens sagor, Daniel Defoes Robinson Crusoe, Charles Dickens Oliver Twist, Anna Erslevs Gula vargen, Harriet Beecher Stowes Onkel Toms stuga, Jules Vernes Kapten Grants barn och en ungdomsbok om trojanska kriget.

Hon läste också veckotidningarna familjen fick från Lundqvists och som under kriget hade blanka sidor i mitten på grund av den ryska censuren. Mamma Erika kallade Allers Familj-Journal för trätartidningen eftersom barnen bråkade om vem som skulle läsa den först. Hon uppskattade tidningarna, men muttrade också för att hon såg dem som före detta svågerns sätt att mildra sitt dåliga samvete, som en betydelselös ersättning för den mark han tagit.

Sally slukade också allt hon kom över i Vårdö bys blygsamma bibliotek, när det väl var öppet: Böcker av Strindberg och Greven av Monte Cristo, En kärleksdröm, Låt mig bli fri, Vildkatten. Detektivromaner, äventyrsböcker, romantik. Och så fortsatte hon med den religiösa litteratur som Erika köpte urskillningslöst för att den var billig och Guds ord.

Sally ville ständigt ha mer att läsa. Böckerna gav förströelse, närde drömmarna och var ett titthål ut i världen som det dröjde innan hon kom ut i. Kanske hittade hon också här sina första förebilder: Valda Girard, »Vildkatten«, är något av en kvinnlig rebell när hon med seglarmössa och moderna och stadiga tygskor tar befäl över en yacht som hon till smeknamnet är namne med.

Viktigast av alla barndomens böcker var Zacharias Topelius Läsning för barn, som hon precis som alla andra barn läste i skolan. Hon hade fått upp ögonen för den redan när hennes äldsta storebror Albin börjat skolan och hans låneexemplar förvarades som en skatt i »svarta rummet« under vindstrappan.

»Den nya stora vetskapen« är skildrad i Barndomens land: »Därinne, i själva husets hjärta, döljer sig Läseboken. Hon kan se den när hon blundar. […] Pärmarna och bladen strålar ut ljus åt alla sidor. Det är som om en sol var gömd i svarta rummet.« Här och i ett radioprogram från 1954 berättar författaren hur hon som liten en gång, i ett obevakat ögonblick, lyckades komma åt den förbjudna frukten.

Topelius »Luftslotten« måste ha gjort ett särskilt intryck på henne. Sagan som hon ser ut att utgå ifrån i sina författardrömmar handlar om två pojkar och en flicka som ser fantastiska slott i molnen vid solnedgången. Barnen kan se det magiska i världen – en förmåga som bara några få har. När de vuxit upp förmedlar de det förtrollande vackra med måleri, litteratur och sång. Männen som kommer från välbärgade familjer har utbildat sig. Kvinnan, som var en tiggarflicka, är fortfarande fattig och vallar kor, men medan hon gör det sjunger hon klart och vackert.

I dagboken – läraren Alfred Andersson hade uppmanat alla barn att skriva dagbok – skrev Sally den 20 oktober 1921:

En gång kom jag från brunnen där jag tvättat potatis. Aftonrodnaden glödde på himmelen, men den glödde också i våra fönster. Då tänkte jag. Himmelens färger kunna speglas, icke endast i rikas, fina, höga fönster, utan också i den fattiges låga. Så också i våra. Varför kunde inte också jag så fattig och ringa jag är återspegla himmelens, jordens och havens sjönhet och färger och framföra dem för människorna. – En dag tenkte jag: Jag är en byggmästare. Jag bygger inte vanliga stugor. Jag bygger icke heller träd. Jag bygger luftslott. En stor härlig stad. Jag kan se den. Höga, stora och genomskinliga hus reser sig det ena efter det andra. Färgen är så vit med ett skimmer av ljusrött. Men staden har ingen grund. Den svävar i luften och djupt under den är en mörk avgrund. Dit skall min stad störta. Den skall uppslukas av den gapande avgrunden, ty den har ingen grund. Redan ha några torn störtat, men jag bygger alltjämt vidare på min ljusa stad som ingen annan än jag själv kan se.

Sally var mest lik vallflickan och kunde inte identifiera sig med författargiganterna Runeberg, Finlands nationalskald, och Topelius – de hade ju varit rika, haft framstående föräldrar och fått utbilda sig, resonerade hon. Trots det vågade hon drömma om att själv bli författare:

Ingen börd, ingen bildning, rikedom, sjönhet eller ära ingenting äga jag och ingenting äga de andra i vår familj. Inte ens en smula sångröst. Men om jag skulle bliva någonting högt. En riktigt stor författarinna skulle jag vilja bliva. Så stor att Artur morbro skulle få lov att se upp till mig […].

Hon ville bli någon som räknades och göra sina egna upplevelser verkliga genom att berätta om dem, dela dem med andra. Och hon ville berätta om sitt älskade Åland. Hon tyckte att det stod för lite om Åland i Topelius Boken om vårt land.

I augusti 1922 tog Sally över tjänsten som butiksbiträde i gamla kapten Lundqvists bod och flyttade över till Västergårds. Storasyster Rauha som tidigare hade haft tjänsten flyttade till Nykarleby i Österbotten för att studera vid Kristliga Folkhögskolan. Så blev det två munnar mindre att mätta på Nedergårds.

Först kändes det som en frigörelse att komma hemifrån och tjäna egna pengar. Rentav som en ära att få jobba som expedit. Men det nya arbetet avskärmade henne från naturen som hittills ofta varit hennes arbetsplats. Inne var det mörkt och unket. Råttorna var så stora att de inte rymdes i fällorna, men drunknade i bleckkannan som stod under sirapstunnans läckande tapp.

Hon jobbade sju till nitton och blev fruktansvärt uttråkad. Tiden mellan kundbesöken var ofta lång. Hon hade hur mycket tid som helst att skriva dagbok och odlade mer än någonsin sitt tungsinne och sin dödslängtan, diktade »Allt är sorg, ja, allt är nöd. / O, vore jag död!« Men hon fick också nya insikter i den värld hon levde i.

Sally hade nyligen konfirmerats med sina jämnåriga och vacklade mellan å ena sidan den moral prästen predikat, och å andra sidan önskan att bara få ha roligt och nyfikenheten på de jämnåriga pojkarna. Det fanns ett par som hon gillade, vackra och liksom hon så blyga att hon knappt någonsin växlade ett ord med dem.

Samtidigt förargades hon över skenheligheten i samhället: motsägelsen mellan den uttalade moralen och de skoningslösare sederna:

O det är en sådan skriande orättvisa här på jorden. Medan i den ena gården bor en flicka, som utan äktenskap fått ett barn, och därför nu går med pannan och blicken sänkta och är hånad och föraktad av alla människor, bor i gården bredvid en ung man, som går stolt och rak, ärad och aktad av människorna, men runt om i världen har han barn, utan äktenskap.

Hon blossade lika mycket av blygsel som av indignation när en man ville köpa postkort med nakna kvinnor. Flera pojkar passade på och drog fram pinupporna ur de två lådorna med kort. Pojkarna trängdes kring dem utan att bry sig om Sally på andra sidan disken. »Om det skulle vara någon oklädd karl också så skulle jag inte vara så arg«, skrev hon efteråt och hade snart eldat upp nakenbilderna i butikens spis.

Dagboken ger inblick i ett samhälle där tonårsflickor måste vara försiktiga för att inte råka illa ut. Och där somliga pojkar roade sig med att skrämmas genom att omringa flickorna, hålla fast eller förfölja dem. Dagboken rymmer vittnesmål om en rad hotfulla situationer och till och med övergrepp som var så fasansfulla för Sally att hon inte skrev rakt på sak vad det rörde sig om.

Själv klarade hon sig undan med huvudvärk. Hon var i Västergårds ladugård för att hjälpa till med ett hölass när en man plötsligt lyfte upp henne över sitt huvud och sprang över höskullen – tills han halkade och föll handlöst. Sallys huvud slog hårt i golvet. »Det är ju mest sin styrka han vill visa. Men jag tål det inte ändå.«

Hon såg att pojkarna var friare än flickorna och konstaterade: »Ju längre ett land är framåtskridet i kulturen desto flere rättigheter hava kvinnorna.«

Butiken Sally jobbade ensam i var en samlingspunkt för pojkarna i byn. Ibland tittade också Aili in och liksom speglade Sallys ungdomliga tristess från andra sidan butiksdisken: »Vi längta så efter nytt, nytt. Inte vanliga, små nyheter utan någonting riktigt ovanligt, uppskakande. Som alla tala om och inte bara en dag utan många.« Ett återkommande kvällsnöje var att gå ner till Båthusviken och se ångbåten komma in vid elvatiden.

Det var en händelse när en russellian, eller ett Jehovas vittne med en senare beteckning, höll en predikan i ungdomslokalen Solbacka en tisdag i augusti 1922. Många var där av nyfikenhet. Också prästen som visade sitt missnöje med tillställningen. Den person som Sally i
dagboken kallar för Kolportören, och som torde ha varit en kringresande bokförsäljare, drog sig inte för att uttala sig på ett sätt som hon upplevde var hatfullt: »så talar en som har fel i hjärnan«, hånade han. Fast russellianen var snygg och karismatisk och Sally blev förtjust.

Följande vinter gick det som runt för henne när hon ensam i butiken försökte komma fram till vem som hade rätt, statskyrkan eller russellianerna. Hon läste en bok om »Djävulen, helvetet, sabbaten, dopet, Guds församling, tionde-systemet, kunskapens träd och livets träd samt vetenskap i ny belysning«. Finns himlen och helvetet eller inte?

De bibliska begreppen – Edens lustgård, äpplet, ormen, yttersta domen – hade Sally med sig sedan barnsben. Prästen höll gudsfruktan levande med sin konfirmationsundervisning. Och russellianerna eldade under undergångsstämningen efter första världskriget med att förutse Harmagedon och ett nytt Guds rike på jorden. Sally lade märke till notiser i dagstidningen om att tusentals lämnat statskyrkan för sekten och tänkte i en av sina mest uttråkade stunder: »O, om det, som Russellianerna säga skulle bliva slut med allt det gamla, tråkiga, 1925.«

Den största frågan var ändå hur hon skulle komma bort. Två dagar före sin artonårsdag utbrast hon: »Jag vill härifrån, det här mörka kyffet. Jag hatar så detta rum. Det ser rysligt ut. Och här skall jag sitta instängd som en hund i sin koja. Ut på trappan kan jag gå, men ej längre, då stramar repet.« Hon längtade hem till Nedergårds där hon kunde röra sig friare och var självklar vid matbordet. Eller, hur vore det med giftermål? Nej, hon ville bort från hembygden, från »tusen kritiska blickar«, till friheten bland främmande. Det räcker att åka till en annan åländsk socken? Snart ställde hon sig ändå frågan: Varför skulle inte också jag åka till Amerika?

Jag frågade mig själv så här: Om jag nu skulle bliva gift med en som jag älskar, och som älskar mig, och jag skulle få ett eget förtjusande hem. Allt skulle vara så gott det kan, vore jag inte då nöjd och lycklig? Om jag sen finge egna barn också? Men jag känner att jag ej skulle vara nöjd ens då. Och därför svarar jag: Nej, jag skulle ej vara lycklig, ty jag skulle känna mig som en fånge i detta hem. Och liksom nu skulle jag längta efter att få se något annat av världen. Nej, o nej, jag skulle ej nu vilja bliva gift med en man som är boende här, då visste jag att allt hopp vore ute. Hellre då med en sjöman. Då kunde det vara en möjlighet att också efter giftermålet få komma ut i världen. Helst vill jag ut, långt, nu medan jag är ung – och sedan få ett hem, här hemma. Men ut först.

Sally hatade sin dagbok för att hon i den inte skrev snällt om alla, för att hon var missmodig och misstänksam. För att hon var vad hon kallade högmodig och älskade sig själv. Hon tänkte att hon skulle ändra på sig, inte vara så lättstött, inte grubbla över små förtretligheter, inte vara så socialt hämmad. Sluta klaga. Sluta drömma. Det var ett nyårslöfte – som om hon varit en missbrukare. »Skulle jag inte drömt så vackra drömmar och inte byggt så höga luftslott hade jag varit nöjdare nu.«

Ibland var hon rädd att det skulle brista för henne, att hon skulle bli galen, och tvivlade på att hon egentligen hade något att klaga på.

Man kunde också säga att dagboksskrivaren var självständig, modig och målmedveten. Hon blev alltmer bedrövad, men olyckan hon upplevde var en ögonöppnare. Hon blev varse orättvisor som att de fattiga fick lov att tjäna hos sina tidigare lekkamrater när de vuxit upp. Att männen hade tusen fler möjligheter i livet än kvinnorna.

Det var den upproriska sidan av henne, den som till och med hon själv emellanåt försökte gömma undan, som var hennes häxan i tornet – och sedermera författaren Salminen. Författardrömmen drog sig tillbaka ibland, slumrade ett slag men dog aldrig.

Huru bad jag inte en tid brinnande böner till Gud varje kväll. Ja, jag tiggde och bad om att få bliva författarinna då jag blir stor. Och jag tillade alltid: inte en liten utan en stor. Hellre än en liten författarinna ingen alls. Nu har jag på en lång tid inte bett därom. Men ännu står det som min käraste önskan. Plötsligt en kväll nu då jag bad min aftonbön bad jag åter om att få bliva författarinna. Jag har inte ångrat mig sade jag. Jag vill alltid, alltid bliva det.

Just självkänslan, den starka upplevelsen av att vara en individ med egen vilja och insikten att också hon hade rättigheter – ilskan hon uppbringade i sin situation – gjorde henne till en överlevare och en modern människa som strävade efter att förverkliga sig själv.

Den 10 mars 1924 nedtecknade hon en ordväxling hon haft med Erika:

Mamma sade: Människorna ha blivit så kunskapsrika nu för tiden, därför äro de så missnöjda, därför äro de unga ej mera lyckliga och nöjda här i det enkla, vardagliga. Jag frågade mamma om ej hon någon gång längtat bort och haft lust att resa till Amerika. »Nej. Gud bevare mig, aldrig« svarade mamma. Och jag bara vill dit.

Storasyster Rauha, som också hade arbetat i Lundqvist butik, förstod att Sally ville iväg. »Ja det är bra om du rycker upp dig i tid. Och den som inte varit i ’gamla boden’ vet inte huru det är.«

Upptäcktsresan

I Vargata hade allting sin början.

Salminen visar i Barndomens land hur rik och stimulerande hennes uppväxtmiljö var. Lyriskt och som med ett barns blick frammanas en besjälad värld. Allt i hemmet och naturen ska ses och namnges, mellan Österängarna och Smörkläck, mellan Lökvik och Älvhagen. Här kan flickan Ella, Sallys alter ego, glida som hon vill mellan fantasi och verklighet, mellan leken och de vuxnas arbete. Detta sagans land bestod till pappans död, skolans början och arbetet som sedan tog vid.

I memoaren Upptäcktsresan roas Salminen av allvaret som kom senare, sina ungdomliga grubblerier i dagböckerna. Samtidigt tar hon flickan hon en gång var på största allvar och förklarar att hon i sitt 14–18-åriga jag ser en representant från i går som kan säga något relevant också om nuet: »Jag anser det vara rätt och behövligt att den tonåring jag bevarat på mina skrivna ark får ge röst åt en annars tyst och obekant grupp människor.«

När hon längre fram, 1975, hade bestämt sig för att donera sina tidigaste dagböcker till stadsbiblioteket i Mariehamn betonade hon ytterligare den utveckling hon upplevt och sa att »de står för mig som något helt utanför den jag är nu – en helt annan människas upplevelser och i synnerhet känslor«, men också att de har »ett visst bevaringsvärde. Inte alls som ’skönlitteratur’ nej, – men som ett dokument om det sociala i samhället, och om en underklassindivid med ovanligt starkt behov av utbildning.«

Säkert var det som hon sa, efter ett halvsekel var hennes utsiktsplats en helt annan än barndomens. Tonåringen kunde vara som ett barn, ombytlig och oerfaren. Ändå är det tydligt att motiv från tonåringens dagböcker går igen i författarens verk.

Memoarförfattaren vid sina tidsmaskiner – en grön träkista från Åland, den stora amerikanska trunken, korgkistan från Toulon, dagböckerna – var medveten om den kontinuiteten, sambandet mellan barnet i Vargata och sitt vuxna jag. I januari 1966, samma år som Upptäcktsresan kom ut, skrev hon i ett brev till Hedwig Lutz-Odermatt:

[…] jag finner mitt eget jag vara det enda som går som en sammanhängande tråd genom just min levnadshistoria. Jag säger inte här vad detta jag består av, var det har sitt ursprung, vilka tallösa, outredbara lån det skaffat sig. Jag säger bara att det är där, i alla åtskilda perioder, ofrånkomligt och, djupare sett, oföränderligt.

Lutz-Odermatt skulle skriva om Sally Salminen i den tyska tidskriften Pro och hade hört av sig med frågor.

När Salminen satt med sina memoarer mindes hon dånet över Vårdö en sträng vinterdag 1918. Hela byn hade samlats för att titta på krigsfågeln, det vill säga ett flygplan. Bara Sally var bakefter, kanske hade hon varit försjunken i egna tankar. Tillbakablickande beskrev författaren sig själv med en poetisk metafor, hon såg sig springa som en hare för att inte missa händelsen, som gällde det livets mål och mening, rädd för att övergivenheten skulle hinna ifatt henne. Där, ensam på vintervägen, ersattes mullret från maskinen av tillvarons sång, hennes egen ton:

Nu – ja, nu är klangen där igen. Klangen av musik och sång på oändliga avstånd, därför oändligt svag. Men överjordiskt skön. Min ton,
min sång.

Ensamhetens och vinterdagens musik från det okända –

Den gamla boden och den frusna vägen. Fångenskapen och frihetskampen som Sally Salminen måste »arbeta med, dikta på«. Hon kunde inte låta bli att söka tonen.

Att berätta är att räkna med. Det var en person med självförtroende som skildrade sin barndom i Upptäcktsresan och som kärleksfullt mindes de sina: »Släktingar och familjemedlemmar bleknar bort mer eller mindre fjärran, men ingen är död. Ingen utom den vi slutar hålla av och taga med i räkningen.« Hon kallade inte längre sin familj för kärlekslös. Så snart hon hade lämnat hemmet framstod det i tanken som allt vackrare i takt med att det fysiska avståndet ökade. Medan Barndomens land är tillägnad mamma Erika, är dess prosaiska motsvarighet och fortsättning, Upptäcktsresan, tillägnad pappa Hindrik.

Den sextioåriga memoarförfattaren citerade mycket från dagböckerna, fastän hon visste att det var på bekostnad av det litterära, att läsaren bitvis kan tråkas ut av att flickan ständigt upprepar hur tråkigt hon har. Författaren ville synliggöra flickan och bestämde sig därför också för att bevara flickans ortografi, den ursprungliga stavningen. Så gjorde hon också oftast, men ibland ändrade hon. Var det medveten eller omedveten redigering? Säkert är att hon med avsikt utelämnade en mening här och en mening där, strök spridda stycken, ibland allt från enskilda datum: moralkakor, en bön till Gud om en hjärtevän, flickans visshet om att hon hade något som alla inte har. Hon kan ha strukit för att slippa upprepningar, även om det påverkar intrycket av hur upptagen flickan varit med det ena eller andra. Somligt ändrade hon, som namnen på pojkarna hon var förtjust i. Annat tolkade hon kanske och formulerade om i försök att förklara och visa på sammanhang. Ville hon påverka bilden av flickan ändå? Kanske strök hon sådant hon uppfattade som känsligt. För andra eller sig själv. I brevet hon skrev när hon donerade dagböckerna menar hon:

Kanske dessa gamla dagböcker (de fyller ändå inte stort utrymme) kunde tas om hand av biblioteket. Jag menar nog att de inte under den första tioårsperioden bör läsas av vem som helst, jag skriver ju så rätt fram om såväl familj som grannar och arbetsgivare, det kan verka ondsint och lögnaktigt.

Som en Robinson

Salminen förklarar i Upptäcktsresan att det var »grunden« hon släppte då hon tog steget ner från den anspråkslösa vardagstrappan, den norrut, för att bryta upp från hemmet. Det uppstod en klyfta mellan den som stannade och den som gav sig av. Grunden hade börjat vittra också för de andra som flyttat. För storebror Albin hade den rentav rasat våldsamt efter att han emigrerat till Kanada och olagligt smitit över gränsen till Amerika, alldeles för otålig för att respektera det hägrande landets snäva invandrarkvot som införts 1921. Han hade sluppit straff men moloken skickats hem igen efter en mellanlandning på det ökända Ellis Island, USA:s största uppsamlingsplats för oönskade invandrare. Snart skulle han ge sig av igen ackompanjerad av ett nattligt åskväder och som om han var på flykt. Det var dramatiskt. Mamma Erika ropade förtvivlat efter honom och grät för att få honom att stanna, för vem skulle ta hand om gården?

Men när Sally gav sig iväg var Erika lugn som oftast. Det var som om hennes trygghetsring tagit fast form i den runda granithällen framför ingången. Sally hann kort förundras över att mammas händer kunde kännas så mjuka och svaga, de som nästan ständigt jobbade med något, innan målet tog all uppmärksamhet. Nu skulle hon och storasyster Inez trava ner till Båthusviken!

Sally hade varit femton när hon for till Mariehamn första gången. Nu var hon arton. Det var början av oktober 1924. Hon gjorde sin premiärresa med ångbåt. Kurs Stockholm. När hon gick av landgången och klacken slog i stenarna på Skeppsbron var det första gången hon gick på hård, belagd mark.

Stockholm–Linköping

»Jag kunde aldrig tro att jag skulle komma till Sverige, att jag skulle få se en sådan stor stad. Och nu är jag här«, antecknade hon i ett häfte som hon senare citerar i Upptäcktsresan.

Ålänningar mötte överallt. På Götgatan var systrarna välkomna hos en kvinna från Vargata. Genom hennes fönster betraktade Sally förundrat stockholmarnas beteende. Varför sprang de så ovärdigt? För att hinna med spårvagnen, förstod hon strax när hon tog sig till arbetsförmedlingen och anmälde den nya »vara« hon var. Helst hade hon velat fortsätta som butiksbiträde. I stället blev det några anställningar som hembiträde.

Hon var ovan med arbetsuppgifterna och moderniteterna i storstaden. Fumlade med patentlåset och väckte herrskapet när hon undantagsvis fått ledigt en kväll. Och så talade hon lantligt. Allt kommenterades. En kort tid var hon hos en familj på Torsgatan. Mellanlandade sedan hos en ung kvinna från Vårdö som blivit husmor på Kocksgatan. Mannen i huset, hamnkaptenen, bjöd på bio när han fick höra att Sally aldrig sett film.

Snart hade hon en ny tjänst. Det underlättade att vara utlänning: »utländska flickor ansågs vara mindre krävande, mer ödmjuka och arbetsvilliga än Sveriges egna döttrar.« Hon kom till en familj på Skånegatan 70 och flyttade dit. Frun var snäll men Sally vågade inte gå ut utan att först be om lov. »Ingen har glädjefattigare liv än en piga«, konstaterade hon för sig själv och väninnorna:

Den som ser mig och hör min röst kan tro att jag är en som är ödmjuk och född att tjäna och lyda. Men så är det inte. Fasten frun svarade så vänligt och jag fick lov grät jag ändå och kände det obeskrivligt. Så svårt är det för mig att vara beroende och måste begära lov varje gång man skall ut.

Hon var inte friare på Skånegatan än hon varit i Bergqvists handelsbod.

Familjen var judisk och Sally fick insyn i kosher. Längre fram skulle hon vara tacksam för att hon här fick lära sig om en annan kultur, men då kändes snart bestämmelserna för tillredning och servering av maten onödigt krångliga, i synnerhet som hon inte själv upplevde betydelsen av dem. Hon längtade efter att jobba för en kristen familj igen, efter att få fira jul och andra helgdagar hon var van vid – och efter att förhoppningsvis få mera plats, kanske ett eget rum. Hos »familjen Namyslowski« var det så trångt att hon hela tiden måste hålla sina saker nedpackade. Var hon ledig om kvällarna gick hon gata upp och gata ner i kvarteren intill Slussen och i Gamla stan. Trånade efter att som de par hon mötte inte behöva gå ensam. Vek snabbt undan männen som kom med fräcka förslag. Trettiofem år senare minns hon de här ensamma promenaderna som »något av det mörkaste jag erfarit under min levnad«.

Hon flyttade den 1 mars 1925 och var arbetslös några olidligt utdragna dagar innan hon fick tjänst som köksa i ett privat sjukhem på Linnégatan. Huset låg nära Humlegården och var så modernt att det hade hiss. Sally trivdes utmärkt, arbetet var lättare och stämningen bra. Hon började tycka om Stockholm som tills nu tett sig som en avskyvärd stenöken. Det var en njutning att inte längre behöva sova i ett kök. Tacksamt delade hon rum med kokerskan. Hon började gilla sig själv. Längtade efter kärlek, »en manlig vän«, jazzade på dansskola tre kvällar i veckan och fick nya vänner.

Syster Inez – »fullt ut lika trotsig som jag – och mycket mera självständig!« – hade etablerat sig som sömmerska och skaffat egen lägenhet på David Bagares gata 22–24 på Norrmalm, »världens minsta rum, med fönster ut mot ett av Stockholms smalaste prång«. Inez hade inte mycket. Bara säng och symaskin, som också användes som soffa och bord, och kappsäckar. Ändå var det som ett pusselspel när Sally hjälpte henne flytta in. På inflyttningsfesten dukade Inez på symaskinen och tog en nyinköpt lampskärm till serveringsfat: »Så här gjorde ’Norrtullsligan’ i Elin Wägners bok också!«

Själv var hon den här tiden mer »som en behagligt gungande vattenplanta«. Nöjd men utan tydligt mål. När Elin, den äldsta av systrarna Salminen, bad henne komma till Linköping gick hon med på det utan övertalning. Egentligen rekryterades hon av Elins chef, den välkända entreprenören Hanna Lindmark med Margaretaskolor på flera orter i Sverige. Konceptet var nytt med utbildning i kombination med affärsverksamheter: servering och butik med färdiglagad mat och festvåning. När en expedit behövdes till butiken på Sankt Larsgatan norr om centrum kallade Lindmark efter Sally för att inte förlora Elin, som börjat ledsna på småstadslivet.

Äntligen hade Sally jobb som expedit. Och hon åkte tåg för första gången – det färdmedel hon skulle uppskatta mest av alla resten av livet – men tillvaron i Linköping blev ännu mer som en stilla damm än den på Östermalm.

Så länge Elin var kvar rådde en Linköpingslunk. Det var familjärt att dela rum med en syster igen. De flesta av de unga kvinnorna på husmodersskolan var frikyrkliga och Sally gick med till flera församlingar. Tog det som underhållning eftersom hon inte kom sig för att på egen hand söka upp dansskolan och fortsätta med jazzen. Den 20 februari 1927 antecknade hon:

Vi voro på ett religiöst möte, Elin och jag. Där sjöngo de, där bådo de och där predikade de. Där var en sådan hänförelse och extas, så att till sist greps också mitt sinne därav. Inte samma sorts upprörda känslor, som de andra hade, men upprörd blev jag. Medan de längtade till himlen, längtade jag hem till Vårdö. […] Och medan de andra stämde möte på himmelens strand, bad jag med ångestfyllt hjärta, att inte behöva känna besvikelsen av en omintetgjord semester.

Författardrömmarna fanns kvar men fick klara sig på syret i dammens bottenvegetation. Utan att veta om det samlade hon på väckelsemötena material till en kommande bok.

Efter att Elin fått nog av Linköping och väl också Lindmark som var en tuff arbetsgivare – lönerna var för låga och arbetsdagarna för långa också med den tidens mått – hopade sig Sallys oro och längtan igen. Hon blev inte så svartsynt som hon varit i Lundqvists gamla bod. Ibland kände hon sig i stället så tom att hon saknade de gamla mörka känslorna, som åtminstone varit inspirerande på något sätt. Hon ansträngde sig för att vara glad. Glad måste hon vara för att stå ut med tillvaron och för att få ett bra arbetsintyg som hon behövde för att komma vidare. Men hon var »stygg«, skrev hon i dagboken. Det kreativa missnöjet var tillbaka.

När hon stod på butikstrappan såg hon jämnåriga män gå till och från Linköpings Högre Allmänna Läroverk i närheten, det som nu heter Katedralskolan. Varför fick inte hon bli student? Det kändes olovligt och var en avlägsen möjlighet för en kvinna, i synnerhet som hon inte hade ekonomi för det. Skolans första kvinnliga elev tog studenten först 1933.

Det dög inte att bittert bliga efter gymnasisterna. Äntligen beställde hon Hermodskurser i svensk grammatik, matematik, astronomi, bokföring, som hon så länge tänkt göra. Följde nyheterna och räknade algebra i mikropauserna när matgästerna inte krävde uppmärksamhet. Nyheten om Charles A. Lindberghs flygning över Atlanten var upplivande och påminde henne om hur hon brukat leka pojke och drömt om att vara sjöman och »krossa Atlanten«, som det hette. Nu tedde sig arbete på kontor som en realistisk och eftersträvansvärd möjlighet: »Jag skulle vara lycklig, om jag kunde så mycket, att jag sutte på kontor. Ja, det skulle jag. Så skulle jag vara lycklig om jag finge se något som jag skrivit i tryck och hörde några uppmuntrande ord. Då skulle jag vara överlycklig.«

Sally arbetade tre år i Sverige. Under tiden tog hon semester bara en gång men då så länge som möjligt: tre veckor hemma bland holmarna, klipporna, skären som framträdde så förunderligt vackra den här sommaren 1927. På hösten var hon färdig med Linköping och bröt upp. Hon tänkte stanna i Stockholm, men de jobb som erbjöds lockade mindre än mamma och syster Aili hemma i Vargata. I Upptäcktsresan återger hon det brev Erika nu skrev till henne:

dett blir väl i Stoçkholm likadant att bara sitta inne oçh äta lite så jag misstänker att dett int blir så bra men du skall väl bäst känna själv hur du kan göra men tänk içke dett minsta på att du ej sku vara välkommen hem utan mer än gerna får du komma.

Aili förstärkte hemlängtan med sitt »kom ihåg att jag är din syster«.

Modern i Mariehamn. Självförsörjande bildad kvinna

Efter julen hemma var hon tillbaka i Lundqvists bod. Tillfälligt, lovade hon sig själv när hon bar över sina grejer till granngården där »morbror Arthur« nu var husbonde efter gamla kaptenen. Aili som var stormförälskad i en Amerikafarare och ville följa sin kärlek i kölvattnet föreslog att hon och Sally tillsammans skulle ansöka om tillstånd att få invandra. Strax hade de kontaktat Svenska Amerika Liniens agent i Mariehamn och beställt ämbetsbetyg från Borgå som intygade att de åtnjöt medborgerligt förtroende och var arbetsamma, ordentliga och ärliga bonddöttrar. Ansökningarna om visa postades till amerikanska beskickningen i Helsingfors. De förberedde sig på en lång väntan eftersom den årliga kvoten finländska invandrare var begränsad till omkring 600 personer.

I januari 1929 började Salminen som kassörska och bokförerska på firma Mariehamns Handelslag i norra ändan av Brunnsgatan, numera Ålandsvägen. Hon knep tjänsten tack vare korrespondenskurserna i bokföring och matematik.

Också här hade hon systrar att ty sig till. Hon bodde hos Rauha och hennes man, stenhuggaren Valdemar Åkerblom, i andra ändan av Brunnsgatan, tills hon blev osams med svågern. Det var när de diskuterade fördelar och nackdelar med tidiga respektive sena äktenskap det hände. Valdemar tyckte att det åtminstone var bäst för mannen om han vuxit ifrån sina ungdomssvagheter innan han bildade familj, medan Sally »aldrig, aldrig« kunde godta att en människa först lever i alla slags utsvävningar för att därpå ge äktenskapet det som är kvar. Det är inte gott nog för äktenskapet, menade hon bergsäker. Valdemar fimpade. Rauha bar kaffekopparna till köket. Sally gick till sitt rum. Snart hade hon Valdemar i dörren. Rasande: »Sally, tror du att jag är ett svin? I morron få du ta dina saker och flytta!«

Så rafsade hon bums ihop sina pinaler och stormade ut i vinternatten. Hennes stenhårda principer rådde han inte på. Och inte blev hon rådlöst stående i snön heller. Sprang bara förbi några hus söderut till brunnen mitt i gatan – i en sovande småstadsidyll, minns hon i Upptäcktsresan – och där stod syster Annas hus och där kunde hon sova på soffan ett par nätter.

Sally kunde vara så blyg att det hämmade henne, men sina åsikter såg hon till att framföra. Och hon var sträng också mot sig själv.

I Linköping hade hon som i Stockholm unnat sig nöjen. Gått i armkrok med väninnor för att kanske träffa trevliga män längs promenadstråken, ett och annat bio- och teaterbesök. Men också utvecklat en asketism. Samtalen med syster Elin och husmodersskolans gårdskarl Ceders hade återväckt samhällsintresset. Hennes nyfikenhet på den religiösa rörelsen Efraims budbärare – med profetior om att arbetarklassen skulle besitta ett framtida paradis på jorden – inverkade också. Hon hade fått avsmak för medelklassen, för överflöd och kött, i synnerhet köttiga karlar; slanka och seniga skulle de vara, med magra ansikten. Och i solidaritet med de fattigaste hade hon bestämt sig för att bära de enklaste underkläder tills varenda en människa kunde unna sig siden och spets, brodyr och grannlåt.

Hon gick inte till »Socis«, det omsusade societetshuset i Mariehamn, för att äta, dricka och dansa. Men det var här hon blev modern, i Mariehamn som krympt inför Sallys ögon efter att hon varit i Stockholm. Samhället tedde sig som inte mer än en by. Kooperationen hon jobbade för påminde om en lanthandel. »De steniga, torra, sandiga gatorna voro outhärdliga, och mina ögon stördes av att se gräset växa vilt mitt i stadens planteringar och överallt«, står det i memoarerna.

På husmodersskolan i Linköping som var präglad av Hanna Lindmarks stränga religiositet hade det varit viktigt med ärbart hår. Bara en av kvinnorna där vågade shingla sig, det vill säga klippa nacken pojkaktigt kort. Nu markerade Salminen sin nya frihet genom att kasta hårnålarna. På en salong klippte hon sig kort enligt senaste mode. Och så köpte hon sin första cykel och började motionera eftersom kontorsarbetet var stillasittande.

Hon hade uppskattat en respektabel matservering och hämtmat à la Margaretaskolan, men något sådant fanns inte i Mariehamn. Hon gick några gånger på en servering nära kontoret och bostaden, men väckte uppseende och kände sig obekväm bland grovarbetarna och ungkarlarna. I fortsättningen lagade hon sin mat på ett primuskök i sitt rum med knakande tältsäng och utan rinnande vatten. Det låg på andra våningen i en typisk Mariehamnsvilla, kanske med torn och ett par balkonger.

Hon trivdes med att bo ensam. Blev mer som syster Elin i Stockholm och Elin Wägners karaktärer, mer av en så kallad SBK – självförsörjande och bildad kvinna. Hon antecknade:

Att vara tvungen att ständigt vara i någons närhet, gör mig stygg och elak och ytlig. Jag behöver ha mina kvällsstunder, då jag får bli sentimental, sorgsen, orimligt glad eller full av hänryckt gudsfruktan. Då kan jag ge lite akt på mig själv, tukta mig själv och forma mig själv lite efter min egen vilja och inte bara efter omständigheterna. Summan av saken är den, att det är friheten, som är det idealiska; tvungen ensamhet är tung, och tvunget sällskap är tröttande.

Nu hade hon allt hon kunnat drömma om i Linköping. Var hon lycklig nu? Den 10 mars 1929 antecknade hon:

Ja, kan jag säga. Jag är lycklig, ty jag har genom erfarenhet lärt mig att inte grubbla över inbillade och verkliga motgångar, utan vara glad över arbetet och den vackra jorden. – Jag bor nu i en vindskammare och håller mig maten själv – kokar på primuskök och är så kallad självförsörjande. – Dock, när skall man komma så långt att man intet mera begär, inget längtar efter och ingenstans vill komma mera? Aldrig! Så länge mänskan lever längtar hon, men det är stor skillnad, om hon längtar med sorg och otillfredsställelse eller endast för att inte själen är hemma i detta liv, därför att det är ljuvligt att längta efter en vacker morgonrodnad. (Upptäcktsresan)

Och så kom beslutet överraskande, snarare än de hade trott. Aili drev på och såg till att de var på amerikanska konsulatet i Helsingfors på utsatt tid. Den 18 november tog de personligen emot sina visa och hade därmed de nödvändiga pappren i ordning och kunde emigrera.

På färjan Mariehamn–Stockholm anförtrodde de sig gråtande till varandra: »Aldrig skulle jag ha rest ensam!«

Big Apple

Den 18 mars 1930. Sjön hade lagt sig. Drottningholm, i folkmun »Rollinghome«, bogserades långsamt uppför Hudsonfloden till pir 97. Sally och Aili var lite nervösa för att deras visa gått ut ett par dagar tidigare och för att de hade bara tjugofem dollar att uppvisa som »landstigningspengar«. Tänk om de bedömdes vara för fattiga och slussades till Ellis Island, då hade allt varit förgäves.

Och Astrid, väntade hon faktiskt på dem?

Så hörde de: »Sali ö Äli!«

De kände henne inte men hon var ålänning och gammal bekant till »Ingamoster« och kvinnor måste tas emot av någon för att alls få gå iland.

Astrid tog resväskorna och drog iväg med systrarna till »subuäyen« som inte alls gick över regnbågslika svävande broar som Sally hade tänkt sig när hon hört Amerikaresenärer tala om högbanorna, utan i mörka tunnlar och som högst ett par våningar upp så att hon den här första resan inte hann se mera av skyskraporna än de rostiga och sotiga nödutgångarna.

Astrid och hennes man Jaak, som var est och före detta officer i kejserliga ryska armén, hade sitt hem alldeles intill en av högbanans stationer i Brooklyn, där många invandrare och arbetare bodde. Deras hyreslägenhet låg på gatuplanet i ett tegelhus och vette ut mot en lugn gata av sand. De bjöd på en festlig välkomstmiddag som avslutades med en underlig sötsur kaka med gul smet – och med att Sally fick bädda åt sig på en strykbräda i vardagsrummet, intill Aili som fick soffan. Det fanns inga ordentliga extrasängar till gästerna för de skulle väl ändå strax hitta sig arbeten.

Bara en vecka senare hade de faktiskt jobb. Sally betalade 5 dollar till Atlas Employment Agency, en av de många arbetsförmedlingarna på Lexington Avenue, och förmedlades som houseworker till ett par i Larchmont, ett villasamhälle två timmar nordost om Manhattan.

Det var ekonomisk depression efter Wall Street-kraschen hösten 1929, men unga nordiska kvinnor efterfrågades fortfarande som hemhjälp i amerikanska överklasshem. Svårare, mycket svårare, var det för männen. Hon såg sig själv i första hand som svensk – det var språket som avgjorde – men den här gången var det ett litet plus att kunna säga att hon var från Finland, som hade löparesset Paavo Nurmi och tonsättargeniet Jean Sibelius, och som exempellöst betalade sina krigsskulder från första världskriget till USA.

Arbetet i Amerika gav pengar hon tidigare aldrig haft. Nu kunde hon betala tillbaka skulden för resan till svåger Karl, eller »Charles Johnson« som han kallade sig, skicka hem pengar till familjen, börja spara på bank – och lediga torsdagseftermiddagar åka på utflykter eller in till stan med systern och vänner från Scandinavian Educational Club i Harlem.

Sommartid var farten, bullret och trängseln under den ensamma tågresan in till Manhattan både ljuvlig och avskyvärd, som hettan »som av de stora fläktarna i tåget sattes i rörelse, så att man oupphörligt blev liksom fläktad av eldslågor«.

På Manhattan gick de till frisör och betalade 75 cent för en French Marcel-wave, eller så shoppade de på modefirman Kleins. Sådana intensiva fridagar avrundades med dans på arbetarklubben eller visiter hemma hos vänner och vänners vänner i Harlem, där många finska, svenska och tyska arbetare bodde och där också arbetarklubben hade sin lokal. Hemma hos folk stod radion ständigt på hög volym. Hayden Quartet hotade överrösta samtalen med sitt gråtfärdiga »I am longing for you, sweetheart«. Kaffekannan ställdes fram så att arbetarna höll sig vakna.

Hon måste bryta upp tidigare än de andra för att hinna med sista tåget ut till förorten, men det var ändå sent och hon var medveten om »att allt brottslighetens värsta onda hotade ensamma unga flickor här i storstadens vildmark«. Så minns hon det i Min amerikanska saga. På tåget kände hon sig säker, men hon var rädd att ta fel vid bytena och hon var rädd när hon letade sig hem i de mörka, öde villakvarteren. En kväll när hon hälsat på Astrid och Jaak i Brooklyn åkte hon fel och hamnade långt ut i Bronx, helt vilse tills en ung snygg poliskonstapel som inte tyckte att hon skulle gå ensam hjälpte henne. Tidningarna med rapporter om förskräckliga övergrepp spädde på fantasin och det reella hotet mot ensamma kvinnor. Samtidigt njöt hon av spänningen.

Efter fridagarna kom hon först vid midnatt, när hon hunnit hem igen, på att hon inte ätit något mer än frukost. Hon var matt och huvudet värkte.

I trängseln på Scandinavian Educational Club på övre Manhattan hittade hon det sällskap, »den värmande kontakt med andra levande varelser«, som hon behövde. Scandinavian Worker’s Athletic Club hyrde in sig i lokalerna och Sally var med i kvinnornas Gym Comrades. Under hopp och magövningar och liggande på golvet såg hon den stora danssalen med nerrökta bilder av Marx och Lenin på var sin sida om den lilla scenen ur helt nya perspektiv. Girlanderna i taket darrade av luftdraget när tjejerna sprang. Salminens intresse för sport tog sig också andra uttryck. En kort tid ägnade hon sig åt sportjournalistik för den svenskspråkiga veckotidningen Nordstjernan som gavs ut i New York – tills hon upplevde att det tog för mycket tid, mer än hon hade.

Som många andra sökte hon sig till klubben för festerna och umgängets skull och utan att bli medlem i den kommunistiska föreningen. Hon hade sin gudstro – det allra heligaste – och den var grunden för hennes styrka och självrespekt. Ändå omslöts hon av arbetarrörelsens kamratanda. Den bekräftade hennes bitterhet över klassorättvisorna och säkert hade hon bra insyn i vad som hände i föreningen för Ailis pojkvän var med och hans bror också.

Helst läste hon kultursidorna i de stora dagstidningarnas söndagsbilagor, som The New York Times Magazine, men hon köpte också kommunistiska arbetartidningar som Daily Worker och Skandinaviska Socialistiska Förbundets Ny Tid. Och i stundens hetta, när det ordnades kulturella möten i lokalen, kunde hon hängivet sjunga med i »Internationalen«. Där ställde hon sig också på den lilla estraden och läste för första gången upp en egen dikt inför publik. Den handlar om en till synes lydig hemhjälp som oberoende av vad det gäller alltid svarar »yes Madam«, men som till sist gör uppror med ett »no Madam!« Kampdikten trycktes i ett litet blad, Domestic Worker’s News.

Från föreningen på 125th Street tog hon också med sig arbetarrörelsens jämställdhetsideal: Män och kvinnor ska vara lika, och skillnad ska inte heller göras mellan raserna. »Proletärer i alla länder, förenen eder!« När Aili av gammal vana talade om »judemadammer« var Sally snabb att tillrättavisa henne.

Fast så här i början av trettiotalet i USA var det svårt att förstå allvaret med det tilltagande judehatet i Europa. I november 1933 läste Sally i tidningen att »Tyskland är i grunden solitt, kärnfullt och sunt, och galenskapen skulle inte kunna vara länge«. Översättningen av tidningsklippet är hennes egen, återgiven i Min amerikanska saga. Kidnappningen av och mordet på flygaren Lindberghs son 1932 fick större rubriker än Hitler.

Frun i Larchmont var född i Amerika men av svenska föräldrar och talade svenska. Tommy, sonen i huset, var den första Sally vågade prata engelska med och när han satt framför radioskåpet i salongen om kvällarna och lyssnade på barnprogram så snappade också Sally upp något om »Winnie the Pooh«.

Att leva i ett nytt land med ett främmande språk var lite som att vara barn på nytt, fastän New York-borna var välvilligt inställda och ville förstå. En gång när Sally småpratade från kökstrappa till kökstrappa med en irländsk kollega fick språkförbistringen skuldmedvetna konsekvenser. Irländskan frågade varifrån hon kom. Och undrade varför hon inte berättade något om sin pappa. »He drank«, svarade Sally. Först i efterhand insåg hon att hon borde ha sagt drowned, men kunde inte rätta till misstaget för barnen i grannhuset blev sjuka i meningitis. Hälsopolisen spärrade av huset och Sally hann flytta innan faran var avblåst.

Hon lärde sig nya ord genom att traggla sig igenom True Story, ett månadsmagasin som hon fiskade upp ur papperskorgen. Så länge hon var på arbetsplatser utanför stan gjorde avståndet till sällskapslivet att hon hade tid att läsa och studera igen. I en drugstore köpte hon sin första bok på engelska: Erich Maria Remarques Im Westen nichts Neues i översättning, den stora boksuccén hon kände igen från tidningarna. Det blev fler bokinköp: The Winston Simplified Dictionary, Good English, Atlas of the World, Jack Londons When God Laughs och den norsk-amerikanska författaren O. E. Rølvaags invandrarepos Giants in the Earth och Peder Victorius. Dessutom läste hon high school-kurser i engelska via en brevskola och gick på gratis kvällskurser för immigranter i New Rochelle.

Men livet i förorten gjorde också att Sally kände sig utanför. Hon började störa sig på arbetsgivarna. På herrar som drack och hemmafruar som körde iväg för att shoppa med handduksturban om sitt nytvättade hår. På väg till garaget smällde klackarna så att Sallys nerver nästan slogs sönder. »– This Swedish jaha – does it mean yes sir?« undrade herrn i huset.

Tillsammans med Astrid och Jaak, vännerna i Brooklyn, lyckades hon få en tjänst i Sands Point, på Long Islands nordkust, och behövde inte längre vara så ensam. Men hon var inte lycklig. Hon vantrivdes som chambermaid, med att vända madrasser och byta lakan efter noggranna anvisningar som framfördes synnerligen välartikulerat och långsamt så att den utländska hemhjälpen säkert skulle förstå. Och med paret Kunder upplevde hon inte den gemenskap hon sökte. Vardagen så nära inpå dem gjorde Sally smärtsamt medveten om sin egen ensamhet och sitt behov av närhet, både intellektuellt och fysiskt. Snart kivades de dagligen. En mot två. Två mot en. Det gällde bara småsaker men sammantaget blev situationen outhärdlig och Sally sa upp sig. Och Astrid och Jaak bad henne inte stanna.

Hon lyckades avancera till general houseworker, ensamjungfru med ansvar för matlagning, tack vare sina erfarenheter från Margaretaskolan i Linköping och The Way to a Man’s Heart. The Settlement Cook Book, som hon köpte på vägen tillbaka till Lexington Avenue.

Rastlösheten, »storstadsförtrollningen«, drabbade henne. Hennes mycket begränsade svängrum i förortsvillorna var kvävande. New Yorks torn förhäxade och hon drogs som en magnet mot stenmassorna. Hon ville till människovimlet.

En tjänst tog henne ett par stationer närmare Manhattan. Och så en annan till en lägenhet på första våningen på 145 East 54th Street – äntligen var hon mitt i smeten. Stadens smuts, koldamm och nedfall från oräkneliga fabriksskorstenar och fordon, var omöjliga att hålla ute, men det syntes knappt i lägenheten. Dagsljuset nådde aldrig så långt ner mellan skyskraporna.

Frun var lynnig och sensationslysten. Kanske också Sally som snart tänkte att hon ville bort från stenfängelset, åtminstone just det här. Skulle hon alls uppleva överraskningar måste hon själv se till att de hände.

Det var en farlig roulett. På gatorna drev arbetslösa. Herr Arvid Osterberg på 796 Lexington Avenue resonerade att fyra månader inte var något att tala om och undrade varför hon inte stannat längre. Salminen förklarade att fyra månader hade varit en lång tid på den platsen. Hon fick trots allt med sig ett bra betyg. Sally och frun hann bli vänner flera gånger innan hon flyttade.

Det fanns ändå ljusglimtar. Familjen hon jobbade hos 1931 tog med henne på en resa hon sent skulle glömma. Civilklädd – för ovanlighetens skull – satt hon i baksätet med barnet. Mannen körde och körde, ut ur New York till Amerikas kristallklara renhet utanför, »den värld Gud skapat«, tänkte Sally och kunde inte se sig mätt. De åkte genom friska skogar och solstrålarna letade sig ner till dem. Sally hade en karta i knät. Drog ett blyertstreck längs vägen de åkte: Mount Vernon–Hudsonfloden–Englewood–Hackensack–Paterson–Budds Lake–Philipsburg–Delawarefloden–Easton–Bethlehem–Allentown. De körde och körde genom utsträckta landskap, i åtta timmar åkte de västerut till en bungalow vid en liten skogsjö, till Deer Lake i Pennsylvania.

Ett annat herrskap tog in en svart kvinna, »Mammy«, som extrahjälp i köket när huset hade gäster. Sally tyckte att hon liksom dröp av sötma. Mammy hade bergsstora höfter, pressade citroner så det doftade berusande och använde flera askar ägg till sin maräng och solgula kräm och bjöd generöst på smeknamn: my sweet, honey girl, little darling … Så fick Sally smak för citronpaj som tidigare tett sig så konstigt sötsurt och smetigt.

Vid det här laget, vintern 1931–1932, hade det för Sally redan varit en sådan karusell av platsbyten och herrskapsfolk och kollegor som avbytt varandra, att hon i efterhand inte riktigt kan hålla isär platserna, hur många de riktigt var och exakt vad som hände var.

I alla fall kom hon nu till en amerikansk-judisk familj på 22 East 88th Street, i hörnet till Madison Avenue och nära 5th Avenue och Central Park. 60 dollar i månaden. Normala frieftermiddagar: torsdag efter lunch och varannan söndag efter frukost. Rätt att gå ut om kvällen, ifall gäster inte var på inkommande. Här var villkoren bättre än på de tidigare ställena och Sally stannade i två och ett halvt år. Gatukorsningen Lexington Avenue–86th Street blev hennes. Där låg hennes drugstore och hennes tunnelbanestation. Där hade hon två biografer, en dyr och en billig. Och på en automatrestaurang bara en liten bit bort på 86th Street, mot Third Avenue, unnade hon sig om frieftermiddagarna ibland en hel varmrätt.

Hon promenerade i Central Park, besökte Naturhistoriska museet på andra sidan parken och gick ofta till Metropolitan Museum of Art. Den egyptiska avdelningen fascinerade så att hon köpte A History of Egypt på Macy’s. Och när hon ändå var där passade hon på att skaffa också Torch of Life, »en introduktion i det erotiska livet«.

Sommaren tillbringade hon i Great Neck, Long Island, tillsammans med familjen hon arbetade hos. Aili var på ett motsvarande familjenöje i närheten och överraskade Sally genom att dyka upp i köket. En ledig söndag åkte de över till New Rochelle med Sunrise Electric Ferry, en gammal dunkande motorfärja som påminde dem om kultändarna och fjärdarna där hemma.

Aili var gift och saknade sin österbottniska man som via Sovjetunionen, arbetarnas nya sagoland, hamnat i Finland igen. När Salminen långt senare skriver sina memoarer och tittar på bilder från utflykten slås hon av deras olika sinnesstämningar:

Både där vi tagit varandra i badkostym vid vattnet och där vi, i tur och ordning, sitter på en bänk med smörgås samt sodabutelj och sugrör. Jag själv småler stort. Min arma syster tvingar ena gången fram ett alldeles misslyckat leende mot kameran. Andra gången, ändå med flaskan högt i handen, gör hon intet för att dölja att för henne är det förbi med ungdomsglädjen.

Flera vänner hade stadgat sig. Också Sally hade pojkvänner men det blev inget allvarligt. Tysken »Ernst« från kvällskursen i New Rochelle nobbade hon till sist efter att han gapskrattat åt en pjäs som lämnat henne helt oberörd. Vitus från den bohuslänska skärgården och med de ljusa lysande ögonen var rolig och bjöd Sally på en oförglömlig konstupplevelse: Aida på operahuset Metropolitan. Men han såg för sjabbig ut, liknade en luffare. Också den italienska gårdskarlen var rolig. De dansade och han bjöd på rödvin på italienska restauranger, men hon tyckte han var fysiskt motbjudande och misstänkte att han ville ha henne framför allt för att hon var »frisk och sund« och en minimal risk med tanke på könssjukdomar. Efteråt tänker hon på männen med ett stygn av dåligt samvete. För att hon aldrig dök upp vid Hayden Planetarium som lovat. För att hon kanske borde ha varit mer »moderlig« och inte så kritisk?

Hennes behov av närhet blev alltmer påtagligt. Smärtsamt. Leendet från stranden i New Rochelle var som bortblåst. Som om det aldrig funnits. Överallt påmindes hon om sin ensamhet. När hon i lägenheten på femte våningen i Yorkville vädrade och rättade till gardinerna såg hon ner på soptunnorna på Madison Avenue. Två individer återkom. Det var ett par. En man och en kvinna. Han var företagsam och påminde i sin iver om pappa, Hindrik. När mannen fått upp vad de tyckte sig ha användning för på dragkärran klev han iväg med långa, säkra steg. Hon småsprang, sorgligt urblekt och liksom pinkgul, och efter sig på den torra asfalten lämnade hon ett vått spår, som efter ett djur. De var »depressionstidens levande avfall«, tänkte Sally bakom gardinerna – men de hade varandra.

När Salminen i Min amerikanska saga ska se tillbaka på sig själv den här tiden gäckar minnet henne. Hon ser bara ovissa glimtar: »Det är inte lätt att hitta en enskild individs spårlösa gång i stendjupet, där miljontals fötter trampar.« Men det ter sig också som om hon, Aili och väninnorna var liksom »halverade«, som Salminen kallar det, upplösta, av hårt arbete i ett tufft samhälle:

Mitt jag, så tunt och flackande som det är, så upplöst i fläng och jäkt, ilar ett par gator nedåt och ett par avenyer till vänster, till tunnelbanestationen. Aderton tvärgator längre ner sticker det åter upp ur underjorden och pilar in i bakdörren till ett annat palats. Till en ny metallhissbur med hopträngda grå soptunnor och med unga flickor som är vassa om höfter och hals och ansikte och grå och orena i hyn, under brådskans röda rosor som flammar på kinderna. De åker ner och upp igen och betjänas av en soptunnsgrå man som sköter hissens grå metallspak.

Sommaren 1933 reste Sally hem med »gåvor till halva Stockholm och hela Åland«. Inte för att hon själv längtat hem så mycket utan för att Aili och en gemensam väninna gjort det och velat ha med henne. Klart att det var snopet att hon sedan stod ensam på atlantångaren. Pengarna knep för Aili och Signe var rädd för problem med pappren. Också Sally tänkte på risken att inte kunna komma in i Amerika igen. Nu var det dit hon hade hemlängtan.

Tillbaka i New York upptäckte hon att Aili ledsnat på att bedrövad längta efter sin make som befann sig på andra sidan jorden. Sally tyckte att Aili roade sig som om hon inte var gift. Hon fördömde det och visade sitt misstycke genom att ta avstånd från hela kretsen kring klubben i Harlem.

Räckan av uppbrott från arbetsplatser och relationer tärde på henne. Karusellen fick en sådan virvlande fart att Sally sögs neråt. Den där dödslängtan som redan gjort sig påmind en eller annan gång också i Amerika blev intensivare. Yrseln när hon snubblade på det översta trappsteget och det kändes som en möjlighet att falla.

Hon var förtvivlad över att hon i Amerika inte fick vara mer än »en varelse av andra rang«. Hela tiden hade hon vetat att emigrationen skulle innebära tråkigt hushållsarbete igen, nedlåtande behandling och begränsning av hennes nyvunna frihet, men det skulle ge omväxling, något nytt och därför vara roligt. Att som arbetskraft invandra till Amerika var hennes chans att komma ut i världen trots att hon var kvinna. Sjöman kunde hon inte bli.

Och så det här! Att som piga utföra meningslösa uppgifter för miljonärer som inte brydde sig om att göra någon nytta för samhället. De kritiska ögonen som synade hur hon blekt och strukit näsdukarna, hur hon lagt sängöverkastet, om hon dammtorkat och dammsugit fast dammet inte haft en chans att lägga sig, och krävde att hon tvättade fönstren varje vecka och bytte från förmiddagsuniform till eftermiddagsuniform. Herrskapen som ibland inte ens kunde nedlåta sig att tala direkt till henne, som såg igenom henne som om hon varit luft. Kragarna och uppslagen som alltid skulle vara stärkta.

Det var kvävande att inte kunna gå ut när man ville och aldrig utan lov. Själva arkitekturen i villorna och miljonärslägenheterna var uttänkt för att hålla pigan på plats. Tjänarrummen var mindre än skafferierna, bara små celler och burar.

Här fanns ingen plats för hela Sally. Redan i språket, som inte var hennes, var det för trångt. Som så många invandrare fick hon sitt namn förvanskat. Med det korta »Sali« höggs liksom en bit av henne bort. Språkförbistringen måste ha medverkat till hennes upplevelse av att vara en halv människa.

Lönen var det enda som var bättre i den nya världen, konstaterade hon. Hur kan världens första stora demokrati vara så odemokratisk!

Hemifrån skrev mamma: »må Gud hjälpa er alla som måst gå för andra jag är lite urvänta på brev av dig att få höra om du har plats eller hur du mår annars.«

Sally led också fysiskt: vristerna värkte, hon var ständigt trött och förkyld, magen krånglade. Hon sökte en stärkande makt utanför sig själv i en frireligiös församling men blev besviken. Sin Gud hade hon oberoende, och det hon sökte fanns varken där eller bland marxisterna. Hon ville inte vara en i massan, inte en mutter i ett meningslöst maskineri, sa hon sig själv.

Nu fick den egyptiska avdelningen på Metropolitan en utvidgad betydelse. Hon återvände till en grav som placerats i en glasmonter och kunde betraktas från alla håll. I Min amerikanska saga berättar hon:

Där låg den döda på sidan, med knäna lätt uppdragna. I en oändligt vilsam ställning. Ja, det var en vila som meddelade sig och talade om den frid som är över allt förstånd. En frid intet hade kunnat störa. Inte de tusende år som gått, medan historien borta i Nildalen rullat vidare. Inte omvälvningar, inte krig, inte tider av stillastående och tillbakagång. Inte utgrävningar. Inte forslingen över öknar och hav. Inte installeringen här i den främmande moderna staden. Inte bruset av bilarna strax utanför. Inte vi, som gick omkring här. Intet hade kunnat störa den dödens ro som människan i montern vilade i. Det var som om jag med särskilda sinnen kunde förnimma med vilken gränslös utsträckning i tid den döda fått hänge sig åt gravens förvandling. Svagt, dämpat, som från ett annat universum, trängde tutandet av bilhornen till mig. Också jag var i detta nu omgiven av en oförstörbar frid.

Det var som om Sally först måste uppleva att hon var helt ensam – »oändligt lätt. Som ett dammkorn i tillvaron. Oändligt fri. Outsägligt ensam« – och dyka riktigt långt ner för att sedan kunna bli självständig och ta sig upp. Hittills hade hon alltid följt sina systrar i spåren. Till Stockholm, Linköping, Mariehamn, New York. Visst blev hon vän med Aili igen, men strax hade systern lämnat Amerika för sin man i Finland.

I det här överhettade tillståndet flammade författardrömmen upp på nytt som aftonrodnaden i Nedergårdsfönstren. Sträng som hon var bestämde hon sig för att skriva på allvar: »Det måste gå i riktning uppåt, utåt, till frihet, till självmedvetenhet och andras aktning – eller brista.« Med intresse och igenkänning läste hon i Bernard Shaws The intelligent Woman’s Guide to Socialism and Capitalism att ingen kvinna borde bära diamanter innan alla kvinnor har ordentliga kläder. Shaw bekräftade det behov av frihet och självbestämmande hon så kraftigt kände.

Helt huvudlöst sa hon av förtvivlan och rastlöshet upp sig fastän hon hade en bra plats. Rädd att livet skulle gå henne förbi. Tillbaka på de trista arbetsförmedlingsbyråerna på Lexington Avenue satt hon som en bland många i långa rader. Hur kunde timmarna där gå så outhärdligt långsamt, samtidigt som det dyrbara av hennes liv, hennes ungdom, flög ifrån henne utan att hon kom någonvart?

Hon fick bo hos en god vän på 91 Street, »i de fattigare kvarteren«. Hos den färgstarka irländskan fick hon sympati och var på hemmaplan, nära sitt gathörn. Senare porträtterar hon uppskattande och kärleksfullt sin irländska vän i Små världar (1949).

Efter ytterligare ett par tillfälliga tjänster hittade hon en bra plats på 1078 Madison Avenue i november 1934. Också den nära korsningen Lexington Avenue–86th Street. Lönen var sämre, men syskonparet som anställde henne var vänliga och arbetet lättare. Här såg de henne. Talade till henne. Hon fick lov att vara en medmänniska.

Hon drack fiskleveroljan som doktorn ordinerat henne. Den smakade vedervärdigt men gav liksom vingar på hälen. Ur sin kappsäck, sitt mobila bibliotek, tog hon fram den uppsats hon skrivit på engelska om en Katrina med förebild i en gammal Vargatabo hon hade hört berättas om där hemma, och som hon också hade egna minnesbilder av: en rund och kraftig gumma som måste ha hjälp att ta sig uppför den korta trappan till Nedergårds. Som hade en besynnerlig gråhet kring sig. Som förde en lukt med sig, inte dålig men underlig och gammal. Hon levde ensam och dog en natt i kolosförgiftning i sitt lilla hus på bergklinten. När Katrinas saker auktionerades ut ropade Erika in en kjol och sydde av den en klänning till lilla Sally.

Salminen tänkte sig först uppsatsen som en novell som skulle kunna publiceras i Ny Tid. Det framkommer i ett brev från Sally till Ailis son Ralf Nordgren från 1963 och som han återger i sin uppsats om Katrina. Nu fortsatte hon sin berättelse på svenska för att lättare kunna uttrycka vad hon ville. Hon hade alltid med sig papper och penna i handväskan och skrev på sitt manus så ofta och mycket hon kunde. I Central Park, på perrongen vid 86th Street men mest vid sängkanten i sin numera blå och ovant ljusa pigkammare. Det blev sena kvällar.

Hon tog vara på den åländska skärgårdsmiljön hon hade i färskt minne efter hemresan nyligen, det hon hört berättas om den starka kvinnan från hembyn och sina erfarenheter av de sociala orättvisor hon blivit varse tidigt i livet. I brevet som hon skriver till systersonen tre decennier senare avslöjar hon att någon av Eleanor H. Porters böcker om Pollyanna var startskottet, exakt vilken minns hon inte.

När Salminen läste att Porter insett att hon måste skriva om de miljöer hon kände till för att lyckas som författare, förstod Salminen att också hon måste göra det.

I efterhand har hon även nämnt »Slumrande toner« som en första impuls till Katrina. Folkvisan ingav henne vördnad och kärlek för små lutande stugor med mossbevuxen trappa och »gröngammalt« fönsterglas.

Då, i New York, förklarade hon brevledes för en av bröderna, Ruben i Helsingfors:

Jag har läst en massa bokkritiker här, följer med alla kritiker över utkomna böcker. […] Hans [författarens] uppgift är att frammana något ur livet och hans skicklighet beror på i vilken grad han kan framkalla folk och händelser, så att läsaren verkligen ser och hör dem. Det är likadant med en målare. Inte beror det på vad slags träd eller hus han målar, utan på hur stor verklighetslikhet han lyckas giva det han målar. Därför måste en författare vara fri från politiska åsikter. Är han en politiker och vill ha fram något bör han skriva en politisk lärobok, inte en roman. Jag känner bäst till enkelt arbetsfolk och också något om fattigdomen, därför skriver jag mest om sådant. Jag lär folket känna några fattiga ålänningar, bönder, fiskare och sjömän. Om de ha sorger och lida orättvist talar jag om det. Men jag gör intet mera. Man kan inte vara allt. Jag skriver och låter folk se.

Hennes karaktärer och själva skrivandet gjorde henne glad och sällskaplig igen. När hon hade fridag passade hon på att hälsa på vänner och bekanta. Och hon gjorde research om andra hälften av 1800-talet genom att intervjua Anni Ohlson i New Rochelle – Amerikaålänning av samma generation som Sallys mamma.

Genom att skriva bejakade Sally sig själv som en »en galen kvinna«. Hon bröt mot sin stereotypa roll som kvinna som hon identifierat långt tidigare. Genom att skriva räddade hon sig själv i stället för att vänta på en man, som med stor sannolikhet ändå aldrig hade kommit, som hon hade resonerat i sin dagbok redan nyårsafton 1923. Och som arbetare trotsade hon den sociala ordningen.

Skrivandet som trots och galenskap var ett slags programförklaring för författaren Salminen, och den började ta form här. I alla fall är det så hon presenterar saken i Min amerikanska saga:

Skulle de [arbetsgivarna] ha fått klart för sig att jag tog mitt skriveri på allvar – ja, att jag hade satsat min salighet på det – då skulle de otvivelaktigt ha sett på mig med de blickar min egen mor kunde fästa på mig, då hon anade en värld så annorlunda att den för henne blev till själva galenskapens hemvist.

Hon tänkte på sig själv som en Robinson Crusoe. Idén om den självskapande människan – att man är sin egen lyckas smed – hade funnits redan bland ungdomarna i Vargata. Och i Linköping fastnade Sally för några rader av Hugo Gyllander: »Ty ännu stacks lyckan aldrig i hand. / Den gavs blott som lön för er möda, / åt en obruten vilja, en kämpande tro, / åt en levande själ bland de döda.«

Ingenting fick hon gratis:

Ja, jag utmanade här ödet såväl som Gud – så övermåttan oförsynt var jag. Så förtvivlad var jag. […] Den sega viljekraft, som satt i märgen på mig, var också med. Den resonerade något om the selfmade. De okuvliga, som med egen kraft brutit sig väg. Beslutsamt sade jag till mig själv att jag ännu aldrig gjort ett verkligt allvarligt försök att undslippa the murky swamps. Så länge detta inte skett, hade jag ingen rätt att gnälla och klaga över mina livsvillkor. Som samhällskritiker hade jag skyldighet att lägga manken till och se vad samhället egentligen gav och inte gav. Och vad jag själv dög till och inte dög till.

Hon ville bli erkänd som individ. I den meningen var hon modern. Men vad hon uttryckte är inte individualism i meningen individen framför allt. Hon ville vara delaktig i samhället. Ta sitt ansvar som erkänd individ.

I september 1935 fick Sally via Ohlsons kontakt med Margit Nelson som var svenskättling och kunde läsa svenska och dessutom hade en skrivmaskin. Nelson renskrev de omkring 600 handskrivna sidorna i dubbla exemplar för 10 cent sidan plus materialkostnaderna. Till årsskiftet var både berättelsen och utskriften av den så gott som färdiga. Sally hade skickat ett utkast till Albert Bonniers förlag med en förfrågan om förlaget ville läsa och bedöma hela arbetet. Bonniers avböjde. Det gjorde henne upprörd. Hon som satsat så mycket på sitt manuskript. Var inte ett förlag som Bonniers moraliskt förpliktat att ta sig tid att läsa nya skribenter för att rättvist kunna bedöma dem? I ett brev till Margit sa hon – barnsligt men profetiskt som hon senare själv konstaterar i sina memoarer – att hon skulle få sin bok tryckt på något vis och att Bonniers skulle ångra sig.

Så kom ett brev från Aili som berättade om romanpristävlingen som utlysts av Wahlström & Widstrand i Stockholm och Holger Schildts förlag i Helsingfors ett halvår tidigare men med sista inlämningsdag först i slutet av april 1936.

Den 13 april fick Sally iväg manuskriptet. Hon berättade inte för någon att hon betalade hela 9,50 dollar för försändelsen med American Express.

Katrina

Salminen har »kampen för den personliga värdigheten« gemensam med sin hjältinna. Två tredjedelar in i romanen, i kapitlet »Skeppsbrutna«, strandar Katrina och hennes man Johan på en obebodd kobbe. Hon har rott från det åländska fastlandet med sikte på hemön Torsö i totalt beckmörker, navigerad av hans viga munläder. Men en kraftig storm har övervunnit dem båda, en i sänder och tillsammans. De lyckas ta sig i land på läsidan men förlorar den blå roddbåten som de lånat. Tre dagar senare är de fortfarande kvar:

»Vi är som Robinson Kruse när vi lever på det här sättet«, sade Johan.

»Jaså. Vem är han då?«

»Han va en pojkglop som rymde te sjöss å när fartyget havrera kom han opp på en obebodd ö å levde där ensam i flera herrans år!«

»Verkligen! Va han ålänning han?«

»Antagligen. Jag hörde talas om de när jag segla.«

Ekan flyter iland någonstans. Ryktet hinner gå om att blåklädda lik hittats, men de räddas.

Den vackraste, gladaste, stoltaste unga kvinna Johan hittar i Österbotten, dit han kommer som sjöman, kanske för att hämta virke, lurar han med sig till Åland. Hans ögon lyser klart blå under hans solblekta lugg och han talar ledigt. På en främmande, spännande dialekt frammanar han bilden av en åländsk lustgård med vitmålade villor med balkonger och äpplen i överflöd: röda, gula, gröna och blåa att varje morgon plocka från det daggvåta gräset. »Jag har själv en stor trädgål«, skryter han.

Vad hon får är ett liv som utfattig torparhustru. Stolt som hon är kan hon inte resa tillbaka hem, hon kan inte svika Johan, trots hans svek och trots den sociala förnedring och de hårda villkor hon utsätts för. Med honom är hon som skeppsbruten i en männens obildade och ociviliserade värld. Är det någon i romanen som är som en Robinson så är det hon.

Men skeppsbrottet, i dubbel bemärkelse, bjuder också på en förhöjd livskänsla:

Hon hade varit nära döden och visste, att livet var henne kärare än någonsin. Ja, i synnerhet den grå kojan med dess sotiga eldhärd och nötta trasmattor och de nakna bergen utanför kommo hennes hjärta att smälta i en innerlig lyckokänsla. Genom sorg och smärta hade hon vuxit samman med allt detta och till sist blivit rotfast på Ålands klippiga strand.

Torparna på Torsö är utlämnade åt böndernas och skeppsredarnas godtycke. I Österbotten hade Katrina som alla andra jobbat hårt, men som jämlike och på familjens mark. På Åland måste hon gå »som legohjon på en annans åker«. Eftersom hon gift sig med Johan anses hon till att börja med vara en ynkrygg som han. Men till skillnad inte bara från honom utan från de flesta har hon en förmåga att se orättvisorna, även om hon inte känner till ordet klasskamp. Hon förstår att barnen hon föder inte är hennes utan böndernas: »Slaveri! Slaveri!« Och hon frågar sin på alla sätt oförmögna man: »Ha du aldri känt lust te göra uppror, te slåss?« Som alltid medveten om sitt människovärde tar hon sitt barn i famnen för att amma det. Det är en stark scen när den livgivande och stridslystna modern kommenterar hans undfallande svar: »Men de ha jag.«

I en mening är Katrinas liv slut innan hon riktigt hunnit börja leva det. När hon om försommaren sett de vackra skeppen med de vita seglen försvinna över fjärden och bakom holmarna med Johan och de andra sjömännen tänker hon:

Hur mycket friare var inte en mans liv, även om han var fattig och eländig som Johan. Han fick lyfta vingarna och flyga sin väg – ut – bort från alla bekymmer och allt småsinne där på holmarna. Men för henne fanns det ingen möjlighet att komma därifrån. Hon var fängslad där mellan de blå vattnen. Gud! Hon var ung ännu, var hennes liv redan slut? Ja, det var slut i den mening, att det kommit in på en given bana och skulle fortsätta så till hennes sista dag. Men det var outhärdligt att tänka på ett sådant långt, oföränderligt liv.

Här går författarens uppfattning om meningen med livet tydligt igen – att det måste vara mer än så här. Samtidigt är det uppenbart att Katrina inte ger upp. Hon hittar en mening i att göra sin man lycklig. Och hon lever för sina barn. För att de ska få det bättre.

Med känsla för detaljer, humor och dramatik skildrar Salminen här karaktärer, relationer, miljöer. Ta till exempel porträttet av Johan. Det är allt annat än smickrande och på samma gång så kärleksfullt.

Med sitt överdådiga prat om Åland som en lustgård lurar han Katrina med sig, och hon får bita i det sura äpplet. I Johans skryt står äpplet för välfärd, en som det visar sig för Katrina oåtkomlig välfärd, men med tiden omvandlar hon den här symboliken. Träget forslar hon så mycket jord hon bara kan hem till den kala bergsklacken och odlar mot alla odds sin egen trädgård: flera äppelträd som tar sig och frodas. Själv kan hon liknas vid sina träd, också hon slår rot där på klippan. »Och ännu länge stod det lilla seglivade äppelträdet varje vår i sin skära brudslöja. Det stod kvar som ett vittne om livets triumf över döden«, heter det i slutet av den ramberättelse som ströks innan boken gavs ut, fast i pristävlan bedömdes Salminen utifrån det fullständiga manuskriptet; det var förlaget noga med.

Med sin klassresa neråt får Katrina insikter om samhälleliga orättvisor, mellan rika och fattiga och mellan män och kvinnor, som de flesta medellösa saknar. Författaren visar hur fattigdomen genomtränger livet på alla plan. Katrina hjälper sina barn – de som överlever armodet – till bättre liv, men det föder ett klassförakt i barnen som med framgången riktigt får syn på sin enkla härkomst och kan byta namn för att dölja varifrån de kommer. Hennes söner föraktar den man Katrina valt till far åt dem. Själv lär hon sig att älska Johan, till och med hans stora ord som liksom håller honom uppe och ger liv åt hans förslappade kropp. Katrina gör äpplet till en symbol för livserfarenhet och kärlek: »Hon visste själv, att ur sorgens bittra, hårda jordmån sällsynt vackra blomster kunde spira upp. Även på de kala bergen kunde äppelträd gro.«

Katrina är en innehållsrik berättelse om en individs utveckling i ett samhälle med sina särskilda villkor. »En livets roman«. Hundratusentals har läst den, känt igen sig och i den igenkänningen fått bekräftelse på att också deras liv räknas, eftersom de är värda att berättas. Åsa Stenwall framhåller i efterordet till Katrina i Nya klassikerserien (1994) att »För många kvinnor har Katrina varit deras kanske enda men nog så viktiga bok«.

»Det lille slot.« Åland hade varit känt för rikssvenska semesterfirare redan tidigare, men efter Sally Salminens genombrott 1936 blev Vargata världskänt. När hon gästade Vårdö i augusti 1970 hälsade hon hem till en god vän i Köpenhamn, journalisten Gudrun Egebjerg, med ett vykort, en flygbild över barndomshemmet Nedergårds. Det står i förgrunden med gamla kapten Lundqvists skeppargård, Västergårds, ovanför.

Familjen Salminen under »pappas äppelträd« 1913. Pappa Hindrik har Ruben i famnen. Mamma Erika håller Runar. Stående i bakre raden från vänster: Anna, Elin, Rauha, Inez och Albin. Stående i främre raden från vänster: Uno, Aili och Saima. Sally sitter på stolen. I sina memoarer minns hon att det var svårt att sitta still tillräckligt länge, så att fotografiet inte skulle bli suddigt. Bakom kameran stod »Ingamoster«, Ingeborg (Inga) Johansson (född Nordlin) från Mariehamn. Hon var gift med Sallys morbror Albert. De var bosatta i Amerika men tillfälligt hemma på besök.

Fyra av syskonen utöver Sally blev författare: Uno (född 1905) till en självbiografisk trilogi om sina upplevelser som sjöman. Aili (född 1908, gift Nordgren) är främst känd för sina socialistiska romaner och Runar (född 1912) som lyriker. Också Albin (född 1901) skrev en roman, The Phenomenon, som Sally översatte till svenska.

Sally Salminen var 42 år när hon med en suggestiv, lyrisk prosa blåste liv i den magiska värld hon rört sig i som barn. Barndomens land (1948) är en roman om flickan Ella och hennes rike men påminner mycket om Sally och Vargata. Salminens man, den danska målaren Johannes Dührkop tecknade omslagsbilden. Teckningen till vänster är snarlik den. Ellas familj bor vid foten av »Mitt i byn«, korsningen varifrån långa rader av sparkstöttingar i alla färger och former utgår vintertid, som en karavan. »Lång som en orm, elegant som ett svingande rep, med jubelskrina svepande fram som eldsvansen efter en komet. Karavan, karavan! Nedåt mot Västerängs-vidden, som breder sig i ett kvällsdunkelt snölandskap utan gränser. Ovanför i det mörkblå himmelsrummet glimmar aftonstjärnan stor och ensam.«

Den tonåriga Sally prövade sina litterära idéer i ett övergivet skolhäfte, ljusblått och med vit etikett: »Trigonometri«. Häftet hade tillhört Ingeborg Lundqvist (född 1875) som var äldre syster till »morbror Arthur«. Deras pappa var sjökaptenen, skeppsredaren och Finlands första sjöfartsråd Mathias Lundqvist. Ingeborg var en av de första fyra flickorna som studerat vid Elementarskolan i Mariehamn och hade fortsatt till Svenska Fruntimmersskolan i Åbo. Över de uppochnervända räkneövningarna i blyerts står med svart bläck: »Ohej, undan ur vägen!« Det är en berättelse för barn om äventyr i kälkbacken, på skogskärrets is och i snöbollskriget på fältet, inlevelsefullt berättad och med livliga dialoger. Medan Tor är hurtig, hjälpsam och kan bita i hop när så krävs, är Bertel frusen, bortklemad och ynklig. Det ligger nära till hands att tänka sig att Salminen tagit modell efter Topelius Läsning för barn, med vinterlandskapen som stående kulisser, och satt lokal prägel på den.

Modernt kortklippt Sally Salminen på det immigrant-ID som hon fick på amerikanska konsulatet i Helsingfors den 18 november 1929. Sally och Aili tog atlantångaren Drottningholm från Göteborg tidigt i mars 1930. På fickan hade de ID-kort, visum, hälsointyg och förstaklassbiljetter köpta för pengar de lånat av storasyster Annas man Karl. Med förstaklassbiljetterna hoppades de minimera risken att bedömas som alltför fattiga och föras till immigrantstationen på Ellis Island – och hem igen. Enligt Svenska Amerika Liniens reklam tog en resa Göteborg–New York med ett annat av rederiets fartyg, Gripsholm, cirka 8 dagar, men restiden varierade i praktiken beroende på väder.

Alice Neel, Circus, 1935. Sally såg sin första cirkusföreställning i Linköping. Då beundrade hon artisterna men blev beklämd av att »det fanns människor som fått så egendomliga, farliga livsuppgifter. En ensam man mellan tigergap. En flicka – ett barn bara – gående med huvudet ner som en fluga uppe under kupolen.« Senare i New York när den snälla frun i Larchmont tog med både son och hemhjälp in till Union Square Garden, där de välkända cirkusbolagen Ringling Brothers, Barnum och Baily uppträdde i tre maneger på en gång, kändes det annorlunda: »Och musikerna slog ljudvirvlar och clownerna slog kullerbyttor och artisterna klättrade i repen under det svindlande höga taket. Och vilddjuren vrålade, elefanterna trumpetade, sjölejonen grymtade, hästarna stampade och stegrade sig. Och lukten av sågspån blandade sig med tjugotusen människors utandning. Jag tog del i det, barnslig som Tommy. / Ja, den gången var jag lycklig hela dagen!«

Sally Salminen med sin syster Aili utanför Scandinavian Educational Club i hörnet Lexington Avenue och 125th Street, Harlem, tidigt 1930-tal. Nyekiperade från topp till tå. Glömt var det asketiska idealet från Linköping och Mariehamn. I romanen Små världar (1949) skildrar Salminen hur det gick till när arbetarklasskvinnor shoppade loss i billiga modevaruhus och styrde ut sig »som grevinnor«: »Det var ett enastående ställe, ett fantastiskt äventyr. I flera våningar klänningar, klänningar, klänningar – De hängde i sammanlagt kilometerlånga rader, kom rullande på höga flyttbara stänger och drogs dussinvis i gången runt ivriga köpares armar. […] Då och då stannade de och betraktade lite närmare en klänning, kände på tyget, förde det upp mot ansiktet som om de luktade på det. Bläddrade igen i de brokiga sidenbladen. Där lyftes en klänning av galgen, hölls fram i ljuset, sattes föraktfullt in i raden på stången. En annan fann nåd och blev lagd på armen.« Det var självbetjäning, men i provrummen trängdes kvinnorna som på en överfull badstrand och knuffade till varandra med rumpor och armbågar, bevakade av en vakt på en hög stege mitt i rummet.

»Innan Aili reste 1934« står det på baksidan av fotografiet som är taget på ett tak i Harlem, där arbetarklubben låg och där många finska, svenska och tyska arbetare bodde. Sally sticker fram huvudet i mitten. Aili är inte med på bilden.

Alice Neel, 9th Avenue EL, 1935. »Det här Amerika, det var inte något riktigt Amerika för oss. Arbetslöshet och fattigdom är allt vad det har att bjuda på«, säger en österbottnisk immigrant som i slutet av Sally Salminens Nya land är på väg att emigrera till »det nya Amerika i öster«, det vill säga Ryssland. Både Sally och hennes syster Aili, som gifte sig Nordgren, har skildrat emigrantliv i depressionens New York, där arbetslösa, hemlösa och tiggare var en vanlig syn. Nordgrens tredje roman, Innan dagen börjar från 1946, är ett bistert och fartfyllt triangeldrama bland finländska proletärer som i trettiotalets New York engagerar sig i den organiserade arbetarrörelsen.

Hösten 1932 kunde ingen på gatorna i New York missa det stundande presidentvalet. Demokraternas Franklin D. Roosevelt utmanade med en massiv kampanj Republikanernas Herbert Hoover. »Det låg inte i min håg att alltid förbli vid sidan av«, konstaterar Salminen i Min amerikanska saga. Hon tänkte inte uppleva ännu ett val utan rösträtt, utan bestämde sig för en bättre framtid i USA. Hon har skrivit under sin ansökan om amerikanskt medborgarskap med den signatur hon hade börjat använda som bokförare i Mariehamn. I Upptäcktsresan berättar hon: »Det roar mig att tänka på, att den underskrift jag som författare – ’proletärförfattare’ – brukar förse mina manuskript med, har kommit till för att skrivas på bankkvitton och checker.« Den nya bakåtlutade stilen gick inte obemärkt förbi. Aili kommenterar den i sin minnesbild av systern i Sallys saga (1986) – och hennes förklaring till den är en annan än Sallys: »Det var i New York hon fick i sitt huvud att hon ville ändra handstil. Tidigare hade hon skrivit framåtlutande så som vi lärt oss i skolan, men nu hade hon ändrat sin själ, som hon själv uttryckte det, och det skulle synas i hennes handstil.«

En Finlands vita mö eller en finlandssvensk martall som burit frukt? Både författaren Salminen och romankaraktären Katrina har liknats vid en martall, seg och livskraftig trots karga förhållanden. När Sally Salminen kom tillbaka till Finland från Amerika i november 1936, uppmärksammades påfallande ofta att hon var osminkad och anspråkslös. På både finskt och finlandssvenskt håll ville man räkna henne som sin. Fotografiet är från augusti 1938 när Salminen besökte Gustavs, sin fars hembygd i den åboländska skärgården, tillsammans med författaren Volter Kilpi.

Den 8 december 1937 hölls en julinsamling på Musikaliska akademien i Stockholm. Sally Salminen var kvällens stora attraktion och publiken hade rusat efter biljetter, enligt Svenska Pressen. Men flyget från Köpenhamn ställdes in på grund av snöoväder och Sally hann inte till »Julfemman«, fastän hon försökte med bil, som »Quelqu’une« inlevelsefullt berättade i Svenska Dagbladet dagen därpå. Kvällen lär i alla fall ha blivit något av en åländsk afton. Sångerskan Anne Faith-Ell sjöng åländska folkvisor och skådespelaren Gabriel Alw läste ett par kapitel ur Katrina så att det »togo djupa tag i hjärtat på publiken, man log ofta, men ibland satt det kanske en förstulen tår i ögonvrån inför det enkelt storvulna i detta oförlikneliga allmogeepos«. Fotot av okänd fotograf är från Stockholm 1937.

Stjärnan

»First congratulations.«

Förlaget Schildts hälsning till miss Salminen, box 25 Stockbridge Massachusetts, är från den 31 augusti 1936. Det var hennes livs första telegram och hon jobbade tillfälligt för en familj som semestrade på landet, eftersom hon sommartid hade ledigt från syskonparet på Madison Avenue. Här i Massachusetts, »mellan diskbalja och skurhink«, där madammen i huset behandlade henne som luft, fick hon sitt första förlagskontrakt.

Hennes manus skulle bli bok. Och inte nog med det – hon hade vunnit romantävlingen!

Först hade den finlandssvenska juryn med professorn och litteraturkritikern Gunnar Castrén, journalisten, översättaren och författaren Hjalmar Dahl samt författaren och kritikern Elmer Diktonius bland sjutton manuskript utsett hennes som det bästa. Efter att en jury i Sverige utsett det bästa bland fyrtionio rikssvenska bidrag, utsåg en gemensam, svensk-finlandssvensk jury vinnaren av hela tävlingen. I den internationella kommittén satt litteraturforskaren, kritikern och professorn John Landquist, Castrén samt tidningsmannen Carl Björkman, som 1938 skulle bli vd för Wahlström & Widstrand.

Kåsören »Friman« framförde sina gratulationer i Arbetarbladet och konstaterade att tävlingen helt dominerats av »litterära kvinns«. I den finlandssvenska deltävlingen knep Anna Bondestam andra platsen med Panik i Rölleby och Margit Niininen tredje med Tora Markman och hennes syster. »Jag misstänker att man bara för skams skull gett ett pris åt den där karlstackarn«, skämtade Friman, signatur för K. A. Fagerholm, sedermera Finlands statsminister. Han syftade på Albin Widén som i den internationella omgången fick andra pris.

När Salminen den 15 oktober kom tillbaka till sitt källarrum under tvålmiljonären Rodney Proctors residens på 563 Park Avenue möttes hon av vaktmästarparet: hela staden ville ha tag på henne.

Hon hade inte velat avslöja namnet på sin arbetsgivare men det var förstås lätt för murvlarna att ta reda på det. Första intervjun hölls i vaktmästarens minimala kontor – hon tyckte inte att hon kunde ta emot journalisten från New York Times, tidningen som hon själv helst läste, i sitt halvt underjordiska rum med galler för fönstren.

Fredagen den 16 oktober vaknade hon upp som en nytänd stjärna. Hon var förstasidesnyhet. Journalister och fotografer trängdes för att få träffa henne, tacksamt material som hon var. Man skämtade också om den skrivande pigan. En skämtteckning föreställer en arbetssökande och en fru på en arbetsförmedling. Frun som intervjuar vill försäkra sig om att den arbetssökande inte skriver romaner.

Salminen förklarar senare uppmärksamheten med att hon så bra motsvarade myten om att i Amerika kan vem som helst nå framgång. Någon kritiker har sagt att man i depressionstidens USA hungrade efter framgångssagor.

Också hemma i Finland och i övriga Norden ville man ha en kommentar från författaren själv, som telegraferade till Hufvudstadsbladet i Helsingfors: »Kunde inte tro det rädd vakna upp finna misstag beslöt göra rätt för priset med bättre böcker.« Tidningar över hela Norden rapporterade: »Åländska vann första priset i romanpristävlan«, »Selma Lagerlöf berömmer«, »Ung åländska i U. S. A. tog romanpriset«, »En ny Forfatterinde«.

I New York ville ständigt fler ha tag på henne: litterära agenter, förlag och filmfolk från Universal Pictures, Warner Bros, RKO Radio Pictures och Metro-Goldwyn-Mayer. Det var imponerande med de avlånga kuverten med välkända namn som hon tidigare bara sett flammande på bioduken. Hon kämpade för att vara artig och svara på allt, tills det blev övermäktigt och hon av självbevarelsedrift struntade i det. Hon hann bli så uttröttad att hon smet från ett möte på radiohuset i det nästan färdigbyggda Rockefeller Center. Gråtfärdig fick hon hjälp av vänner i Bronx att flytta från källarrummet och den värsta uppståndelsen.

Radioinslaget blev av i alla fall, fast Salminen vägrade att följa det romantiska manuskript man skickat henne. I stället berättade hon vad Amerika betytt för henne. Att hon inte förtjänat pengar nog att ta med sig hem, men att hon skulle smuggla nyttiga lärdomar från Amerika, »där män och kvinnor, som var selfmade, eggat och gett mig gott exempel«. Efteråt var hon stolt över sig själv. Att hon klarat av att sitta framför mikrofonen i Rockefeller Center. Att hon sagt vad hon själv ville säga.

Redan innan tävlingsresultatet var klart hade Sally bestämt sig för att resa hem. Hon hade inte längre några ambitioner i hembiträdesbranschen. Hon ville fortsätta att skriva och svenska var henne språk, alltså gällde det att få ihop pengar till biljetten hem. Thure Svedlin, författare och förlagschef på Schildts, hade avrått henne från att hoppas för mycket på författarbanan:

En sådan chans som ett betydande pris i en litterär pristävlan yppar sig knappast en gång på tio år. Under normala förhållanden äro både upplagor och honorar så små, att inte ens våra mest framträdande författare kunna reda sig ekonomiskt med det de förtjäna med sin penna. Och publikens bevågenhet är ett nyckfullt ting, som en författare sällan kan räkna med år efter år såvida han inte varje gång överträffar sig själv.

Så kom priset »som en överraskande befrielse«. Hon kunde resa hem tidigare än hon vågat hoppas, men ändå var det som om förlaget och hemmapubliken fick varken författarporträtt eller författaren själv skickade till sig snart nog: »Boken utsand mottagandet utmarkt anhalla underrattelser hemresan.«

Kort innan resan firade Sally sin framgång med vännerna i Harlem, som glatt bekräftade hennes bedrift och var förtjusta över att få se Aili Nordgrens försiktiga syster släppa loss och skålande utbrista: »This goes to my head, but I don’t care!« Det här stiger mig åt huvudet, men jag bryr mig inte!

Vännerna var med på kajen också och vinkade av henne. Och Herald Tribune uppvaktade med journalist och fotograf som följde henne ombord på Gripsholm. Hon ställde upp och poserade enligt deras önskemål. Hon kommenterar det i Min amerikanska saga:

På en av de små ögonblicksbilderna är jag så för mig själv som om inga andra funnes ombord. Uppkliven på relingen med dinglande ben, i reskappa, hatt och handskar samt blommor, har jag som bakgrund endast den tomma himlen. Och lågt nere, otydlig som ett land långt borta i dimman, syns en skymt av Hudsonstranden.

Hon hade köpt tredjeklassbiljett men när Svenska Amerika Linien insåg vem de hade ombord bjöds hon till turistklassen och en egen hytt. »Det var en outsäglig lättnad att efter alla upplevelser nu kunna vara för mig själv i hyttens ensamhet.« Hon kunde också slappna av i de gemensamma utrymmena, ingen brydde sig särskilt om vem hon var under resan. Men när passagerarna skulle fylla i formulär inför ankomsten till Göteborg påmindes hon om sin nya tillvaro. Yrke? Hon rådgjorde med det bordssällskap hon haft under hela resan och som häpet utbrast att är hon »den Sally Salminen« ska hon självklart uppge författarinna.

»Jag var ännu så färsk. Så ny. Osäker. Men – lycklig i förhoppningarna om ett nytt slags framtid. Härefter skulle mitt arbete vara ett med mitt hjärtas behov. Mitt livsvärv skulle ha mening och betydelse. Detta vågade jag tro«, kommenterar Salminen i sina memoarer. I Göteborg möttes hon av bokpaket och fick se Katrina i tryck, blommor, fruktkorgar, Hufvudstadsbladets korrespondent och en mängd andra journalister.

När hon hunnit med tåget till Stockholm samma kväll, lördagen den 7 november, var Dagens Nyheter där och hon avslöjade aningslöst sina författarambitioner: »Jag kommer sannolikt att i bokform utge något annat arbete med motiv från min åländska hembygd.« När hon strax fick frågan igen tillade hon: »Kanske jag i framtiden skall skriva om Amerika och de erfarenheter jag gjort där.«

Också Inez var på Centralen och mötte upp tillsammans med sin dotter Inga-Britt, som hunnit bli fem år och nästa dag syntes på bild i Svenska Dagbladet tillsammans med sin världsberömda moster. Det var så mycket som hänt sedan Sally och Inez flyttat till Stockholm hösten 1924 och Sally hade tänkt stanna några dagar, för att sedan fortsätta direkt hem till Vargata, men vägen dit var längre och krokigare än hon anat. Schildts övertalade henne att direkt resa till förlaget, så hon tog »Finlandsfärjan« Bore till Åbo, och därifrån tåg till Helsingfors. Under resan läste hon Albin Widéns Hem vill jag åter rida, romanen som fått andrapriset. I Helsingfors mötte hon pressen i Hotell Karelias rökrum och förklarade att det bästa med succén var att komma hem igen, »jag har inte sett min mor på tre och ett halvt år«.

Torsdagen den 12 november fick hon äntligen lämna Helsingfors, men när Oihonnas angjorde Västra hamnen i Mariehamn klockan tre på natten möttes hon av en berusad och hurrande folkhop som varit på sjömansbal på Societetshuset och självklart ville ta emot. Där var också representanter för föreningen Ålands Vänner och journalister, och från och med nu tog hon inte ett obevakat steg. Ruth Hamrin-Thorell var på plats för veckotidningen Idun med kvinnoemancipatorisk linje. Redan i oktober hade tidningen hört av sig till Salminen i New York och fått henne att lova dem ett första ingående reportage. Tack och lov att också Aili, Anna och Runar var där. Och Rauha som hon fick övernatta hos.

Nästa dag höll Ålands Vänner och Marthorna välkomstfest på »Socis«, så det var bara att gå dit. »Ålandskungen«, Julius Sundblom, landstingets talman och ägare av tidningen Åland, han som tagit ledningen i strävandena att ansluta Åland till Sverige 1918–1921, ledsagade henne under stående ovationer till honnörsbordet där landshövdingen Fagerlund med fru, lantrådet Björkman med fru, rektor Krank med fru redan satt – »allt vad Åland har av framstående personer«, som det skulle stå i Idun:

Och runt omkring vid borden i briggen »Maria Albertina« – »Socis« är i vinter förvandlad till en ståtlig brigg, för att kaptenerna skall känna sig riktigt hemma – där satt återstoden av Mariehamn. […]

– Jag kan inte säga mer än tack och det bästa av allt är att vara hemma, sade Sally Salminen enkelt och stilla i sitt lilla tacktal. Och man hade kunnat höra en knappnål falla i briggen »Maria Albertina« …

Så på eftermiddagen kl. 16.00 kastade äntligen ångaren Åland I loss och gled snedlastad men lätt ut på Slemmern, öster om staden. Och Hamrin-Thorell var med. När Salminen i den självbiografiska romanen Klyftan och stjärnan (1951) skildrar hur Lars Laurila återvänder till Åland efter att ha slagit igenom med romanen »Enskärsborna«, ger hon samtidigt ett komiskt porträtt av en reporter och en fotograf som överdrivet efterhängset dokumenterar allt han gör:

Det var hemsocknens brygga! Stockarna kunde ha ränts tvärs igenom honom, så starkt och direkt kände han beröringen. […] Lars gav de två andra ännu en blick. Det föreföll märkvärdigt att se dem på denna plats, man skulle ha kunnat tro, att de genom en olyckshändelse hade fallit ner från en annan planet. Det var inte utan att han rördes av medlidande, han undrade var de tänkte söka husly, om de hade reda på att det var ett par kilometer fram till byn.

Antagligen upplevde Salminen något liknande där hon stod på hembryggan med den välkända känslan av mjuk hästspillning och hö under skosulorna och doften i näsan. Kanske unnade hon sig också att vara lite skadeglad för att reportern hon hade i hasorna såg vilsen ut och undrade vad hon hade under fötterna – för vid det här laget ångrade Salminen förmodligen att hon sålt det lilla hon kunde ha haft kvar av privatliv den här första tiden som världskändis.

Erika stod på trappan och tog emot. Hade spanat utåt vägen som löpte genom västerängarna en god stund redan. Nu på den södra verandatrappan, den finare för det glada tillfället. Som om hon bara bytte trappa medan hennes barn reste runt jordklotet – så beskriver Salminen det i Upptäcktsresan – fastän man lätt kunde läsa in mer poesi i bilden för Erika hade helt visst varit med henne i tanken. Och så sträckte de fram händerna för att ta varandra i hand. Hamrin-Thorell från Idun var på plats så det blev högtidligare än det annars skulle ha varit: »Goddag, mamma – goddag Sally!«

Reportern skyndade in till kaffebordet för att inte alltför mycket genera mor och dotter.

Recensionerna Salminen fick hösten och vintern 1936 / 1937 var översvallande. Einar Holmberg, journalist vid Åbo Underrättelser, sparade inte på berömmet i sin utförliga anmälan i Åland:

Sally Salminens »Katrina« är ett färdigt, fullödigt konstverk. Dess stil är enkel och flärdlös, dess »linje« sällsynt harmonisk, dess psykologi klar och följdriktig allt igenom och dess fabel gripande. Med en aldrig svikande insikt om de litterära medel hon haft till sitt förfogande har hon gett sig i kast med att teckna ett i yttre avseende ringa men i sin inre art storslaget kvinnoöde, utomordentligt skickligt inkomponerat i miljön, en åländsk skärgårdsby. […] Man häpnar över den unga författarinnans djupa livserfarenhet.

Elmer Diktonius menade att med Katrina hade landskapet Åland fått sin stora roman och att den dessutom hade något Runebergskt över sig. Naturligtvis passade förlaget på och citerade Diktonius i sina annonser. Salminens debut välkomnades som ett livskraftigt alternativ till den stilistiskt så medvetna modernistiska litteraturen med högsäte i Helsingfors. »Det är med glädje vi i Finland hälsa en ny författare sådan som Salminen välkommen. I vår ofta så spekulativt anlagda prosalitteratur utgör hennes bok ett friskt, mycket värdefullt tillskott«, menade signaturen V. R. i Tammerfors Aftonblad.

Flera recensenter talade om en Salminensk berättarglädje och hon jämfördes med Zacharias Topelius, Selma Lagerlöf och Sigrid Undset, som hon i intervjuer själv nämnde som en inspirationskälla.

Författaren och kritikern Olof Enckell, recensent för Hufvudstadsbladet, igenkände Katrinas individuella livsöde som bokens huvudsak. Också Helmer J. Wahlroos, som var chefredaktör för Borgåbladet och rektor för Borgå folkhögskola, såg romanen som »hjältedikt till kvinnan«.

Flera ansåg att boken i första hand var en roman om en individ, men den hyllades också som bondeepos, folklivsskildring, hembygdsdiktning. Helmer J. Wahlroos gav sitt beröm under rubriken »En ny stor bygderoman«: »Här är för en gångs skull en bok, som är skriven så att man tror att den kommit till av ett inre tvång, den är framfödd, säkert inte utan bekymmer och smärta. […] Sally Salminen har skänkt åt vår fattiga hembygdsdiktning ett nytt epos.«

Den mest sanna bok som skrivits om Åland och dess folk, tillade »V. R.« i Tammerfors Aftonblad. Och »Färj-Erik« i Österbottniska Posten framställde Katrina som en personifikation av det finlandssvenska: »Som en bergtall, seg och trotsig, klamrar hon sig fast vid det karga berget och trotsar storm och hårda väder.« I Finlands svenska litteraturhistoria ringar Clas Zilliacus in just martallen, kustlandets sega kämpe med knotig resning, som finlandssvenskarnas symbolträd.

Och åländska representanter för hushålls- och konsumentorganisationen Finlands Svenska Marthaförbund tackade Salminen »för den vackra bild, hon i sin roman givit öriket«, medan man i Österbotten tackade för det kraftfulla porträttet av den österbottniska kvinnan. Där arrangerade marthorna högläsning ur boken. Signaturen Vov minns i en kolumn i Vasabladet 1984 hur det var: »Det drog kvinnorna ur fähus och stugor och det drog ut på tiden och orsakade ett missnöjt bräkande bland kor, kalvar, barn, makar och gamlingar som önskade ’alla nymodigheter med martharörelser i spetsen dit pepparn växer’«. Fredrik Valros, chefredaktör för Svenska Pressen, sammanfattade det finlandssvenska mottagandet av Katrina: »otvivelaktigt vår största litterära händelse på många år. Dess framgång måste betraktas som given, icke till följd av pristävlingen, utan i kraft av de sällsynta egenskaper som utmärker den.«

»Man kan i mottagandet av Katrina se tydliga spår av språkstriden. Här hade man nu en äkta representant för folksjälen«, konstaterar Kristina Malmio i Finlands svenska litteraturhistoria (2000). På både finlandssvenskt och finskt håll ville man räkna henne som sin. Det blev skandal när huvudredaktören Eino Tikkanen på Åbotidningen Uusi Aura forskade i släkten Salminen och publicerade allt han kunde hitta, även konfidentiella uppgifter om barn födda utom äktenskapet. Han hade velat bevisa att författarinnan egentligen var finne, men upptäckte till sin förargelse att genealogin ledde tillbaka till en svensk släkt som av bekvämlighetsskäl ersatt Lundström med Salminen. Skämttidningen Garm uppmärksammade »detta snuskiga tilltag« med en karikatyr på Tikkanen och diktade: »Men i den glada hälsningskören / man kände snart igen odören / av sura sinnens agg och groll / från vissa aitofinska håll.«

Hufvudstadsbladet citerade Selma Lagerlöf som menade att »Ingen, som läser denna bok till slut, kommer att ångra sig. Då ni lägger ihop boken, känner ni er väl till mods, på något sätt rikare.« Och i Idun tog Ruth Hamrin-Thorell vid: »Sedan Selma Lagerlöfs Gösta Berling har svensk litteratur inte haft en sådan händelse som Sally Salminens debut med ’Katrina’, den höstliga bokflodens best seller.«

Salminen var i gott sällskap. Lagerlöf hade inlett sin litterära karriär med att prisas i en romanpristävling, arrangerad 1890 av just Idun. Karin Boye var ytterligare en namnkunnig person som hade inlett sin författarbana på motsvarande sätt. Hon vann andra pris med Astarte i en nordisk romanpristävlan 1931. »Man är tacksam för en kvinnobild som Katrina«, menar Boye när hon recenserar Salminens roman för Idun:

I ett avlägset drömland, liksom också i filmens underbara värld, är kanske vekhet det enda klädsamma för en varelse av feminint kön. Men där blir hon väl inte heller utsatt för skriande fattigdom, nöd och förtryck så som det alltför ofta händer med kvinnor i vår egen värld, mindre underbar åtminstone i det avseendet. Här, i den säreget tillblandade verkligheten, kommer det för varje kvinna tider, då inte vekhet, utan styrka – också i den mest »manliga« bemärkelse – är enda räddningen. Vittnesbörden om vilken vanlig, vilken normal företeelse den starka kvinnan egentligen är har väl ännu inte nått litteraturen i någon större utsträckning. Men Sally Salminens Katrina är ett av dessa vittnesbörd.

I veckotidningen Husmodern stod: »Skildringen av Katrina skänker ett skimmer av storhet och rikedom åt alla små obetydliga liv, som obemärkt försvinna. Romanen ’Katrina’ är icke blott en historia om en uppdiktad kvinna, den är en hyllning till alla arbetande mödrar.«

Det var Salminenfeber i hela Norden och också i Europa och Amerika. »En Bog som denne skrives ikke een Gang hvert Tiaar«, menade signaturen N. P. J. i Ærø Venstreblad förtjust. Och i The New York Times Book Review skämtade författaren och kritikern Stanley Young uppskattande: »Om Finland kan producera en annan roman, lika god som Katrina, och skickar den till Amerika, så ska vi efterskänka krigsskulden.« Han fortsatte med att jämföra själen i hennes berättelse med den som framspringer ur Sibelius musik.

Nyheten om Salminens succédebut spred sig till fler kontinenter. Glada ålänningar hörde av sig till henne och berättade vad de läst i tidningar i Nya Zeeland och Kina. Och journalisten Hildegard Mangelus tog med sig Katrina till Belgiska Kongo. Där hade hon grundat provinsen Kasais första tidning och nu kommit på vad som saknades i den – följetonger! Katrina kunde intressera kongoleserna, resonerade hon och kontaktade Schildts förlag. Mangelus minns i Tankar att följetongen blev mycket uppskattad.

Katrina utkom i femton svenska upplagor redan 1936 och sålde i 53 000 exemplar under de elva första månaderna. Inom några år var den översatt till ett tjugotal språk. Priset på 50 000 finska mark växte snabbt med de många upplagorna och översättningarna och gav de ekonomiska förutsättningarna för ett fortsatt författarskap.

Siffrorna är stora också med tjugohundratalets mått mätt. Prissumman motsvarade ett penningvärde på omkring 130 000 svenska kronor eller 14 000 euro år 2015 (enligt Historical currency converter).

Salminen inspirerade i Finland till så många nya kvinnliga utvecklingsromaner i allmogemiljö att förlaget Bro med utgivning av just folklivsskildringar grundades 1939. Förlaget Wahlström & Widstrand bekräftade i den förlagshistorik som 2017 fanns på deras hemsida att Salminens vinst i romanpristävlingen »blev en exempellös framgång«. När den danska översättningen av Katrina var klar i augusti 1937, presenterade recensenten i Hejmdal boken som en av de största succéromanerna i skandinavisk litteraturhistoria.

Svenska litteratursällskapet i Finland gav Salminen Tollanderska priset på Runebergsdagen den 5 februari 1937, och i Sverige föreslog akademiledamöterna Albert Engström och Henrik Schück att hon skulle få Nobelpriset i litteratur 1937 respektive 1938 och 1939. Hon hyllades även med en vals av den svenska sångaren och kompositören Johnny Bode, alias J. Bourns: »Katrina i allt vardagsgrått, allt trist och tungt och mörkt. Katrina, Katrina du blivit ett stänk i blått.« Några år senare förstörde han sin karriär genom att uppträda för tyskar i det ockuperade Norge.

Och så fick hon ge namn åt ett helt rederi. Algot Johansson som hade en liknande bakgrund som Salminen – född 1898 till enkla förhållanden på den åländska landsbygden och hemkommen från USA 1927 – namngav 1937 sitt första rederi efter Sally Salminen. Hasse Svensson förklarar i Algot att Johansson handlat byggvaror från Mariehamns Handelslag när Salminen arbetade där och lagt märke till henne: » – Jag var inte ett jäkla dugg förälskad i henne, men hon var en företagare som prövade sin lycka – och hade framgång. Så jag tyckte Sally var ett bra namn.« Medan alla andra på kontoret tilltalat henne med det opersonliga »fröken«, hade Algots »du« kommit »som en frisk, lite barsk och rå vindpust«, minns hon i sin tur i Upptäcktsresan.

Ralf Nordgren uppger i sin uppsats att också det finska kaffet Kulta Katrina, Guld Katrina, fått sitt namn efter Salminens romangestalt.

Låt henne vara ifred! uppmanade en anonym men framsynt skribent i Åbo Underrättelser sina kolleger i november 1936. Hen kallade Salminen för en åländsk Greta Garbo och tyckte synd om henne för att hon ständigt bevakades av pressen. Dessutom: »med all denna reklam för förstlingen av hennes författarskap kan det vara riskabelt för henne att börja med den andra. Tänk om den inte skulle bli så lyckad som den första.«

Men Salminen ställde upp och åkte på Eriksgata i Finland, Sverige och Danmark och höll en rad föreläsningar om hur Katrina kommit till. I tidningarna beskrevs hon som liten, stillsam, klok, anspråkslös, sympatisk, älskvärd. Ögonen var pigga, leendet vackert. Hon sas vid en första anblick verka blyg, men så, när hon ställde sig i talarstolen var »det som om hon växte andligen, och hennes berättelse var ytterst fängslande«, som en rikssvensk rektor hälsade till tidningen Åland efter att ha deltagit i de finlandssvenska folkhögskollärarnas konferens i Lappfjärd i Österbotten.

Det var flera som blev förtjusta i henne. Efter att ha träffat henne i Helsingfors vintern 1936/1937 antecknade filosofen Hans Ruin i sin dagbok:

Hon var faktiskt ovanligt tilltalande, Sally, späd och klok, på något vis självlysande i all sin tysthet. Jag har sällan mött en människa som ger intrycket av en sådan trygghet trots yttre blyghet; det var tryggheten hos den som vilar i sig själv, har en tyngdpunkt, ett centrum. Hon söker icke vara annan än hon är, liksom hon icke uttalar sig annat än där hon verkligen vet något. Hon känner sitt värde och ser sin begränsning.

Den danska författaren Paul de la Cour blev betagen av henne när hon ett år senare var huvudperson på en fest som förlaget Gyldendal arrangerade i Köpenhamn. Så originell, så stor! utbrast han inför bekanta efter att ha samtalat i enskildhet med henne. Helt ovetande om att hon i samma stund var närmast utmattad och kände sig utanför och dödssjuk av ångest, som vänner till henne vittnat om.

Sally var mycket trött redan efter sin fulltecknade höst 1936, och lyckades då reservera åtta dagar för sig själv i början av december och skulle vila ut hos Aili i Vasa – men så fick en reporter från Vasabladet syn på henne:

– Det ska bli riktigt skönt att få vila ut här hos min syster, suckar fröken Salminen med ett vänligt leende då vår medarbetare tränger på för att få skaka hand med Katrinas författarinna. Det har varit ganska mycket flängande med förlaget, uppläsning i Helsingfors och Åbo och så vidare, så att jag vilar mig faktiskt gärna en vecka nu. […] Jag är så glad att en gång få se Vasa och Österbotten. Redaktörn skall bara vara så snäll och inte göra alltför mycket väsen av mig nu, jag har ju kommit till Vasa för att vila.

Men så frågade en annan journalist från samma tidning om de inte kunde äta lunch ihop. Och Sally sa inte nej. Och under måltiden kom en dam fram och frågade om inte Salminen kunde läsa lite ur Katrina på damernas adventsfirande på Svenska Klubben samma kväll. Och Sally sa inte nej. »Det kändes som att sitta på en bricka«, berättade journalisten sedan i sitt reportage och tillade: »det finns inte ett spår av koketteri eller högfärd eller divafasoner hos Sally Salminen.«

Hon ställde till och med upp som pris i en tävling arrangerad av veckotidningen Folket i Bild, där vinnarna fick fria resor till Åland och kaffe hos författaren. Tävlingen arrangerades i samband med att Katrina skulle tryckas som följetong i tidningen.

Sa hon aldrig ifrån? Det var tröttande att uppträda så ofta. Att träffa så många nya människor hela tiden – att samtala med bildat folk och kultureliten och vara rädd att inte leva upp till förväntningarna. I offentliga sammanhang sa hon saker som att Åland och Amerika var de enda länder hon visste något om. Att hon inte kunde finska och därför inte heller läst finska romaner på originalspråk. Att hon de senaste åren knappt hunnit läsa något alls, inte heller på svenska eller engelska. Hon förminskade sig själv och gjorde det lätt för den som ville kritisera henne. »Det är som en dröm alltsammans. Jag kan knappast ännu fatta, att det är verklighet«, sa hon i juli 1937 när det börjat viskas om att Katrina skulle bli film. »Inte tycker jag själv, att boken är så bra, men jag har ju läst den så många gånger, så nu ser jag bara felen i den.«

Den nytända stjärnan var tillmötesgående och mån om att vara korrekt, men hon kunde säga emot också. Det gjorde hon när man både i Vargata och på tidningarnas kultursidor diskuterade vilka de verkliga förebilderna till karaktärerna i Katrina var och om boken gav en sann bild av Åland eller inte.

Det hölls en fest till Salminens ära på Solhult, Vårdös ungdomslokal, hösten 1936. Evald Häggblom, läraren och Sallys före detta klasskamrat från konfirmationsundervisningen, sa i sitt hyllningstal att »boken tvingar oss att se på dem, som leva på livets skuggsida och den manar oss till godhet och hjälpsamhet«. Det var en av åsikterna som hördes offentligt.

Fast man måste gå längre tillbaka än till sekelskiftet för att på Åland finna motsvarighet till det förhållande mellan torpare, bönder, statare och deras herrar som Salminen beskriver, invände Atos Wirtanen i Arbetarbladet. Och han visste väl för han presenterades som ålänning i ingressen till recensionen.

Men så fanns Runar Backman. Den unga, nyinvigda Vårdöprästen som skymtar förbi i reportaget i Idun och som från predikstolen hade en bra överblick över församlingen. Under resan till ön hade han läst boken alla talade om. När han sedan höll en av sina första gudstjänster var det svalt mellan stenväggarna men många var på plats och höll värmen tillsammans. Sally Salminen satt på första bänken – »en ovanlig plats för en som hörde till småfolket«. Hon var omgiven av journalister men såg ensam ut, ja verkade utfrusen, säger han i Sallys saga från 1986, en samling artiklar om Salminen och hennes författarskap som gavs ut till femtioårsminnet av Katrina.

Ruth Hamrin-Thorell som tillsammans med de andra journalisterna satt med stjärnan på främsta bänken snappade upp att öborna diskuterade boken med »en lidelse, som vore otänkbar någon annanstans«, men förklarade att det inte rörde sig om illvilja. Ändå utbrister hon i Idun: »Hur måtte hon inte bli avklädd och hudflängd! – Nog är det lite synd om ’Katrina’ och hennes unga författarinna.«

Prästen hade uppfattat betydligt hätskare tongångar. Han hade hört församlingsbor diskutera om Salminen borde stämmas för ärekränkning. Och han kände av en särskild atmosfär, en oro som boken skapat bland »ståndspersonerna«. »Hon hade blottat skevheten och orättvisan i den på tradition vilande sociala struktur, som ansågs ge det ledande skiktet rätten att på egen hand bestämma arbetstidernas längd och timpenningens storlek för småfolket«, menar Backman i sin minnesteckning. Åsikterna om hur författaren och hennes bok togs emot på hemmaplan ekar långt senare fortfarande motstridigt. Under arbetet med den här boken får jag höra både att så var det och så var det inte alls.

Själv var hon snabb med att avfärda att någon av karaktärerna i Katrina skulle ha en motsvarighet i verkligheten. När hon höll en föreläsning på Ålands folkhögskola den 7 juli 1937 förklarade hon att hon aldrig försökt gestalta landskapet så som det verkligen var eller ålänningen så som hon verkligen var. »Jag tror för övrigt inte att det finns några utpräglade lands- eller bygdetyper utan endast människotyper. Den ena är en stark, den andra en svag natur, oberoende av till vilket land eller folkslag man räknas.«

Fast hon vacklade på den här punkten. När den andra boken snart skulle komma ut citerades hon av en journalist från Aftonbladet som talat med henne i oktober 1939: »Men den här gången, säger fröken Salminen, har jag inte tagit levande modeller, fast iakttagelserna är gjorda i verkligheten.« Och omkring trettio år senare medger hon i ett brev till systersonen Ralf Nordgren – som skulle skriva uppsats om hennes debutroman – att det inte kan förnekas att personerna i boken har drag från verkliga Vårdöbor:

Kapten Nordqvist är naturligtvis gamla kapten Lundqvist. Sjöfartsrådet Mathias Lundqvist. Svensson är kapten Andersson. Seffers är det vi i byn kallade Karl-Johans. […] Allt detta passar så med verkligheten att jag är generad att erkänna det. Själva Katrina och hennes dagliga liv är dikt, så tillvida att jag aldrig fått några detaljer om det liv hon levde, inte ens något om hennes familjeförhållanden.

När Salminen direkt efter författardebuten förnekade sambandet mellan verkligheten och fiktionen handlade det om att hon med all tydlighet ville få fram att förhållandet mellan förebilderna och fiktionen inte var 1:1, att Katrina inte var en nyckelroman. De människor som hade inspirerat till bipersonerna var samtida med henne, medan berättelsen utspelade sig tidigare. Dessutom hade fiktionen tagit överhanden. Vad hon skrivit hade inte avgjorts av någon sanning utan av vad som gav den bästa berättelsen.

Säkert hade det även att göra med att hon inte ville att hennes berättelse skulle identifieras som verklighet och därmed inte räknas som konst, som roman. Kanske hade det dessutom med obehag för den åländska irritationen att göra.

Också när man jämförde henne med proletärförfattarna i Sverige värjde hon sig – än så länge: »President Roosevelt brukar säga, att han är ’a little left of center’, det vill jag också säga om mig själv.«

Nej, hon hade inte tänkt sig Katrina som en anklagelseakt mot samtiden. Hon förnekade inte helt och hållet den sociala tendensen. Hon hade tänkt skriva en social bok om »livets orättvisor och elände och det fruktlösa i den fattiges strävan. Katrina skulle aldrig finna frid och lycka. Hon skulle inte förbli stark och obruten utan krossas och dö i armod.« Men så hade själva berättandet tagit över och resultatet blev annorlunda:

Jag var en nybörjare i författaryrket och visste inte, att inspirationens skepp inte tål någon ballast. Jag kom snart underfund med den saken. Undan för undan, kapitel efter kapitel, måste den ena tyngande stenen efter den andra slungas över bord. Där gick min bitterhet, där gick mitt uppsåt att utpeka orättvisor och misslyckanden, där gick mina sociala strävanden.

Salminens berättelse om arbetet med Katrina trycktes också i Folket i Bild. Dessutom läste hon upp det i Sveriges Radio med en tunn men klar röst. Hon sa att det missnöje hon burit på när hon började skriva var en naturlig följd av hennes livssituation, när man »ännu vid trettio års ålder befinner sig framför en tröstlös diskbalja – en diskbalja som inte är ens egen en gång«, och att hon hade velat förklara det genom att belysa samhällssystemet. Hon ville understryka att hon hade skrivit en realistisk roman och inte en politisk pamflett.

Ändå är Katrina politiskt laddad redan i och med att Salminen – en kvinna, en arbetare – var så uppstudsig att hon skrev den. Dessutom synliggör hon i romanen hur föreställningar om kön och klass samverkar när en individ förtrycks. Förklaringen till att Salminen 1937 inte ville kännas vid beteckningen proletär var att hon uppfattade att den hade för stark anstrykning av Marx och Engels. Proletär har en starkare politisk valör än ord som bonde, allmoge, arbetare och autodidakt – ord hon kunde identifiera sig med. Så här förklarar hon saken i den självbiografiska romanen Klyftan och stjärnan:

Lars stod tvekande inför benämningen »proletärförfattare« och undrade, om han kunde sägas vara en sådan. […] Om den betecknade en skribent vilken avsiktligt valde arbetarklassen som ämne och skrev med politisk tendens. Eller om man helt enkelt tänkte på en person av lägre klass som utan att ha tagit några examina trädde fram som författare. I det senare fallet vill han inte undandra sig beteckningen. Men var det det förra man antydde – ja, då var han inte så säker. Han ville inte på grund av ämnesvalet bli stoppad in i ett bestämt fack på en bestämd hylla.

Nyss hemkommen från USA hade hon knappast hunnit skaffa sig en egen uppfattning om författarna ur de breda folklagren som gjort sig namn i den svenska litteraturen under 1930-talet och som kallades proletärförfattare, autodidakter och arbetardiktare om vartannat. Bland dem Vilhelm Moberg, Ivar Lo-Johansson, Jan Fridegård och Moa Martinson.

När Salminen växte upp var »kommunist« ett skällsord. Efter att Finland utropats till en självständig stat 1917 hade ett inbördeskrig mellan så kallade röda och vita utbrutit. Också på Vårdö kom man då i närkontakt med kriget. Det framkommer i Upptäcktsresan. Där berättar Salminen att de borgerliga vitgardisterna logerade i bönehuset och att två röda avrättades: en finsk arbetare och en rysk soldat. Kropparna grävdes ner i ett hörn mellan kyrkans bakvägg och sakristian. Och på 1930-talet innebar det kommunistiska Sovjetunionen ett hot för Finland. Klart att hon inte ville stämplas som röd. Eller som brodern Ruben uttrycker saken i en intervju i Helsingfors Journalen: »Varför håna hennes person, värdera hellre boken.«

Att tona ner det politiska i romanen kanske också var ett sätt för Salminen att hävda sin självständighet som författare.

Ralf Nordgren och Stig Wennström undersöker i sina respektive uppsatser – »Katrina av Sally Salminen« och »Sally Salminen. Ett författarskap sett genom en succédebut« – vad som ströks från Salminens manus innan boken trycktes: en samtida ramberättelse med ett jag som berättar om sina barndomsminnen av »Katrina faster på Klinten«, ett sidospår om en familj snarlik Salminen, skildringar av seder och bruk, men framför allt sociala ställningstaganden som att den fattiga har rätt till stolthet och att hen är värd lika mycket som den rika.

Den tryckta romanen innehåller visserligen social kritik, men kritiken hade varit skarpare utan förlagets ingrepp, fastän Salminen också självmant hade tonat ner tendensen under arbetets gång. Naturligtvis ville Salminen inte höra misstankar om att boken inte helt skulle vara hennes eget verk.

Både Nordgren och Wennström är kritiska till förlagets ingrepp som resulterat i att bilden av människan Katrina och hennes liv i den tryckta boken är en annan än den i handskriften. Samtidigt ser Nordgren att romanen blev enhetligare utan ramberättelsen – även om förklaringen till att inledningen är sagolik och raskt avhandlad, till det ödesbestämda i berättelsen och till att Katrina i huvudsak gestaltas utifrån försvann med den.

Kort sagt resulterade förlagets redigering i att Katrina blev mindre kontroversiell och mindre lik de svenska proletärförfattarnas verk. Det mest politiska skalades bort och därmed kunde romanen tilltala en bred publik med både vänster- och högersympatier.

När Salminen föreläste om hur Katrina kom till sa hon också – olyckligtvis och lite slarvigt eller kanske med glimten i ögat – att hon drivits av en medfödd ärelystnad och citerade Alexander den store: »Ära söker jag, blott ära, och för övrigt ingenting.« Hon missade att förtydliga det sociala ansvar hon själv tog för givet hörde ihop med »äran«, det att man erkänns som en myndig samhällsmedlem och räknas som en röst värd att lyssnas till.

Men sitt civilkurage fick hon snart anledning att offentliggöra.

Sommaren 1938 fick hon en inbjudan till en kongress i Lübeck arrangerad av Nordische Gesellschaft. Hon tackade ja. Inte utan tvekan för hon tog upp frågan i brev till Aili som bestämt avrådde henne från att åka och i stället uppmuntrade henne att resa till inbördeskrigets Spanien för att visa sitt stöd för den demokratiskt valda vänsterregeringen, som general Franco tillsammans med monarkister och militärer hotade att avsätta.

Det är så Aili minns det i sitt porträtt av systern i Sallys saga. Men Sally studerade som bäst tyska och passade gärna på att turista, som hon förklarade i samtida tidningsintervjuer. Hon hade tänkt vara anonym på de nordiska dagarna, men hon blev förstås igenkänd och fick lov att signera otaliga exemplar av Katrina i dagarna tre. Från Tyskland fortsatte hon genom Danmark till Norge. Hon åkte buss genom Telemark och tåg genom Setesdal med ett högfjällshotell på Hovden, vid bergets topp, som slutdestination.

Hemma igen märkte hon till sin förfäran att hennes Tysklandsresa tolkades som ett ställningstagande för Nordische Gesellschaft. Organisationen hade grundats 1921 för att förbättra Tysklands förhållande till de nordiska länderna efter första världskriget, och 1933 hade den ställts direkt under utrikeschefen Alfred Rosenberg.

Hon kunde leva med att somliga läsare såg spår av bolsjevism i Katrina, men inte med att hon själv tillskrevs nazistsympatier. Den 30 juli 1938 publicerades »En öppen bekännelse« i Åland. Enligt Aili skedde det trots invändningar från chefredaktören Julius Sundblom, som bad Sally att tänka på sin framtid. Antisemitism och Tysklandsvänliga kretsar var ett faktum i Finland, som Svante Lundgren konstaterar i »Obekväma sanningar om Finlands historia«.

Med sin insändare förklarade Salminen att ryktet var precis vad hon varit rädd för innan resan, men:

Det gick som det ofta gått – jag blev övertalad och omkullpratad och mottog inbjudningen delvis av personlig medömkan, delvis genom överbevisning om festens rent kulturella karaktär och – jag tillstår det – delvis av dumhet och oförstånd. […] Ett öppet bekännande av detta faktum är intet artigt tack för senast, men för de stora livsfrågor det rör sig om, måste sällskapstonen vika. Ärlighet är här den bästa artighet jag kan frambära: Nationalsocialismens idéer få hos mig intet stöd. Jag vet, att då det fordras, måste jag motarbeta desamma. Trots det myckna goda och för många arbetare och fattiga barn välsignelsebringande förbättringar, som tydligt voro skönjbara i det land, där dessa idéer förverkligats, kan jag inte se annat än mänsklighetens fördärv däruti. De motarbeta allt det största och ädlaste människan under tvåtusen år strävat emot: kristendomens höga ideal. Någon sade mig: »Vi äro inga fiender till religionen och kyrkan, vi endast förvandla dess yttre former. Ett nytt hölje kan ju inte ändra innehållet.« O nej! Nationalsocialismen är ett strå vassare än kommunismen, den gör ingalunda om bolschevismens stora misstag att drastiskt och oförbehållsamt beröva folket en sekelgammal livstro utan att ersätta den med någonting annat. Mig föreföll det som om det yttre skalet bibehålles – de härliga gamla kyrkorna med sina konstverk utgöra Tysklands kanske förnämsta turistattraktion, det betyder pengar – medan innehållet metodiskt utbytes mot nationalläran, som är egenrättfärdighetens, våldets och hatets trånga lära. »Vi skaffa någonting mera positivt, mera levande; kristendomen är ju enbart passiv och säger vad man icke skall göra«, sade en annan. Men vad kan vara mer positivt än »Älska din nästa såsom dig själv – allt vad I viljen människorna skola göra Eder, det gören I ock dem«?

Kristendomen är inte passiv. Och demokratin får inte vara neutral, den kan inte vara neutral längre. Neutralitet är död. – Därför och i känslan av den ansvarsfulla ställning jag genom omständigheterna kommit att intaga, bekänner jag i all ödmjukhet mina åsikter.

Saltvik den 26 juli 1938

Sally Salminen

Resan hade varit ett misstag, men med insändaren tog Salminen tydligt politisk ställning och kritiserade med emfas nationalsocialismen, och bara några dagar efter Münchenöverenskommelsen i september 1938, då Tjeckoslovakien tvingades avträda Sudetområdena till Tyskland, skrev hon till Aili: »Mina känslor ställa sig på tjeckernas sida, naturligtvis, och jag är alltid färdig att försvara judarna, de som i allmänhet få bära skulden till allt ont som händer i världen.«

Insändaren i Åland väckte uppmärksamhet. I den finländska nazistiska tidningen För frihet och rätt publicerades artikeln »Sally förnekar Katrina«. Av en kopia på ett brev eller ett brevutkast från Salminen till tidningens chefredaktör, jägarlöjtnanten Gunnar Lindqvist, framgår att han skrivit till henne. Med sitt brev som är daterat den 14 oktober 1938 svarade hon:

Vare sig redaktionen för tidningen »Åland« eller den mystiska »tanten« bär något som helst ansvar för den av mig skrivna bekännelsen i ett tidigare nummer av »Åland«. Artikeln i fråga skrevs för, bland andra, sådana personer och föreningar som oavlåtligen besvärat sig med att tillsända mig antisemitisk litteratur och hjärtliga »heil« tecken, tydande på full övertygelse om min sympati. Härtill vill jag infoga, att många missförstånd undvikits om från tyskt håll istället för att utröna min härkomst och »renrasighet« – utrönanden som skedde bakom min rygg och vilka jag först långt efteråt blev kunnig om – gjort sig mödan att bemärka, att undertecknad i flera års tid bott i en judisk familj och är stolt att bland mina vänner få räkna flera judar, som jag uppriktigt högaktar och vilkas vänskap jag aldrig sökt fördölja.

Vad Katrinas egen inställning till dessa spörsmål beträffar, ber hon än en gång att få tala genom mig och påminna om, att hon städse stod upp för de förföljda och misshandlade. Hon, som själv var en inflyttad »utböling« skulle aldrig givit sitt bistånd till förföljandet av någon viss ras- eller minoritetsgrupp. Däremot förstod hon att göra sig starkt gällande i det lilla bysamhälle, i vilket hon gjort intrång. Det är ju något liknande antisemiterna gärna beskylla judarna för. Kanske Katrina rent av var jude!

Flera finländska författare var populära i Tyskland – Maila Talvio, Frans Eemil Sillanpää, Mika Waltari, Aino Kallas, V. A. (Veikko Antero) Koskenniemi, Unto Seppänen och Sally Salminen. Några förbrukade sin framstående ställning genom att offentligt kritisera Hitlers rike, förklarar Risto Peltovuori i sin artikel om hur den tyska pressen framställde Finland under naziregimen, men det skedde oftast i det tysta. Salminen däremot väckte uppseende med sin insändare och kritiserades i den tyska pressen i februari 1939. Insel-Verlag i Leipzig stoppade utgivningen av boken.

Bornholms Social-Demokrat meddelade redan den 2 november 1938 att listan över vilka nordiska författare som var oönskade i Tyskland innehöll de största namnen: »Karin Michaëlis, Sally Salminen, Wilhelm Moberg m. fl.« I Dietrich Aigners Die Indizierung »schädlichen und unerwünschten Schrifttums« im Dritten Reich framkommer att utländska författare som offentligt kritiserade tredje riket svartlistades och att spridningen av deras verk stoppades. Den 22 och 23 februari 1939 rapporterade flera nordiska tidningar att författaren Sally Salminen bannlysts i Tyskland.

Katrina hade hyllats som en »folkbok«. Kanske kunde den ha utnyttjats för nazistiska syften om Salminen inte så tydligt tagit ställning. Det antyder Erik Ekelund i sin sammanfattning av den svenska skönlitteraturen i Finland i Ord och Bild 1937. Han hyllar Salminen, säger att Katrina »måste anses som något av det bästa som skapats inom svensk prosa under senare tider«, samtidigt som han fråntar henne handlingskraft när han konstaterar att:

själva tidsandan har spelat »Katrinas« författarinna i händerna, hon har lyckats fånga någonting av den asketiska stränga livsstil, den heroiska realism, som »tiden« längtar efter inte bara i konst och dikt, utan också på andra områden. Sally Salminens succé är ett resultat av samma tidstendenser, som i många länder samlar massorna kring diktatorstribunerna i begär efter hårda uppoffringar och stram disciplin.

Aili Nordgren menar att Sally tog det som en äreräddning att hennes bok förbjöds i Tyskland. »När ’Katrina’ efter kriget såldes i Tyskland igen berörde hon det inte med ett ord«, minns Aili.

Nazismen fick Salminen att inse att det inte gick att vara neutral; med insikt om sakers förhållande måste individen ta ställning.

I Stockholm manifesterades det antifascistiska motståndet med inbjudan till Antifascistisk samling den 12 december 1938. Per Anders Fogelström, som skulle bli en av de mest kända »proletärförfattarna«, även om han inte hade arbetarbakgrund, var aktiv i rörelsen. 1939 skickade han manuset till Den okuvliga friheten till Axel Holmström som var antimilitarist och som redan gett ut antifascistisk litteratur, men boken refuserades. Kanske var det av omtanke. Boken kunde ha varit alltför farlig för »PAF«, resonerar Karl-Olof Andersson i inledningen till romanen som publicerades först 2017. Den är fortfarande skrämmande aktuell, vilket både Andersson och förlaget Stockholmia framhållit.

Framtiden var oviss 1938.

Den långa våren 1939

I januari 1938 hade Salminen flyttat till en villa hon låtit bygga åt sig i Kvarnbo på Åland. Här i ljusflödet från de många, stora fönstren och med den vackra utsikten, först den sluttande åkern och så skogen kant i kant med Kvarnboviken som slingrade sig ut mot horisonten, hoppades hon att hon äntligen skulle få arbetsro. Slätterna låg vita.

För en reporter från veckotidningen Folket i Bild berättade hon vintern 1938 hur det varit sommaren innan när hon fortfarande bodde hos Erika och syskonen i Nedergårds:

I somras kom turisterna i hela båtlaster från pensionaten och steg i land. Marscherade oppför bygatan och knackade på hemma hos oss. Som om de varit gamla bekanta … De menade säkert inte så illa, mest var det väl rena nyfikenheten som drev dem. Men min mor kunde ju inte låta folk gå från huset utan att ha fått något inombords. Och så blev det att duka fram kaffe och bröd och så pratades det – och så var den dagen förstörd.

Och så hällde hon själv upp kaffet och svarade på reporterns frågor, som också hen ville höra hennes fantastiska livsberättelse från början.

– Sedan for Ni till Amerika, inte sant?

[…]

– Jag kom i alla fall med båten hem och sedan … Ja, sedan vet ni lika bra som jag. Snälla ni, slipper jag berätta mer …

Reportern förklarade i sin artikel hur hett eftertraktad Salminen var. Hur hennes före detta arbetsgivare i New York blev intervjuade om tjänsteflickan, hur stolen hon suttit på fotograferades. Hen berättade om amerikanska försäljare som ville att hon skulle uttala sig om deras produkter så att de kunde använda henne till reklam, om en firma som ville trycka näsdukar med hennes porträtt på. Kanske kunde de här affärsmännen skärmas av »för det går ingen busslinje mellan New York och Kvarnbo« – men inte de som redan var där och »bara stirrar som på ett förunderligt djur«.

Turistströmmen hade inte avtagit med flytten från barndomshemmet. Och så var det inte alla landsmän som hyllade hennes »osmyckade realism« och tyckte att den ärade hembygden, som man sagt på välkomstfesten på Solhult.

»Jag har nästan blivit rädd på något sätt för Katrina«, sa Salminen till journalisten från Folket i Bild och gjorde sig själv skyldig till det misstag Ruth Hamrin-Thorell från Idun gjorde, och flera med henne, när hon talade om Katrina och hennes författare, i stället för om Salminen och hennes bok. I ett slag var det som om kraften låg mer i boken än i Salminen, som om boken var subjekt och författaren objekt. Den här aviga tankegången hör ihop med beskrivningen av Salminen som en uteslutande naturlig berättarbegåvning och Katrina som en läsvärd men helt konstlös bok.

Det skedde en glidning också när man i samtiden i ena andetaget talade om romankaraktären och i nästa om författaren, som en inkarnation av något folkligt och oskyldigt och samtidigt nytt. I till exempel reportaget i Idun sammanblandas romankaraktären med författaren; rubriken »Hos Katrina på hennes Åland« följs av ingressen »Sally Salminen, hembiträdet som i ett trollslag blev världsberömd författarinna har kommit hem och hälsats välkommen av Åland – Iduns medarbetare har besökt henne«.

Salminen var mån om sin nyvunna författarroll. I den lade hon sin stolthet. Våren 1939 kämpade hon med en ny roman. Och hon hade mamma Erika och storasyster Elin hos sig i huset. Hade bjudit dem till sig för att ha dem nära – eller för att ha pigor och sömmerskor, som hennes syssling Anni Blomqvist föreslår i Sallys saga. Också Blomqvist vistades tidvis i huset. Fast Sally var rastlös.

Hon längtade tillbaka till det stora Amerika. Reste till Ratula gård i Artjärvi, Finland, dit författare och andra intellektuella sökte sig för att arbeta i lugn och ro. Längtade igen till Amerika, men begav sig tillsammans med sin storasyster Elin till Sigtuna påskveckan 1939. Det var här på Manfred Björkqvists Sigtunastiftelsen som den första diktarkonferensen hade hållits i oktober 1935. Ett fyrtiotal namnkunniga författare och kulturpersonligheter, bland dem Karin Boye, hade samlats för att diskutera samtiden, dikten och moralen. Det var frågor som upptog Salminen, fast hon åkte till Sigtuna för att vara i fred, för att samla tankarna. Det var inget särskilt program när hon var där, och hon höll sig så anonym som möjligt. Hon var inte där som författare. I gästhemmets liggare skrev hon »fröken« i kolumnen för yrke eller titel. Ingen hälsning, inte ens namnet varken i gästhemmets gästbok eller författarnas gästbok.

I Amerika hade hon vågat tänka och tro – och skriva – vad hon ville för ingen brydde sig om det. Nu hade hon prestationsångest och som alltid var hon mycket sträng mot sig själv – och öppen med sin självkritik.

Sally ville inte så gärna prata om problemet med familjen men hon tog upp dem i brev, minns sysslingen Anni Blomqvist i sin minnesteckning av Salminen. När Sally arbetade på den andra boken skrev hon ångestriden till »Annie« att hon föraktade sig själv för att hon blivit så viljesvag. Hon beklagade att hon, som hon själv tyckte, inte varit ödmjuk i sina uttalanden i pressen, att hon borde ha bett om hjälp men inte velat visa sig villrådig och oerfaren.

Salminens uppfattning av sitt uppträdande i det offentliga kan låta förvånande, eftersom så många, journalister och kulturprofiler, vittnat om hennes mjuka framtoning. Men jag tror att Salminen syftade på dels frågan om eventuella förebilder till personerna i Katrina, dels frågan om Salminen var politisk eller inte, och boken med henne. Hon hade gjort bestämda uttalanden som hon strax fick ta tillbaka. Det var säkert genant.

Annie fick brev från Sally som sa att hon måste få lugn och ro för att kunna skapa något nytt. Hon klagade över berömmelsens baksida: »Hela tiden haglade brev med krav och åter krav ned på mig. Hela världen fodrade min hjälp. Tyckte jag. Jag skulle återlösa den både andligt och lekamligen. Alla skreko hur mycket jag hade blivit begåvad med. Jag som kände mig utfattig.«

Till Aili skrev hon att hon balanserade på ett glasberg och att det var en svår sak:

Aili, jag har fått tusentals (kanske litet överdrivet) brev med anhållan om hjälp och lån. Först presenteras jag ett sött berg av smicker över min bok och över min underbara person, som förstår allt och måste vara beredvillig att bistå Katrinorna på jorden. Sedan får jag bevittna ett sorgespel så tragiskt att det måste röra en sten. Därpå utmålas för mig det sorgliga slutet, som måste komma, om inte jag, den enda personen på jorden, uppfyller förväntningarna. Indirekt måste jag inse, att jag får mord på mitt samvete, om jag inte inskrider. Så kommer då äntligen saken: endast 50 000:- mk eller kanske 3 000 kronor.

När man håller på och får sådana brev vecka efter vecka känns det slutligen som om man vore dömd att bära all världens elände. Men det håller på att växa ett tjockt skal på mitt hjärta, så att jag känner andras sorger, äkta eller falska, mindre. Från Vasa fick jag också ett sådant brev, men det var lite annorlunda än de andra. Här var det fråga om en sådan nöd att den unga flickan inte tänkt på att utforma brevet så där infernaliskt hjärterörande som de övriga skrivande göra. Hon lade bara fram några enkla fakta rakt på sak. Och det var äkta! Jag vet det. När den enkla sanningen om den stora nöden framlagts kom det en blygsam anhållan om – – – 100:- mk som lån i brevet. Och jag hoppas, att jag aldrig må ha skal kring hjärtat när det gäller brev som det nu omtalade.

Salminen pendlade mellan arbetslust och skrivkramp. Även brev från Jarl Hemmer vittnar om det. Han var som hon författare på Schildts och hade också han en gång vunnit förstapris i en stor nordisk romanpristävlan – det var med En man och hans samvete 1931.

Salminen och Hemmer kom varandra in på livet när de båda besökte Karlberg i Tavastehus, Finland, för att delta i den så kallade Oxfordgrupprörelsens stora sammankomst i januari 1939 – man talade om moralisk upprustning i stället för militär upprustning. Hon berättade för Jarl om sin vånda, och de fortsatte sina förtroendefulla samtal brevledes. Den 8 januari skrev han till henne: »Kära du! Du skall ha tack för ditt brev, som är i gott behåll hos oss [Jarl och hans fru Saga]. I sin hänsynslösa ärlighet ger det oss mycket att tänka på, lärde oss åtskilligt om både dig själv och människor i allmänhet.« Här säger han också att »i vår tid fordras det mod att våga visa sig vek. Det modet har du i den bok du nu skriver, tror jag.«

I februari uppmuntrade han henne igen:

För alla, och särskilt för en känslig konstnär, har livet sin rytmik med höga berg och djupa dalar. Utan andlig död ingen andlig uppståndelse. Jag känner ingen skapande människa som inte mer än en gång varit totalt i kras. […] Nu tycker jag att du med »Katrina« givit oss tillräckligt för flera år framåt, vi ha ingen rätt att pocka på mera, men Du själv är långtifrån nöjd och benägen att slå dig till ro, utan Du vill gå vidare. Tack skall du ha! Så kommer Du att gå vidare.

Det var inte så lätt att med Hemmer tänka »Du håller själv mera på den nya boken än ’Katrina’, så kan det väl göra detsamma om kritiken enligt en statistisk lag inte möter dig lika öppet som senast«.

Den 22 juni 1939 publicerade Dagens Nyheter en karikatyrteckning med rubriken »Sally Salminens flykt, som hon ställt till Stockholm undan de påträngande turisterna på Åland«. En bild av barndomshemmet: liten trästuga omgiven av lummiga träd, vingligt pinnstaket – och flera nyfikna som hänger över staketet, smyger bakom buskarna och fotograferar närgånget. Vad var det här? En drift med såväl alla som var betagna av författaren som med författaren, ja, men var den mediala uppmärksamheten, turisterna och de sura landsmännen hela förklaringen till hennes så kallade flykt?

Hur månne kvinnorna hade det i Sally Salminens hus? Annis kommentar om att Sally bjudit hem de andra för att slippa praktiska bekymmer antyder att livet under gemensamt tak inte var helt lätt. Det är något med Annis ton: »hon tilltrodde mig uppgiften att vara hennes sömmerska«, hon anställde Elin »som husföreståndarinna och trodde sig därmed vara befriad från hushållsbekymren« och »modern Erika flyttar till Kvarnbo, och systern Elin får en tjänarinna som hjälp i hushållet«.

Det verkar också som att Anni var ganska oförstående inför Sallys problem. När hon i Sallys saga summerar sin minnesbild av författaren vid den här tiden skriver hon: »Det känns fortfarande, efter snart femtio år svårt att läsa om detta självplågeri, och att samtidigt tänka på det ofullbordade manuskriptet som ’hela världen’ väntade på och som egentligen var roten till all denna smärta.«

Anni Blomqvist som älskade att skriva brev och som hade också större skrivarambitioner, även om hon kanske än så länge inte uttalat dem ens för sig själv, menar att »manuskriptets fullbordan låg som en tung börda över Sallys späda axlar«, som om Salminen med sina författarambitioner tagit sig vatten över huvudet. Hon tänkte inte, varken då på 1930-talet eller när hon delar med sig av sina minnen nästan femtio år senare, på att det kanske fanns något Salminen kände att hon måste skriva.

Anni minns att hon tyckte att det rådde »en förfinad atmosfär« hemma hos Sally, som satt »i sitt avskilda arbetsrum bakom det stora skrivbordet«. Anni fick en känsla av att hon borde röra sig försiktigt i hennes sällskap.

Hon var inte heller helt nöjd med Sallys perspektiv på världen i Katrina. Hon beundrade Sally som kunde skriva levande, men var förvånad över att hon framställt sin hembygd så drastiskt. Själv älskade hon den och ville inget annat än leva där hon var född. Där fanns allt hon brydde sig om. Ann-Gerd Steinby säger i sin biografi om Blomqvist – som slog igenom med sina romaner om Stormskärs-Maja på 1960-talet – att Anni inte hade några anspråk på att vara en världsförbättrare. Hennes tro var den gamla ödestron. »Sitt öde kan man inte undgå, vad det än har i beredskap. Det lönar sig inte att streta emot.« Blomqvist lade allt i Guds händer – till skillnad från Salminen.

Det tog tid för Salminen själv att bli klok på hur hon ville ordna sin nya tillvaro. Säkert var det svårt också för familjen att hantera hennes plötsliga berömmelse – och det handlade inte bara om att det gick åt mycket tid, kaffe och kakor.

Sommaren 1938 beskrev Sallys äldre syster Anna Johansson för en veckotidning hur Sally var som barn och sa samtidigt något om vilken familjens inställning till författandet varit:

Hon har alltid varit en drömmare, gått för sig själv och funderat och skrivit små historier och dikter. Vi syskon ville dock aldrig ta henne på allvar, utan tyckte, att hon skadade sig själv genom det, att hon slösade bort sin ungdom. Hon kom från verkligheten på detta sätt, hon var så känslig och ömtålig.

Det påminner om Annis uppfattning om att skrivandet inte passar en späd person som Sally. Och det påminner om Erikas brev från ett par år tillbaka, då Sally väntade på resultatet i romanpristävlingen: misslyckas du är det bäst att glömma allt, som om det aldrig funnits. Så mår du bäst.

Hemma i Kvarnbo fanns en uppfattning om att författande inte är för vem som helst. Samtidigt som det var både en och annan som ville fatta pennan.

För journalister hade Salminen vid det här laget berättat hur hon måste ha det när hon arbetade: »Jag behöver fullständig ensamhet. Jag måste framför allt ha ett rum alldeles för mig själv och eftersom jag ofta läser högt det jag skrivit, vill jag helst känna att inte heller någon finns i närgränsande rum.«

Det är skillnad mot hur Aili tänkte göra. När hon väl debuterat, som poet 1940 och som romanförfattare 1943, berättade hon för en veckotidning hur hon ensam skött hushåll, trädgård och barn medan hennes man varit vid fronten på Karelska näset. Det var om kvällar och nätter hon skrivit. Det är för övrigt familjeliv i just villan i Kvarnbo Aili talade om här. Hon och barnen bodde tillfälligt där under kriget.

Anni Blomqvist citerar brev där Sally berättar att hon står vid ett vägskäl, men verkar varken då eller när hon skriver minnestexten om Sally se vad för slags vägskäl Sally stod vid. Kanske var hon för inblandad i händelserna. I alla fall förstår hon inte varför hennes syssling lämnde Kvarnbo ett och ett halvt år efter att hon låtit bygga huset. Det smärtade Anni, men när Sally ytterligare några år senare säljer huset, som vid det laget verkar ha stått tom, tog Aili det ännu hårdare. Så hårt att hon visade samma häftiga humör som Sally ibland visat och i sin tur gjorde slut med Sally. Jag som levat där, fött barn och skrivit en bok där! resonerar Aili i Sallys saga och tillägger: »Så skildes vi och tystnaden mellan oss varade i flera år.«

När Sally Salminen efter en tids oro väl visste vad hon ville göra, gjorde hon inte som man alltid gjort: hon hade byggt ett eget hus bara för att upptäcka att det inte var det slags hem hon ville ha. Och det var som om familjen hade svårt att förstå sig på hennes »människotyp«, för att låna ett ord från Sallys egen vokabulär. Hon representerade något nytt. Och det handlade inte bara om att hon ville skriva.

Med uppbrottet från Kvarnbo gjorde hon uppror i kvinnoland – betedde sig lite som en man kanske? Hon hyrde en lägenhet fem trappor upp på Norr Mälarstrand 76. För Hertha Lindström på Husmodern som fick en exklusiv intervju i hemmet – »hon ber vi ska förtiga adressen – ingen slipper gärna dit in mer än vår medarbetare« – förklarade hon att det var lättare att försvinna i en stad. Hon hade varit inne på temat i en intervju för samma veckotidning året innan: »Jag har stort behov av ensamhet. När jag har tid strövar jag ikring, mitt i det största folkvimlet. Man kan känna sig mera ensam där än någon annanstans.« Nu berättade hon varför hon lämnat sitt hus. Det hade att göra med turisterna men annat också: »Dels hade hon hushållet att se över och dels en mängd släkt och vänner som hon ville hålla kontakt med. Till slut blev allt detta henne övermäktigt – just som boken höll på att bli färdig – så att hon packade och for sin väg.«

Pressen rapporterade: »Den enkla bondflickan som blev en turistattraktion och som till slut måste fly – till Stockholm« och »Stockholm ger arbetsro åt jagad Sally Salminen«. När Husmodern gjorde hemma hos-reportage stod en särskild bukett med blommor på bordet. Det var en ny sort krysantemer som en holländsk trädgårdsmästare inte bara skickat Salminen utan också namngivit efter henne.

Journalisten beskrev hur författarens dagar såg ut: »Om förmiddagarna promenerar hon i stan, tittar i skyltfönster eller går till Centralbadets vackra trädgård, fast stenväggarna runtom är ’kvävande’. Sedan går hon hem och kan skriva fast tio timmar i sträck.« I samma veckotidning, under rubriken »Nu får vi kvinnans syn på mannen«, publicerade man hennes svar på frågan om hur hennes idealman såg ut. Hon sa att han motsvarade hennes fantasibild av sin pappa, att han skulle ha »Eld, spänst, en drivande handlings- och äventyrslust, rena seder och stränga moraliska principer«. Det var inte bara ett svar på en banal fråga, utan kanske också lite av ett modersuppror? Hon höll fast vid sin bild av Hindrik, på tvärs mot moderns. Dessutom: passade inte beskrivningen ganska bra in också på henne själv?

Till journalister som frågade om hennes flytt och framtidsplaner sa hon att hon så småningom ville ha en egen trädgårdstäppa igen. Men inte alltför snart, hon var rädd att förhasta sig. »Jag tvekar inte att säga att jag kommit underfund med att det finns något som heter ’besväret att äga’. Jag har bott i mitt eget hus, i Kvarnbo i Saltvik i ett års tid, men jag har ännu inte fått det färdigt, jag har aldrig känt mig hemma där, alltid haft ett intryck av ofrihet.« Medan hon ännu var i valet och kvalet om hon skulle stanna eller lämna skrev hon till Anni: »Jag har andligen spottat på och förbannat detta hus som liksom naglar fast mig vid jorden.«

Hon blev klar med sitt manuskript i Stockholm och Wahlström & Widstrand annonserade snart: »Boken som hela världen väntar på – Sally Salminens Den långa våren – den 1:a nov. i alla boklådor.«

Vad får en kvinna vara? Fiskblodet, valkyrian, horan

Huvudpersonen i Den långa våren växer upp i en månghövdad småbrukarfamilj med en ensamstående mor. Hon funderar som tonåring och ung vuxen på vem hon är och har ett tvingande behov av att tänka, som det heter. Hennes personliga behov skaver mot de allmänna förväntningarna på kvinnan. Är det tillåtet att som kvinna längta efter ensamhet och tystnad och intressera sig för annat än man, hem, barn? Nej. Det möts av ogillande. Mariana räknas som oduglig och sjuklig. Snart tvivlar hon också själv på sitt förstånd. Förnekelsen av jaget och de egna behoven gör henne kraftlös och förvirrad.

Hon blir bondhustru, men först efter en personlig och äktenskaplig kris och när mannen möter upp i hennes strävan efter jämlikhet. Hon lyckas alltså omförhandla den kvinnoroll som samhället förutbestämt men som hon inte kan leva med. Bara när hon tillåts vara sig själv trogen kan hon spela rollen som hustru och mor. Svärföräldrarnas ålderdomliga hus som alltid sett likadant ut – och som på samma sätt som butiken Mariana tidigare arbetat i verkar manifestera en manlig princip: mörk, opraktisk, tryckande – blir inte hennes hem förrän hon genom en modernisering fått omsätta sina kvinnliga ideal i verklighet: ljusare och mer praktisk planlösning, goda hygieniska förhållanden med vatten och avlopp. Här lyser det samtida folkhemsidealet klart igenom. De stora, vida rummen i huset på landet är till och med »bekvämare än stadens obekväma bekvämligheter«.

Marianas självförtroende och självkänsla växer också med hennes engagemang i husmodersföreningens allmännyttiga verksamhet. Hon börjar känna sig som en verklig samhällsmedlem. Det lyckliga slutet kräver att hon rannsakar även sig själv, att hon inser att hon i sin tur försakat sin man genom att inte fråga efter hans åsikter och planer, upptagen som hon varit i kampen för sig själv och sina rättigheter.

Utifrån framstår hon ofta som kontrollerad och grå, som en person man inte skulle lägga märke till. Ibland är hon nästan som genomskinlig. Samtidigt registrerar hon, känner och uttrycker så mycket. Hon är både en hjälte och en antihjälte. Hon väcker såväl sympati som motvilja precis som flera andra kvinnor i romanen. Salminen tecknar kvinnoporträtt som är intressanta för att de är mångbottnade och aldrig svartvita.

Också Nanny, dottern till skepparen och affärsmannen i byn, spelar en stor roll i Den långa våren. Hon är Marianas barndomsvän och en vamp och vagabond. En ny kvinna som lever ut sin sexualitet och inte bryr sig om sådant gammalt som att bevara sin oskuld: »man ska vara full och hel i allt man gör, vara sej själv utan omsvep.« Visst är hon ett spektakel var gång hon kommer hem till byn i en ny uppseendeväckande skepnad: I kortklippt hår, med stora dubbelringar i öronen och röd färg i håret och på läppar och naglar. Eller solbränd och väderbiten i en grov overall. Men hon kan med sin klasstillhörighet kosta på sig frihet bortom föräldrarnas och byns kontroll; hon har bokstavligen en betald biljett ut i världen. Till studier, äventyr och Europas huvudstäder.

Mariana har ibland svårt att förstå Nannys uttryck eller förkastar dem rentav. Samtidigt ger Nanny henne insyn i en rikare värld som gör att hon aldrig vill ner igen, aldrig tillbaka till den anspråkslösa jordlott hon kommer från. Den gången Mariana vägrat att åka med Nannys bror Karl Johan till julottan, efter att han närmat sig henne hårdhänt sexuellt, och hon bedrövad och som en fattiglapp måste promenera till kyrkan, är det Nanny som hjälper henne att ta en lustfylld revansch. Efter ottan kapar hon broderns ekipage:

»Vi ska spela Karl Johan ett spratt«, flinade Nanny och tog manhaftigt fatt i tömmarna. »Bädda ner dej bak i släden, Majken [Mariana]!«

[…]

I obeskrivlig strålande fart flög människoskaror, snötyngda gärden och gamla spattsjuka dragare förbi. Övermodigt steg bjällerklangen mot den ljusnande vinterskyn. Nannys lilla koketta filthatt föll ned bak i släden, där Mariana tog hand om den, och som på en valkyria fladdrade det eldiga håret i vinden.

Efteråt tackar Mariana för så mycket mer än skjutsen. Här störtar sig Nanny fram som en kvinnlig urkraft mot manligt maktmissbruk. Men kunde inte Mariana själv ha fattat tömmarna? Hade det inte passat bra med en arbetare som likt en underjordisk kraft rest sig upp mot överklassen? Ett sådant socialistiskt och möjligtvis kvinnofrigörande bildspråk kan Salminen mycket väl ha stött på i kretsarna kring arbetarklubben på övre Manhattan. Men nej, Mariana kan inte själv hålla i tömmarna. Det svängrummet har bara Nanny med sin tillhörighet till överklassen.

Också porträttet av den fattiga Ruth är en berättelse om kvinnlig passion. Ruth har dragningskraft på både kvinnor och män. Läsaren ser på henne med Marianas uppskattande men samtidigt nedlåtande blick. Båda hör till samhällets lägre skikt, och därför är det särskilt viktigt för Mariana att hålla på den hårfina skillnaden mellan dem:

Backen var brantare framme vid mejeriet och Ruth fick skjuta på [mjölkkärran] hårdare. Hon bet ihop munnen, när hon samlade sin styrka, och musklerna på de runda, ännu mjuka armarna svällde. Lårbenens och höfternas kraftiga muskelspänning, då hon tog fart, föreföll nära nog spränga den lilla klänningen. Men det styva materialet var starkt nog och motstod påfrestningen. De två långa rödgula flätorna på ryggen vippade takten till hennes steg. Vadmusklerna på de bara benen, som hade både myggbett och blodiga rispor, var vackert formade och Mariana föreställde sig, inte utan en smula avund, en silkesstrumpa där utanpå. Hon var inte så dum, att hon inte kunde räkna ut effekten.

Smuts mellan tårna minskar inte dragningskraften. Tvärtom är det som om den – och självaste synden – har en egen lockelse.

Horan. Det är så den ensamstående modern som aldrig varit gift betraktas, även om det inte sägs rakt ut. För de fattigaste kvinnorna är det som om passionen vore en nedärvd synd. Ruth har legat med en bondson som lovat att gifta sig med henne. När hon blivit gravid räknas ringen inte som en riktig förlovningsring, och hela bygden dömer ut henne: »Jag vill inte skaffa barn till samma elände som mitt eget – – – vi är dömda vi, som en gång kommit på sidan – – – Allt vad jag trodde och försökte – – – ha, ha! Vad nyttjar det nu till? Ska jag låta mitt barn födas till samma vanära?«

Med en anspelning på Almqvists Det går an från 1839 visar Salminen igen att kvinnor som Mariana inte har samma möjligheter som yrkeskvinnan i Almqvists roman eller som Nanny. I det här skarpa läget är det för Mariana viktigare med kvinnosolidaritet än att visa att hon är av snäppet bättre klass än Ruth. Han kan inte neka, försöker Mariana övertyga både Ruth och sig själv, han måste gifta sig med dig.

»Men det går inte an – – – det går inte an!« Marianas skri blev åter en hes viskning i det hon skakade grindspjälorna. Ruth vände om för att gå.

»Det går an«, sade hon och tillade: »Även helvetet går an, för den som ska dit.«

I byn jamar man åt Mariana. Som tur är bekräftar fästmannen hennes kurage och kallar henne för en riktig karl. Fast inte utan att han med en otäck vändning strax sätter punkt för hennes förklaringar: »Du lilla löjliga kissekatt! […] nu jamar vi inte mera om den här saken.« Och Mariana som tvekat om hon gjort rätt när hon inte gått med på samlag med honom före äktenskapet. Hon som förtvivlat undrat om hon varit för tråkig, traditionell och moralisk, och faktiskt också vid ett tillfälle varit beredd att ge efter. Underklassens kvinna måste välja att vara »ett fiskblod som varken kan eller vågar leva naturligt« eller riskera att stämplas som hora.

Mariana gör som Nanny en grand tour, ett slags bildningsresa, när hon förhandlar om sin kvinnoroll, fastän på en mycket mindre spelplan. Kanske är det just därför som en psykologisk kris måste till för att hon ska kunna utvecklas. Det är som om hon splittras av att omvärldens förväntningar på henne inte stämmer överens med hennes upplevelse av sig själv.

Nanny hamnar till sist i staden, gift med en styrman Karlsson som hon förälskat sig i under en av sina resor. Efter att han misslyckats med sina affärer ansvarar hon för barnen, hemmet, ekonomin och driver en egen hårsalong. Hon är proffsig yrkeskvinna i vit rock, medan han vistas mest i periferin, som fyrvaktare långt ut i havsbandet, ett jobb han fått via bekanta. Och lyckliga är de: »Han var ännu i alla avseenden den glada ’styrman Karlsson’ Nanny fallit för. Och Nanny själv var den stoltaste värdinna vid de muntra kvällsmåltiderna, sedan frisersalongen stängts och barnen somnat.« Visst har de något av Johan och Katrina över sig, fast i modernare tappning. Hon är stark och rådig, han är svag.

Man kan undra om det är en tillfällighet att Nanny har just en frisörsalong, så många sorters hår som förekommer i Den långa våren. När Mariana är liten har Bäcktorpet, Ruths barndomshem, en särskild dragningskraft på henne. En gång när hon följt Ruth hem till kojan häpnar hon vid åsynen av Ruths mamma:

Den unga kvinnan stod vid den höga byrån och kammade sig. Hon lät finkammen gå med djupa drag genom håret och undersökte den noga mot ljuset mellan varje gång. Men detta var inte orsaken till den tioåriga grannflickans förundran. Kanske hon själv inte skulle kunna förklara, varför hon inför det stora, böljande, blanksvarta håret, som levde och vid beröringen tände sprakande gnistor, stod som trollbunden.

Det svarta håret, lopporna, fattigdomen, smutsen och skammen har en dragningskraft också på män, precis som Ruths hår när hon vuxit upp, det som är rödgult som hennes fars. »Tala inte om rödhåringar. Rödhåriga människor hör fan till, man ska aldrig lita på dom«, säger Ruths mamma. Frisörskan Nannys egen dristighet tar sig uttryck i hennes yviga röda hår, och hennes utvecklingsfaser i olika frisyrer. Det finns kraft i kvinnohår, särskilt det röda.

Inte minst berättelsen om Ruth är en utvecklingsberättelse. Hennes situation påminner delvis om styrman Karlssons, för att de båda misslyckas med sina föresatser och kommer på rätt köl tack vare bekantas ingripanden. Fast medan Karlsson är en modern man som kan leva med att hans hustru har huvudansvaret för inte bara hushållet utan också ekonomin, är Ruth en modern ensamstående och yrkesarbetande kvinna.

Den långa våren är en noggrann, realistisk skildring av flickans, kvinnans, arbetarens perspektiv på livet och hon presenteras som en aktiv och skapande, ja, en modern och individualiserad människa. Salminens andra bok är en utvecklingsroman, en berättelse om misslyckanden och framgångar, samliv mellan man och kvinna, moderskap, bildning, samhällsengagemang. Den är en genomlysning av maktstrukturer och en berättelse om att hitta sig själv; Nanny och Ruth i Den långa våren kan läsas inte bara som Marianas motsatser, utan också som andra sidor av henne själv. Man kan säga att Salminen är moralisk-utopisk här för att hon ser till att hennes hjältinna tar sitt samhällsansvar och för att hon låter henne uppleva en utveckling och gå en bättre framtid till mötes. Salminen är dessutom så dristig av sig att hon inte ens straffar valkyrian och horan på slutet, som är gott för samtliga.

Med Den långa våren ansluter Salminen till en tradition skapad av kvinnor som med sina litterära verk utmanar och omförhandlar, bryter ner och återskapar den gängse uppsättningen kvinnoroller, som definierats av män. Sandra Gilbert och Susan Gubar har undersökt den här traditionen närmare. Deras The madwoman in the attic från 1979 är ett centralt verk inom kvinnolitteraturforskningen. Där menar de att författarna inom traditionen kan vara sinsemellan mycket olika, men att de förenas av en gemensam sak: de berättar alla om upplevelser av ofrihet och strävan efter frihet.

När reportern från Dagens Nyheter, som fått nys om att Salminen kommit till Stockholm för att få arbetsro, frågade vad den nya romanen skulle handla om förklarade Salminen:

Det är en roman om åländskt bondfolk, handlingen går i bokens början tillbaka 30 år, men utspelas sedan i modern tid, ja, kanske inte riktigt fram till vårt oroliga 1939. […] Jag intresserar mig mest för karaktärsutvecklingen, men tidens problem på den åländska landsbygden bilda bakgrunden, jordfrågan, avfolkningen och allt detta. Några källstudier har jag inte behövt göra, allt vad jag berättar har jag själv stiftat bekantskap med under mina uppväxtår på Åland eller fått kännedom om genom alla dem som stått och stå mig nära.

Den långa våren är en roman om verkliga samhällsproblem. Med den undersökte Salminen världen, sin samtid. Ett par decennier senare förklarar hon att meningen med boken var »att visa hur mina jämnåriga, de som blev kvar i födelseorten då jag reste min väg, levde sitt liv och vilka problem de kämpade med«.

Kritiken

När den finlandssvenska kritikern Erik Ekelund recenserade Den långa våren i Ord och Bild var det tydligt att romanen var något annat än han tänkt sig. Ekelund, som senare skulle bli professor i litteraturhistoria med poetik vid Åbo Akademi, inledde sin recension med en ironisk fråga, som om författaren tröttat ut honom: »Så har vi Sally Salminens stora roman Den långa våren. Vad skall man säga om den?«

Han konstaterade att Den långa våren avslöjar Salminens förkärlek för billig kvasipoesi: »Stilen – om man kan tala om stil! – är ungefär sådan, som man möter i veckotidningarnas följetonger. Eller vad sägs om följande förfärliga exempel, valt tämligen på måfå.« Han citerade ett romantiskt avsnitt för att konstatera att romanen är »full av sådant banalt ordsvammel«. Ekelund tyckte det var uppenbart att Mariana föreställer Salminen själv och beskrev henne som »en världsfrämmande drömmerska«. Han avslutade: »Man måste förlåta den läsare, som tröttnar på Sally Salminens tegelstensroman.«

Bertel Kihlman – också han finlandssvensk och som Salminen debutant 1936, men inte uppmärksammad pristagare – inledde sin recension av Den långa våren med att säga att »Sally Salminen fyller ett rum inom vår finlandssvenska litteratur som före hennes framträdande stod tomt. Man kan nästan säga att då kritikerna tillräckligt länge ropat på henne så hörde hon dem och kom.« Resonemanget gick ut på att framställa Salminen som passiv, mer som ett resultat av en efterfrågan än som en aktiv konstnär, och känns igen från Ekelunds recension av Katrina. Redan där påstod Ekelund att tidsandan spelat Salminen i händerna och att hon med debutromanen samlat massorna med samma medel som tidens diktatorer.

Kihlman resonerade att Salminen var Svenskfinlands svar på Sveriges proletärförfattare, men inte utan reservationer:

Visserligen står hon i både uppfattningssätt och stil mycket fjärran från de nya författarna i Sverige – om det är tillåtet att generalisera grovt och sammanföra under en gemensam rubrik diktare som kanske ha just ingenting annat gemensamt än avsaknaden av akademisk skolning – men i ett väsentligt avseende fyller hon samma uppgift som de: hon skildrar småfolkets liv – speciellt den åländska torpar- och bondebefolkningens liv – med utgångspunkt inte uppifrån eller utifrån utan inifrån. Detta är en omständighet som motiverar hennes särställning. En annan är det djupa – för att inte säga tunga – allvar som präglar hennes uppfattningssätt och berättarkonst och som i förening med en ovanligt grundlig saklighet utesluter inte bara allt artisteri utan också all konstnärlig elegans, allt som kunde störa det intryck av enkel men massiv monumentalitet hon medvetet eller omedvetet eftersträvar.

Kihlman refererade handlingen rätt utförligt men var helt oförstående inför Mariana och menade: »Läsaren [läs Kihlman!] kan inte värja sig för intrycket att en normalt stark, öppen och glad kvinna troligen klarat sig bra.« Han ansåg att de problem Mariana har inte beror så mycket på yttre omständigheter som på »egendomligheter och svagheter i hennes egen natur«. Han sa sig förstå varför Mariana rymmer från man och hem, men hade svårare att förstå varför Sten efter det fortfarande vill ha henne tillbaka. Han höll Marianas problem för individuella, helt utan allmängiltighet:

Känslan av fysisk underlägsenhet inför omgivningen och bristande förmåga att uppfylla vardagens och verklighetens självfallna plikter blir en utmärkt jordmån för missnöje, opposition, kritik och dagdrömmerier, den sårade självkänslan söker kompensation i känslan att vara född till något annat och förmer: överdriven misstänksamhet, surmulen inbundenhet och långsint grubbel blir resultatet.

När han ändå berömde karaktärsskildringen konstaterade han att den »måste bottna i rik själslig erfarenhet och betydande psykologisk skarpblick«.

Det är överraskande att han trots all sin kritik – massiv monumentalitet utan allt artisteri och all konstnärlig elegans, obegriplig huvudperson utan allmängiltighet – slog fast att »Den långa våren som helhet är ett mycket starkt arbete. Sally Salminen har berättargåvan i blodet, hon känner till vad hon skriver om.« Han avslutade med att recensera författaren själv: »hon är gedigen, personlig och ’äkta’ i allra högsta grad. Hon har ett förståndigt och ganska jordbundet moraliskt vardagspatos, ett varmt hjärta och en god och klok blick.«

Olof Enckell i Hufvudstadsbladet höll sig mer till saken, romanen. Hans slutomdöme lydde lite tveksamt men ändå: »en vacker och läsvärd bok«, fast han hade svårt att förklara intrigen eftersom han uppfattade romanen som en moralisk uppfostringsroman »av hävdvunnen typ« – en linje som också Kihlman var inne på. Enckell kom fram till att Mariana i slutet måste kapitulera, därför att hon fullständigt saknar »förmågan att ta livet rätt och slätt sådant det är«, och att det till slut ändå går bra för henne tack vare Stens ord och hans absoluta kärlek och trofasthet. Gör man en sådan här läsning är det förstås överraskande att det går så bra också för den »lättsinniga« Nanny.

Stig Wennström intresserar sig i sin översikt över Salminens författarskap för samtidens mottagande av hennes böcker och konstaterar där att responsen på Den långa våren var blandad men övervägande positiv. Han anger tre recensioner: en mycket positiv i Göteborgs Morgonpost, en övervägande positiv i Åbo Underrättelser och en mer kritisk men inte underkännande i Viborgs Nyheter. Det framkommer inte om han tittat på fler.

Av de två finlandssvenska recensenter Wennström hänvisar till var Einar Holmberg i Åbo Underrättelser positiv – han höll Den långa våren för konstnärligt sett ojämn men ansåg att det vägs upp av att den är lika gripande som Katrina – medan Gunnar Wahlroos i Viborgs Nyheter var negativ:

Hennes andra bok är en liten tegelstensroman. »Den långa våren« representerar ett i många avseenden aktningsvärt arbete, men den lägger inte ett uns till författarens andliga växt. Jämförd med »Katrina« är den nya romanen svagare, blackare, tråkigare. […] Sally Salminens roman saknar i koncentration. Den hade krävt långt flera dramatiska höjdpunkter och en högre stilistisk flykt.

Olof Lagercrantz i Dagens Nyheter förstod inte helt Marianas erotisk-moraliska dilemma och tyckte att »den tydligt eftersträvade episka tonen försvinner då och då för ett formlöst berättande«, men berömde karaktärsteckningen och sammanfattade uppskattande:

Man lägger ifrån sig boken med en tacksam känsla av att 1936 års pristagarinna inte tog sig in i den finländska och svenska litteraturen på ett slumpskott och att hennes ambition, hennes ädla allvar och hennes avgjorda begåvning alltid komma att göra henne till en författare att räkna med.

Fredrik Böök i Svenska Dagbladet tyckte att Salminen är för långrandig när hon presenterar Mariana. Han hade dessutom stilistiska invändningar och menade att den »rustiska realismen» störs av »förkonstlade betraktelser«. Men han ansåg också att den andra hälften av romanen ger lön för läsarmödan och att Salminen förtjänade sin framgång. Han sympatiserade med vad han omtalar som Salminens krav på rationell organisation och samhällssolidaritet, och han förstod de äktenskapliga problemen.

Han levererade till och med något av ett försvarstal för realismen i ett – åtminstone på finlandssvenskt håll – modernistiskt tidevarv och satte in Salminen med Den långa våren i ett litterärt sammanhang. Mariana kände han igen från Fru Marianne (1887) av Victoria Benedictsson, alias Ernst Ahlgren. Romanen hade på sin tid sågats av Köpenhamnsintelligentian som underkände den moraliska och pedagogiska hållningen, men Böök såg uppskattande att »den nedgjorda tendensen, ja själva hjältinnan Marianne går livslevande och segerrik igen i Sally Saminens nya bok«.

Böök kom fram till att den nyktra realismen, »detta patos«, visst har med diktning att göra. Han skissade upp en linje av författare – C. J. L. Almqvist, Victoria Benedictsson och Sally Salminen – och menade att de i modern prosa fortsatt på uppslag som funnits i allmogens danslekar sedan urminnes tid: »Själva poesien springer inte bort från vardagens slit och släp, den gör just arbetsformerna till motiv att leka med för inbillningen, den smälter ihop fantasiglädjen och arbetsglädjen i en estetisk skapelse.« Hans slutomdöme låter så här: »Sally Salminens roman är en bonderoman, men inte en av de sentimentalt idylliska, som ruvar över det förflutnas härligheter; den rör sig mitt i nuet och har blicken riktad mot framtiden.«

När Wahlström & Widstrand annonserade om boken citerade de Anders Östling i Stockholms-Tidningen: »När Sally Salminen nu efter tre år lägger fram sitt arbetsresultat, bekräftas i allo det starka intrycket av hennes naturgåvor som berätterska … En författarinna med säkra tillgångar … En vacker hymn till vardagsmodet och hedersbegreppen … Det finns inte ett falskt tonfall.«

Den danska receptionen är särskilt intressant eftersom den beaktats endast mycket kort och översiktligt i det som hittills sagts om Sally Salminen. Den långa våren recenserades i många danska dagstidningar.

Jørgen Bukdahl i Politiken ägnade hälften av sitt spaltutrymme åt att rekapitulera vilken bedrift Katrina var och hur den belönats de närmsta åren efter genombrottet – ett ofördelaktigt läge för författaren. Vem vill ha sin andra bok jämförd med en succédebut som Katrina? resonerade han. Bukdahl hann också jämföra Salminen med Isak Dinesen (Karen Blixen), Johan Wøller och flera, för den klassiska karaktärsteckningens skull. Så konstaterade han att Salminen bestämt sig för att skriva en riktig roman och också gjort det. Hon har skrivit med uppmärksam eftertänksamhet, menade han, och hon vet vad hon kan.

Också Bukdahl såg i Salminens verk släktskap med andra författare. Han kände igen motivet – flickans besvärliga utveckling till kvinna och det likaså besvärliga äktenskapet – från Sigrid Undsets Jenny (1911), men han tyckte att Salminen förnyar motivet och gör det gripande. Ingen har så här skildrat den unga kvinnans möte med erotiken, de motstridiga känslorna, rädslan och lusten, menade han. Samtidigt förstod han sig inte helt på Mariana, utan menade att hon inte kan bli sig själv på riktigt innan hon gett upp sin illusion.

Svend Erichsen i Bornholms Social-Demokrat såg Den långa våren som ett bevis på att Salminen växt som konstnär. Han menade att den andra romanen överträffar Katrina, men tyckte sig ha uppfattat att den hade fått ett mer reserverat mottagande – hade han sneglat på vad svensktalande kritiker sagt? – och trodde att det hade att göra med att ämnesvalet inte var lika överraskande: den gamla fattigdomen på de åländska utskären hade varit en nyhet, medan den bondemiljö Salminen beskriver i sin andra roman var bekant från andra länders folklivsskildringar. Men Erichsen tyckte att det skimrar om berättandet, som han beskrev som säkert och naturalistiskt detaljrikt. Han fann skildringen av både Karl Johans övergrepp på Mariana och kärleken mellan henne och Sten övertygande, till och med »ypperligt skildret«. Erichsen protesterade bara mot slutet som han tyckte att författaren skyndar igenom och lämnar alltför likt slutkyssen i en amerikansk film.

Signaturen J. A. J. i Viborg Stifts-Tidende konstaterade att berömmelsen inte skadat utan gagnat Salminen. Den långa våren är lika bra som Katrina, kanske till och med bättre: »Detta psykologiska stycke om den unga kvinnan är utan tvivel betydande romankonst, ja, nästan stor konst.«

»Fr. L-G.« i Lolland-Falsters Stifts-Tidende hade bestämt sig. Hen tyckte att Salminen med Den långa våren överträffade Katrina, att karaktärsteckningen är mer övertygande i den andra romanen.

Det är lätt att bland de danska recensenterna hitta fler oreserverat uppskattande omdömen. I Morsø Folkeblad konstaterades att Salminen fullt ut infriade de löften hon gett med Katrina. Och i Thisted Amtsavis beundrade man Salminens insikt i den unga kvinnas själsliv och hennes säkra sätt att skapa sina karaktärer, miljön och bokens handling. Den långa våren är precis som Katrina något utöver det vanliga, tyckte man. Någon ytterligare beskrev Den långa våren som ännu en stor seger för Salminen men verkade grunda det främst på försäljningssiffrorna som snart var uppseendeväckande höga både i Sverige och Danmark.

»M. L.« i Jyllands-Posten ansåg att Den långa våren har samma fel och förtjänster som Katrina, den är lite för lång och på sina ställen torrt refererande, men också att den rymmer den renaste poesi. Även här blev omdömet att Salminen är en författare att räkna med.

Här fanns också de som godkände Den långa våren även om de inte tyckte att den håller samma klass som Katrina. Signaturen Haagen F. i Nationaltidende resonerade att det hade varit lite överilat att vid debuten jämföra Salminen med Selma Lagerlöf, att hennes skildringar av bönder och natur inte når upp till föregångarens. Den långa våren påminde honom i stället om Vilhelm Mobergs skådespel Hustrun (1929).

Och så fanns även här, liksom bland de svenskspråkiga recensenterna, flera som läste Den långa våren självbiografiskt och som jämsides med boken bedömde författaren; »I. E. Th.« i Vestkysten menade att hon är ärlig och proper, äkta och naturlig som få. Många hade problem att förstå sig på Mariana – hon kallades för både primitiv natur och ful människosjäl – och på det lyckliga slutet, även om de i övrigt kunde uppskatta boken. Slutet förklarades i de här fallen antingen med styrkan i Stens kärlek och att Mariana måste svälja sin stolthet, eller uppfattades som omotiverat. Signaturen H. H. i Frederiksborg Amts Avis tyckte att skildringen av livet på landet är utmärkt men att det inte räcker och underkände boken.

Samtidigt fanns här flera som var tydliga med att de uppfattade kvinnosaken som Salminens ärende. En av dem var just signaturen I. E. Th. i Vestkysten. Han menade att boken är ett angrepp på nedärvda och sega fördomar, en kvinnosaksbok om man så vill, och samtidigt en hyllning till livet på landsbygden när det är mer än bara arbete.

Ja, visst låter det i det stora hela positivt. Mitt intryck när jag ser till ett större antal recensioner, inklusive ett tjugotal danska, är att Wennströms konstaterande, att den samtida kritikerkåren i stort sett var positiv i omdömet om Den långa våren, inte bara står sig utan förstärks. Salminen fick beröm från Danmark, Sverige och Svenskfinland.

Fast överblickar man mottagandet landsvis blir intrycket annorlunda. I Svenskfinland tycks inte recensionerna ha varit så många och av de fem jag fått tag i är tre mycket kritiska. Visserligen kallade Kihlman Den långa våren för ett som helhet mycket starkt arbete, men både han och Ekelund ifrågasatte fundamenten i Salminens författande; de menade att hon saknar allt vad stil, artisteri och konstnärlig elegans heter, och de fann huvudpersonen, Mariana, helt obegriplig. Så läste de inte heller boken i ett sammanhang, såg inte att författaren skrev i någon tradition, så som till exempel Fredrik Böök i Svenska Dagbladet och Jørgen Bukdahl i Politiken.

Ekelund och Kihlman sågade Salminens andra roman för sådant som hennes första hade hyllats för. Man hade välkomnat hennes realistiska och episka berättarstil som omväxling till de modernistiska alstren – korta, experminentella, urbana – som dominerade den finlandssvenska litteraturen och hade »udden riktad mot realismens sätt att återge verkligheten«, som Roger Holmström sammanfattande säger när han ringar in modernisternas prosa i Finlands svenska litteraturhistoria. Men nu framhöll Ekelund och Kihlman omfånget som ett problem, romanen som en tegelsten.

Redan i det samtida finlandssvenska mottagandet av den andra romanen går det att skönja något av den negativa utvecklingslinje Wennström och flera andra påvisat och förklarat sträckte sig fram till 1953, då Salminens nionde roman Prins Efflam publicerades: »Ju längre bort man kom från Katrina, desto mer kritisk var man till det som Sally Salminen producerade.«

Vad vi ser här är början på det som senare ska omtalas som Salminens utanförskap.

Samtida litterära etablissemang

Vad var det som hände i mottagandet av Sally Salminen 1939–1940?

Vad ska man säga? Man måste förlåta den som tröttnar … Varför seglade denna otålighet upp i Svenskfinland vid den här tiden? Det torde delvis ha handlat om hur den litterära arenan såg ut; det är omvittnat att den finlandssvenska kultureliten i princip bestod av en snäv krets intellektuella i och omkring Helsingfors. Åsa Stenwall-Albjerg förklarar i »Utanförskapet hos Sally Salminen« att här var de kvinnliga författarna ännu förhållandevis få och att »den sociala och geografiska basen i författarskrået var smal, medelklass- och huvudstadsdominerad«. Och här var det alltså modernism som gällde. Medan Salminen skrev realism.

Göran Greider för i essän »Vem är rädd för litteraturen?« (1994) ett resonemang som hjälper mig att förklara det motstånd Salminen mötte efter sin andra roman. Greider menar att samhällsengagerad litteratur är seriös litteratur med förmåga att påverka läsaren moraliskt, att ta ställning för bestämda värden: »Den engagerade realismen behöver en öppen, debatterande offentlighet för att leva. Den ingår, i vid mening, i opinionsbildningen i ett samhälle. Författaren drar fram en osynlig erfarenhet, en orättvisa och visar upp den för alla.«

Salminen provocerade. Och provokationen handlade om vem som fick skriva och vem som bestämde vad det var relevant att skriva om. Vem var då rädd för Sally Salminen?

Svend Erichsen, en av recensenterna i Bornholms Social-Demokrat, trodde att den mer negativa kritik som han snappat upp att Den långa våren delvis mötts av, berodde på att tidsskildringen i Katrina överraskade, medan samtidsskildringen i Den långa våren var välbekant. Jag tror tvärtom att kritiken främst handlade om att Saminen redan med sin andra roman förnyade sig.

De samtida recensenterna hade olika åsikter om vem som framstår som mest kött och blod – Katrina eller Mariana – och några av dem framförde relevant kritik mot slutet i Den långa våren, som de fann alltför idylliserande. Men man kan också tolka slutet så här: Mariana nöjer sig inte med mindre än en rad förändringar, som det lyckliga slutet förutsätter. I det ser jag utopi, den humanistiska framstegstanke som Göran Greider kallar för »incitamentet för en engagerad realism«.

Salminen berättar i föreläsningen hon höll på Ålands folkhögskola 1937 hur hon hade kastat mycket av det politiska överbord när hon skrev Katrina. Före publiceringen strök förlaget ytterligare, med resultatet att romanen kunde uppskattas av en mycket bred publik, omfattande både vänstersympatisörer och konservativa borgerliga. Också själva föreläsningen avslutas på ett idealiserande sätt när hon säger att livet inte är en dans på rosor, det vill hon inte skyla över:

Men vad jag lärt under arbetet med »Katrina« och vad jag hoppas kunna meddela läsarna är, att ett objektivt betraktande av just detsamma bristfälliga livet och ett förståelsefullt inställande till andra problem är det bästa botemedlet mot pessimism och bitterhet. Man finner, att livet ändå har mycket att giva och att människan i all sin skröplighet är god och att man inte kan annat än älska henne.

Ett år efter det här gick Salminen ut med att man måste vara politisk. Och kanske hade hon insett det långt tidigare. Kanske var det det hon avsåg när hon från New York hälsade hem att hon skulle göra rätt för sitt första pris med »bättre böcker«? När Katrina sedan upprörde en del ålänningar på ett sätt som författaren kanske inte förutsett långt borta i USA – och hon själv därtill riskerade att stämplas som röd – tonade hon ner tendensen och sina anspråk på verklighetsåtergivning.

Fast redan 1939 visade Salminen att hon inte tänkte hålla sig till den plats man anvisat henne. Man hade sett henne som en representant för folksjälen – en arbetare som skulle skriva oförarglig folklivsskildring – och så växlade hon genre: Medan Katrina, med ett anslag påminnande om sagans, kunde betraktas som en ofarlig berättelse om det förflutna, hotade Den långa våren att gripa in i verkligheten. Salminens andra roman är mer modern roman än folklivsskildring, en psykologisk berättelse som andas medvetenhet om individens egenvärde. Här bereds plats för barnets drömmar och kvinnans själsliv och frågor om samhälle och sexualitet. Med den övergick Salminen från ett idylliskt berättande till ett moraliskt och utopiskt.

En annan förklaring till den skarpa kritik som kom, samtidigt med allt beröm, är att där Salminen kom från, landsbygden, ansåg man att författande var galenskap. Också Gunvor Javén har påpekat det här. I sitt bidrag till Sallys saga berättar hon: »Till och med Sallys mor, som ändå själv älskade att läsa, tänkte i de banorna. […] Vilka griller! Att skriva romaner medan man arbetade! Det var ju inte ens ett kvinnoyrke!«

Och vad mer är, det var galet med skrivande arbetare också i staden. Salminen irriterade etablissemanget genom att tro sig »vara född till något annat och förmer«; formuleringen här lånar jag från Kihlman då han beskriver Mariana i sin recension av Den långa våren. Det hade funnits utrymme för en skrivande piga, en fantastisk Askungensaga – som om Salminen varit ett spektakel och den litterära marknaden en cirkus. Men det var inte självklart att det fanns plats för en piga som på allvar bytte skurtrasa mot skrivmaskin. Här är det intressant att återkoppla till Gilbert och Gubar, litteraturforskarna som visat att berättelser om upplevelser av ofrihet och strävan efter frihet förenar många kvinnliga författare. Gilbert och Gubar har nämligen också visat på patriarkala normer enligt vilka det är abnormt redan att en kvinna skriver, eftersom hon inte håller sig till den roll samhället tillskrivit henne. Den skrivande kvinnan behöver inte nödvändigtvis förkasta alla normer för att vara provocerande.

Den enda gång Salminen liknar sig själv vid en sagoprinsessa är när hon i Min amerikanska saga berättar om en kväll i Massachusetts, då herrskapets yngsta flicka introducerades i societeten med en för tjänstefolket häpnadsväckande stor fest. Sally hukade vid ett fönster, smygtittade på festfolket och bilhavet som blänkte i mörkret:

Från knäfallet vid fönstret gick jag och knäföll framför mina korrekturark. Eller satte mig upp med dem omkring mig, som en böljande festskrud. Var inte också jag på bal? Höll inte också jag på att göra debut?

Jag avundades inte adertonåringen där nere. Tvärtom, jag fann min egen lott bättre. Jag hade inte velat byta med henne.

Salminen underströk gärna sitt eget trägna arbete, att hon tagit sig fram som en selfmade, en Robinson. Skulle hon vara prinsessa så var ett par attribut omistliga: papper och penna. Man kan säga att Salminen lyckades skriva sig till ett ekonomiskt kapital men inte i samma utsträckning till ett socialt. Vinsten från debutsuccén gav ekonomiska förutsättningar för ett fortsatt författarskap. Svårare var det på sina håll med kontakten till de kulturella etablissemangen, där Salminens framgånger rentav kunde tala emot henne.

Redan innan Salminens genombrottsår, 1936, var slut gav hennes eget förlag Holger Schildts ut Romanpristävlingen av Ragnar Öller, alias Sten Söderskär. I Finlands svenska litteraturhistoria omtalas den som »en träffande parodi på trettiotalets litterära klimat. Boken utkom endast några månader efter den tävling där Sally Salminens Katrina vunnit första och Anna Bondestams Panik i Rölleby andra pris, och kan läsas som en kommentar till den.« Kristina Malmio syftar här på kulturelitens attityd mot de upprepade romantävlingarna. Man kan lätt tänka sig att gycklet också drabbade förstapristagaren personligt, att det uppfattades som uttryck för ett otäckt litterärt klimat, eftersom Öller i sin satirroman driver med arbetare som tror att de kan bli författare och att deras erfarenheter är något att berätta om.

Salminen, kvinna och arbetare med rötter i allmogen, identifierade sig som författare. Tog sig anspråksfullt friheten att beskriva världen så som hon såg den, att försöka påverka den.

Kritiken Salminen hade hunnit möta så här vid tröskeln till 1940-talet hade inte bara att göra med att hon med sin debutroman retat en och annan landsman eller att det var trångt i synnerhet på den finlandssvenska litterära scenen, att modernism där framhölls på bekostnad av realism. Den hade även att göra med vilkor på den samtida litterära marknaden i stort och i synnerhet med dem som gällde kvinnliga författare.

Sanningen är att kritiken hade kommit omedelbart, men att den till att börja med överröstades av alla lovord. Det var först efter att den största uppståndelsen kring debuten lagt sig något som myten om henne kunde börja vändas emot henne.

Misstänksamheten mot litterära tävlingar och populärlitteratur var utbredd. Finlandssvenska Elmer Diktonius, som suttit i juryn till just den tävling Salminen vann, sa i sin översikt över bokåret 1936 att »prisromanfacket« är »lite tvetydigt«. Det var inte bara andra debutanter utan även sedan tidigare etablerade författare som hamnade i skymundan för vinnarna i romanpristävlingen: »de ’vanliga’ romanerna – så snopna de ser ut i bredd med sina prisbelönta kolleger!«

När den svenska modernisten Arthur Lundkvist recenserade Katrina och Hem vill jag åter rida, som gett Albin Widén andra priset, i Bonniers Litterära Magasin inledde han med en förhållandevis lång plädering:

De skäl som kan anföras till förmån för de numera så vanliga litterära pristävlingarna torde te sig rätt magra. I stället kan man nog hävda att de utövar en viss demoraliserande verkan, först och främst på de belönade författarna, som förlorar sina normala förutsättningars sammanhang och lyfts upp på en tillfällig berömmelses bedrägliga piedestal, vidare på de övriga författarna, som blir lidande av de mer än vanligt förryckta proportionerna mellan de litterära insatsernas betydelse och den publika uppmärksamheten, än vidare på den läsande allmänheten, som utsättes för artificiell stimulans med åtföljande reaktioner, och slutligen på kritikerna som frestas (eller nödgas) deltaga i ceremonierna vid så bemärkta tillfällen; därtill kommer risken att förläggarna ska finna stöd för en förenklat kommersiell syn på litteraturen. Jag hoppas denna långa mening rymmer all reservation jag anser mig förpliktigad att framföra gentemot litterära pristävlingar, vilka i grunden är mig likgiltiga och brukar lämna mig tämligen desintresserad.

Man ifrågasatte tävlingarna men Salminen var som sagt i gott sällskap med bland andra Lagerlöf och Boye, som också inlett sina litterära karriärer med prisvinnande romaner. Den fördomsfulla inställningen gällde populärlitteratur över huvud taget. Bestsellerförfattare, triviallitteratur och folksmak var begrepp som ställdes mot seriös litteratur och konst. Det kan illustreras med ytterligare ett exempel från förlagsbranschen, Folkets i Bilds förlag, som hade uppstått ur veckotidningen med samma namn och som från 1941 gav ut en billigboksserie, »Folket i Bilds folkböcker«. Tidningen hade redan satsat på följetonger av främst svenska arbetarförfattare, och serien förbättrade ytterligare författarnas publiceringsmöjligheter, fast det gynnade knappast deras litterära anseende. Moa Martinson var en av dem som fick heta »bokmillionärer«.

»Sexualitetens konsekvenser för kvinnor var ett ämne som den moderna tiden var mogen för. Det diskuterades allmänt i samband med kvinnans ändrade samhällssituation. Inte minst de kvinnliga författarna var livaktiga«, förklarar Ebba Witt-Brattström i Moa Martinson. Skrift och drift i trettiotalet (1988). Samtidigt ansågs kärlek vara ett trivialt tema som intresserade främst kvinnor. När Sally Salminens Den långa våren skulle ges ut hösten 1939 aviserades den så här i Aftonbladet: »Att boken handlar om kärlek, mycket kärlek, behöver kanske inte tilläggas – det är ju sagt, att den särskilt skall intressera damerna.« Det kunde kanske lika gärna ha stått att det rörde sig om »kvinnolitteratur«, en »damroman«.

Attityden känns igen från flera av de recensioner Salminen fick för Den långa våren: Tänk till exempel på Erik Ekelund som definierade romanen som »billig kvasilitteratur« och menade att den påminde honom om veckotidningarnas följetonger. Och Lagercrantz som uttryckte bryderi inför Marianas erotiska dilemma och noterade »författarinnans en smula programmatiska avoghet mot det manliga könet« – även om han i det inte såg anledning till att rata hela romanen. Kristina Malmio förklarar i sin översikt över populärlitteraturen i Finlands svenska litteraturhistoria att »Den känslosamma kärleksromanen, missromanen, befann sig allra längst ner i de finlandssvenska smakdomarnas hierarki över populära genrer«. Hon nämner Ulla Bjerne, Margit von Willebrand-Hollmerus och Ingrid Qvarnström som författare som på allvar kombinerade »kärleken, känslosamheten och det moderna«, och konstaterar att kritikerna beskyllde ämnesvalet för att vara missromantiskt, ytligt, patetiskt.

Det finns också släktskap mellan Den långa våren och länge förbisedda finlandssvenska kontorsskildringar från mellankrigstiden, av vilka Ingrid Qvarnströms En gedigen flicka från 1930 är en. Den kontorsarbetande yrkeskvinnan är precis som Salminens Nanny, med egen frisörsalong, och Mariana moderna kvinnor. Eva E. Johansson som uppmärksammar genren i Realismens röster (2017) säger att kontorsromanerna, skrivna i »nya kvinnan-litteraturens anda«, ytterst handlar om kvinnornas självuppfattning och om deras frihet att ta ansvar för sina egna liv. Och visst låter det som ett bekant tema, liksom det låter bekant när Malmio i litteraturhistorien sammanfattar: »De kvinnliga romanförfattarna anklagades för att göra anspråk på att skapa konst och klassificerades därefter som underhållare.« Finland var tidigt med rösträtt för kvinnor 1906, men någon reformiver som det kan tänkas ha uttryckt är inget signalement för kulturlivet några decennier senare.

Att den kvinnliga författaren bjöds ett särskilt motstånd också i Sverige framkommer med all tydlighet av Arthur Lundkvists recension. Han fortsatte den med att konstatera att »Sally Salminens bok är folklig på ett naivt och oreflekterat sätt, Widéns bok på ett medvetet, konstnärligt beräknat sätt, med ett märkbart kulturhistoriskt underlag«. Han såg Salminen som »en av de ytterligt få kvinnliga representanterna för den unga generation av skrivande autodidakter, som redan lagt beslag på så många platser i den svenska litteraturen av i dag«. Det är något av ett erkännande men fortsättningen är nedslående:

Hon visar ingenting av den konstnärliga medvetenhet som utmärker flertalet av de manliga kollegerna; hon är konstnärligt jungfrulig, slumrande; hon skriver ett slags anonym normalprosa, fri från smaklösheter, men utan övertoner, och man lyssnar förgäves efter det personliga tonfallet.

Ebba Witt-Brattström pekar ut Arthur Lundkvist som en av de litterära unga män som inte hade lätt att acceptera kvinnoemancipationen. De hade svag social förankring i samtiden och en romantisk, verklighetsfrämmande, primitivistisk syn på kvinnan, menar hon: »Det ligger nära till hands att uppfatta de nakna huldrorna och kärlekskranka bondtöserna i den samtida manliga litteraturen som en modern adaption av folktrons vackra men demoniska skogs- och sjörån.« De manliga författarna definierade sexualdriften som manlig, resonerar hon, och som tuktande, »som om det gällde att till varje pris hålla den potentiella kvinnokraften (häxan, kvinnosakskvinnan) på plats«.

Salminen skymtar i Witt-Brattströms framställning av det litterära trettiotalet. I ett bildkollage med »Det inofficiella litterära trettiotalet: Kvinnorna« är Salminens porträtt ett av fjorton. Moa Martinson är också avbildad bland dessa kulturkvinnor. Bland de författare som ska representera »Det etablerade kvinnliga trettiotalet« återfinns Karin Boye, Selma Lagerlöf och Elin Wägner bland totalt nio. »Den officiella litteraturhistorieskrivningens trettiotal« representeras av fem unga män, däribland Arthur Lundkvist.

Lite överraskande är det ändå att det är just Katrina Witt-Brattström tar med när hon listar exempel på titlar som hör till den nya och breda genre hon ser växa fram i Elin Wägners efterföljd under 1930-talet och som behandlar »konflikten mellan en traditionell kvinnoroll och en ny: yrkeskvinnans«. Den långa våren passar bättre in i sammanhanget.

Salminen beklagade i de tidiga intervjuerna att hon knappt hade läst skandinavisk litteratur under sin Amerikavistelse. Ändå verkar det som om hon kunde ha läst Moa Martinsons genombrottsbok Kvinnor och äppelträd från 1933 innan hon skrev Katrina. Det finns nämligen ett symboliskt släktskap mellan Martinsons äppelträd och Salminens. Witt-Brattström menar att Moa Martinson återtog trädet som en symbol för kvinnan och hennes fertilitet, efter att hennes manliga generationskamrater använt det som symbol för manlighet. I Salminens roman skryter Johan om att han har en stor trädgård, men det är Katrina som planterar träden och får dem att växa. Hon är själv som ett äppelträd som slagit rot i klippans knappa jordmån: en livets triumf över döden. Kanske är de här likheterna inte mer än en tillfällighet, men senast när Salminen läste Arthur Lundkvists recension av Katrina – om hon gjorde det – måste hon ha blivit medveten om att den primitivistiska synen på kvinnan som jungfrulig, slumrande och konstlös var dominant i det samtida svenska kulturlivet. Tillbaka i Stockholm läste hon säkert sin vana trogen dagstidningarnas kultursidor.

Och så i Den långa våren: Visst är det frestande att se Sally Salminens valkyria som ett svar på mäns försök att kväsa kvinnor; Nanny som hjälper Mariana, romanens mesta krigare, att sätta den heta Karl Johan på plats! Men det är klart, Salminen måste inte ha läst Moa Martinson för att komma på det här. Salminen som dansat på den i hemlighet politiska arbetarklubben på övre Manhattan.

Hade Salminen ångest när hon skrev Den långa våren hade det säkert delvis att göra med dilemmat att vara kvinna och författare i en kulturvärld styrd av män. Hon måste gå en balansgång mellan anpassning och protest för att alls kunna accepteras, för att inte dömas ut som alltför apart. Marianas tvivel på sig själv kan läsas som ett uttryck för Salminens egen ångest. I den meningen är hjältinnan författarens dubbelgångare.

Den kritik som Salminen kunde förvänta sig att hennes hjältinna skulle väcka skrev hon in i romanen. Det yttrar sig i att omvärldens förväntningar ibland gör Mariana osäker på vad hon själv vill; hon pendlar mellan självsäkert trots och misstro mot sig själv. Författarens balansgång här är en kompromiss och en förklaring till varför både Mariana och berättarhållningen i romanen ibland kan framstå som vacklande – är författaren på sin hjältinnas sida eller inte? Bertel Kihlman uppmärksammar dilemmat då han i sin recension av Den långa våren menar att »Det är troligt att författarinnan av överdriven fruktan för att idealisera sin hjältinna överbetonat hennes brister. Samtidigt har hon emellertid förtagit den verkan av social upplysnings- och anklagelseskrift hon möjligen tänkt sig förbunden med sin roman.«

Påfallande många recensenter – från såväl Svenskfinland och Sverige som Danmark – hade ingen förståelse för Marianas och Stens samlevnadsproblem. »K. F–r.« i Berlingske Aftenavis, som menade att problemen är uttryck för en överdriven kvinnlig dygd, var bara en av dem. De här recensenterna förbisåg att Marianas dygdighet inte har så mycket med moral att göra som med en krass verklighet: antingen håller hon på sig med risk att betraktas som en kall fisk, eller så ger hon efter för sin sinnlighet med risk att dömas ut som hora. Ämnet var utan tvekan allmängiltigt. Allt Salminen berättar om i boken kände hon till från livet, några särskilda efterforskningar behövde hon aldrig göra för att skriva den, som hon förklarade för en journalist i Stockholm 1939. Medan somliga manliga kritiker klagade fick en växande skara av kvinnliga läsare sina behov av berättelser som handlade om deras verklighet och just deras problem tillgodosedda.

Särskilt i Danmark var det ändå flera recensenter som uppskattade att Salminen tog upp frågor om kvinnlig sexualitet och identitet, bland dem Bukdahl i Politiken och Erichsen i Bornholms Social-Demokrat. Kan det vara så att en modernare inställning till jämlikhet kvinnor och män emellan var mer allmän västerut och nere på kontinenten än i Svenskfinland?

För övrigt är det tänkbart att danskarna var lite extra förtjusta i Salminen eftersom hon innan boken hann komma ut i dansk översättning våren 1940 hade gift sig med Johannes Dührkop, en dansk målare, och därmed blivit »Svigerdatter af Danmark«. Vintern innan hade hon också rest till krigets Finland och anmält sig som lotta, det vill säga som frivillig i den kvinnliga försvarsrörelsen. Kan det eventuellt ha bidragit till att hennes alster fick liksom en hjältes skimmer över sig?

Det här är omständigheter som några av kritikerna nämnde, utan att de nödvändigtvis gjorde något av dem, men den anonyma recensenten i Thisted Amtsavis skrev svart på vitt att ur dansk synvinkel gjorde Salminens giftermål med Dührkop författarskapet ytterligare angeläget att bevaka. Ändå kan tänkbara invändningar som de här inte bortförklara de många positiva omdömen som Salminen fick för Den långa våren.

När Salminen skrev sin andra roman flyttade hon till Stockholm för att kunna ta sig den plats och den tid hon behövde för att avsluta boken. Hon såg till att hon fick ett eget rum, för att tala med Virginia Woolf, som i sin berömda essä från 1929, som heter just Ett eget rum, också förklarar att män gjort anspråk på ensamrätt att beskriva Kvinnan, och att hon blir arg när hon läser männen för att de i sina beskrivningar av kvinnan är så arga. Woolf menar att männens ilska är ett uttryck för deras rädsla att förlora herraväldet, och visst kan den mekanismen studeras också i mottagandet av Katrina och Den långa våren.

Woolf hade när hon skrev essän uppnått ekonomisk självständighet, precis som Salminen när hon skrev sin andra roman. Den ekonomiska självständigheten fick Woolf att uppleva att hon inte längre var beroende av någon manlig förmyndare: »Jag behöver inte smickra någon man, han har ingenting att ge mig.« Tio år senare är det som om Salminen i sitt liv kom fram till samma slutsats. Den långa våren innehåller inte bara en rad kvinnoporträtt, utan också ett helt galleri med porträtt av män, och alla är de mer eller mindre osympatiska, utom Nannys styrman Karlsson.

Här har vi kaptenssonen Karl Johan som hårdhänt försöker erövra Mariana; fadersgestalten från hennes barndom, Gustav Adolf, som försöker utnyttja henne sexuellt när hon ber honom att hjälpa Ruth att börja om på annan ort; männen i byn som mjauar åt Mariana och Sten, som i sin tur täpper till munnen på henne genom att säga åt henne att sluta mjaua om de orättvisor Ruth råkat ut för. Den starkaste mannen i romanen är Nannys Karlsson, han som klarar av att leva med en självständig kvinna som Nanny och lever lycklig tillsammans med henne fastän han misslyckas med sina egna affärer.

»Kvinnor skriver inte böcker om män«, konstaterar Woolf. Salminen såg oskyldig ut – som så många i den samtida pressen var måna om att påpeka – men skrev farligt. Och hon fortsatte skriva om män. Och hon skulle skapa sig ett manligt alter ego.

Salminen hade flyttat in i sin nybyggda villa i Kvarnbo på Åland i januari 1938. I juni 1939 fick hon besök av förläggaren Andries Blitz från Amsterdam. Kort efter att bilden togs reste Blitz och Salminen skyndsamt med flyget till Bromma för att hon skulle få arbetsro. Fotot är troligtvis taget av Dé Blitz Tas, Andries fru, som också var med vid tillfället.

Dagens Nyheter torsdag den 22 juni 1939.

På »bröllopsresa«. Sally Salminen och Johannes Dührkop reste runt som reportrar i norra Finland vintern 1939–1940. Han fotograferade dessutom. Sven Backlund från den nordiska folkhögskolan i Genève berättade efter en resa i Finland samma vinter om den stränga kylan för danska Social-Demokraten. Han menade att det värsta inte var bombanfallen, utan att medan de pågick ligga platt i snön under ett par timmar. Backlund som även han arbetade med att främja det nordiska samarbetet hade sammanstrålat med Salminen-Dührkop, som under den här tiden uppmärksammades mycket i utländska medier. Efter att tidningar i rubriker uppgett att kändisparet var på bröllopsresa, fick Salminen brev av läsare som ifrågasatte hur hon kunde vara på nöjesresa i sitt lands ödestimme. Anklagelserna väckte ett obehag som hon över trettio år senare, när hon skriver sina memoarer, ännu inte kommit över. Fotot är taget i Rovaniemi av okänd fotograf.

Sally Salminen och Johannes Dührkop gifte sig i Helsingfors den 8 februari 1940. Sally berättar i sina memoarer att »Just på den tiden skänkte folk i Finland sina guldvigselringar till landets försvar. Direktör Benne och magister Kaisu [Snellman] bar endast järnringar som bevis på sitt äktenskap såväl som på sitt fosterländska sinnelag. Här gick en gräns för min egen givmildhet. Krig eller inte krig: hem och fast anställning och bestämda inkomster kunde jag undvara, men den nu i mitt liv sent komna lyckan att byta den urgamla kärlekspanten av guld med en annan människa, den ville jag inte offra – «

Sally Salminen beskriver i I Danmark hur det var i Borgå efter de ryska bombangreppen i februari 1940: »Man måste se sig för, eller känna sig för i mörkläggningen, så man inte snubblar på nedrasade tak och utburna möbler. Brandfolk var i arbete. Från ån, från hålet man huggit i den metertjocka isen, var det utlagt grova slangar mot brandställena. I mörkret slog flammorna dess mer dramatiskt upp över hustaken. / Vi passerade platsen där statyn av Runeberg höjde sig på sin sockel. Att just i de dagarna se nationalskalden i sin egen hemstad mot en bakgrund av eldsvådornas lågor, gjorde ett intryck man knappast kan föreställa sig på andra tider och i andra situationer.« Salminens man Johannes Dührkop fotograferade Runebergstatyn i det bombhärjade Borgå.

Författarjobb i krigstider. För Sally Salminen handlade författarskapet dels om att komma upp sig och bli mer än bara »underklass«, dels om att kunna ta ansvar som en aktiv samhällsmedlem. Krigsvintern 1940 och vintern därpå höll hon en mängd föreläsningar för Finlands sak, och blev en både van och dristig talare, som hennes man Johannes Dührkop sa i dansk press. Sally Salminen i mitten i främsta raden, Johannes till höger. Fotot är från Föreningen Nordens föredragsresa till fördel för Finland vintern 1941.

Paret Salminen-Dührkop i sitt första danska hem 1940, inrett med möbler och husgeråd från huset i Kvarnbo. »Ännu detta första krigs- och ockupationsår kunde man fritt bjuda ut och hyra våningar«, berättar Sally i I Danmark. De var kräsna. Till sist hamnade de på Frederiksberg Allé 12, högst upp och med fönster mot gatan. Salminen uppskattade husets arkitektur – lägenheten hade en ateljé med stora fönster – men det var omodernt och hushållsarbetet därför omständligt. Sally och »Jos« anställde en hemhjälp, en ung fröken Bengtsson från Sverige, för att själva kunna fokusera på litteratur och konst. På väggen hänger en av Johannes tavlor – »den största från Finland«, som han själv antecknat på baksidan av ett annat fotografi som visar en del av tavlan. Troligtvis rör det sig om ett motiv från Sörnäs i Helsingfors, »Typer i Finland sedda i en spårvagn«, en målning som Sally beskriver för journalisten Sigyn Alenius 1953 och i sina memoarer, viss om att den är ett betydande konstverk. Personen som står med ryggen till och liksom vi betraktar gatumotivet – föreställer hon Sally? Bilden har sannolikt tagits i samband med ett hemma hos-reportage.

Sally Salminen på omslaget till förlaget Schildts pocketupplaga av Katrina från 2010. Det är kanske inte så konstigt att romanen ibland misstagits för en självbiografisk berättelse, att författarinnan och hjältinnan förväxlats. Fotografiet finns på Wikimedia Commons, där det uppges att det är från Salminens hemgård på Vårdö, tidigt 1930-tal, men i själva verket är det från Salminens frivilligarbete i Finland i augusti 1941, då Finland sedan ett par månader tillbaka igen var i krig. Fortsättningskriget var ett faktum.

En av Svensk Filmindustris affischer för Katrina. År 1943, mitt under andra världskriget, kom Svensk Filmindustris filmatisering av Sally Salminens debutroman. Kunde hon njuta av den bekräftelse av henne som författare som filmen var, eller tog hon den som ytterligare ett tecken på att inget av det hon hade skrivit efter Katrina egentliga godkändes? Det var en tanke hon tampades med vid den tiden.

Sally Salminen med fostersonen Bent 1944. Den åtta månader unga judiska pojken kom till Sally och Johannes den 9 oktober 1943, efter att hans föräldrar hals över huvud flytt till Sverige, och de skulle bli »mapa« för honom. Från och med nu varvades dagboksnoteringarna om arbetet och läget i hemmet, i Danmark och i världen med upplysningar om Bents framsteg: en fjärde tand är på väg, han väger över 10 kilo, hushållsvågen har blivit för liten, Bent har börjat resa sig, »Bent god och glad och söt«, »Han är underbar«. Det var via bekantas bekanta som de fick förtroendet att ta hand om barnet.

Sally Salminen och Johannes Dührkop någon gång på 1940-talet. Under tiden för andra världskriget kom Salminen ut med tre romaner: Den långa våren 1939, På lös sand 1941 och Lars Laurila 1945. Samtidigt skrev hon också flera kortare berättelser som publicerades i svenska och danska dagstidningar och jultidningar. Tre noveller har ett gemensamt tema: moderskap och krig. Dessa är »Et Barn er født os« (1941), »Trollet« (1944) – som sändes i svensk radio den 23 augusti i uppläsning av Lolan Wasström – och »Kommer Far hjem til Jul?« (1944). I den sistnämnda liknas en skrivande, rasande, sanningssägande kvinna och mamma vid en furie – och hennes hår lyser liksom flammor kring ansiktet. Även de skönlitterärt gestaltade minnesbilderna »Mor’s Hat« från 1943 och »Miss Bavels Forventninger« från 1944 visar att det korta formatet låg för Salminen. Det är en styrka som dessutom ger sig till känna i Salminens »resebrev«, en rad artiklar från hennes och Johannes gemensamma resor publicerade till exempel i Politiken. Salminens fallenhet för det korta formatet har förbisetts och kanske var hon inte heller själv riktigt medveten om den.

Sally Salminen i Provence sommaren 1948. Troligtvis är det hennes man » Jos « som fotograferat. Paret Salminen-Dührkop hann med flera resor till Frankrike mellan 1946 och 1951, då de igen lämnade Köpenhamn och bosatte sig på landsbygden. Särskilt Kérity i Penmarch, Finistère – »jordens ände« – där de vistades 1949, blev en viktig plats för henne. Här utspelar sig Prins Efflam från 1953. I brev till bland andra den femåriga Bent beskrev hon människor och miljöer som återfinns i romanen.

Kärlek och krig

Sally var sjutton den gången hon för sin dagbok berättade att hon funderat på hur det skulle vara att gifta sig, att få egna barn, men kom fram till att det inte var för henne. Till och med det lyckligaste hem skulle få henne att känna sig som en fånge, förklarade hon. Hon skulle bli självförsörjande, hon ville ut i världen.

I februari 1935 födde Aili sitt första barn hemma i Finland. Sally var i New York. Hon hade sett vänner stadga sig, hade känt sig avvikande och längtat efter kärlek, men hon arbetade intensivt med sitt manus. I Min amerikanska saga minns hon: »Mina egna barn var de personer jag namngav och skänkte röst och därmed liv. I och med detta var det som om jag hade betvingat högre makter.« När Inez i Stockholm väntade barn 1936 skrev Sally till henne:

Jag undrar mycket hur du mår. Månne ni fått Olle när du mottager detta brev. Jag önskar dig all lycka och välgång! […] Jag får väl aldrig erfara hur det är att bliva mor. I de kretsar jag nu umgås i träffar jag aldrig en karl med hjärna. Om jag lyckas skriva och få trycka någon bok kanhända jag kommer i andra sällskapskretsar. Men då är jag väl redan för gammal att bliva kär. […] Jag skall skicka min bok till en pristävlan. Om jag inte precis blir pristagare så har jag ändå hopp om att få berättelsen tryckt. Men denna tävling blir inte färdig förrän i slutet av oktober, så jag får väl inte veta förrän i Nov. hur det blir. Men det är värt att vänta så länge.

Några år senare var väntan på resultatet i romantävlingen sedan länge slut – Katrina var född – men ensamheten var fortfarande en plåga. Nedstämd och självkritisk skrev hon till Anni Blomqvist: »Så självkoncentrerad som jag är och en sådan inåtgående människotyp är det svårt för mig att giva mig åt någon, att verkligen tycka om.« Fast den gången hon hade rest till Vasa för att vila ut hos Aili, men ändå ställde upp på middag med en reporter från Vasabladet som var snabb att fråga om hon hade en fästman, tog hon det med humor, »med en ängels tålamod« som det sedan stod i tidningen.

– Nej, jag har absolut ingen fästman, och jag tror inte jag hinner tänka på någon sådan under de närmaste åren. Blir det en gång fråga om dylikt så antar jag att bokförlaget nog skaffar mig fästman också. Det sköter mina angelägenheter på ett utomordenligt sätt.

[…]

– Jag ska lära mig skriva på maskin – jag har mycket annat att lära också, kom det med ett visst allvar i tonen.

Journalisten bekräftade henne men också normen, att en kvinna ska ha man och barn, när hen valde att rama in hela artikeln med den här tematiken och avslutningsvis kommenterade: »med fästman och sådant brådskar det inte, det har hon rätt i«. Själv berättade hon gärna om skrivmaskinen hon skulle köpa och lära sig att använda och lät erfaren när hon sa att »Förlagen fordra numera renskrivning av alla manuskript på maskin«.

Den oroliga tiden mellan första och andra romanen när hon besvärades av all uppmärksamhet och Europa stod på randen till krig, anslöt hon sig som så många andra kulturpersonligheter till den så kallade Oxfordgrupprörelsen, senare MRA (Moral Re-Armament), en kristen rörelse grundad av den amerikanska prästen Frank Buchman – »tidens speciella väckelseform«, som den kallas i Svenska Dagbladets årsbok från 1936. Precis som tidigare då hon lidit av vad som förefaller ha varit depressioner, sökte hon efter en stärkande makt utanför sig själv. Inte heller den här gången kom hon via en grupp närmare Gud – tvärtom kände hon sig främmande inför dem som tycktes vara så bergfasta i sin tro – men hon lät sig hänföras av rörelsens programförklaring och tanken på en moralisk upprustning.

Via grupprörelsen kunde hon använda sitt kändisskap i kampen för en gemensam sak. L. E. Carpelan rapporterade i Stockholms Dagblad den 8 mars 1939:

– En ny människotyp – en ny kultur!

Med det budskapet i bagaget sitter Katrinas författarinna Sally Salminen i ett hotellrum i Stockholm. Hon har varit med om att tillsammans med 200 kristna aktivister dra upp riktlinjerna för Nordens moraliska upprustning. Och jag tänker på vilket budskap hon själv kan ge världen – författarinnan, som fått se sin debutbok utgå i tiotal upplagor på 14 språk.

Journalisten citerade Salminen:

När jag först mötte Oxfordgruppen såg jag bara de fyra absoluta kraven på ärlighet, osjälviskhet, renhet, kärlek. Men nu har jag fått se något mycket större – visionen av en ny värld som växer fram – en ny kultur. Det ligger något överväldigande i den upplevelsen. […] Om vi skola nå fram till något nytt och bättre så måste kvinnorna vakna upp och se sitt verkliga ansvar. Öppenhet, ärlighet och framförallt osjälviskhet i hemmen skulle betyda en alldeles ny anda och en alldeles ny gemenskap. Det är andan i hemmen som blir utslagsgivande för andan i nationen. […] Jag tänker, att barn som födas till denna positiva miljö och från början vänja sig vid, att ställa sina handlingar in under Guds vilja, under hans absoluta krav, måste växa till människor, vilka med naturnödvändighet omskapa vårt samhälle till vad det borde vara. Våra sociala, ekonomiska, politiska och kulturella problem komma därigenom att lösas.

Oxfordgrupprörelsens uppmaning till osjälviskhet och betoning av individens ansvar för samhället passade Salminen. Tanken på individens ansvar hade hon med sig sedan tidigare och skulle hålla fast vid. Och det är här hon träffade en viss person med, som Sally tyckte, »det ganska krångliga namnet« Johannes Dührkop.

De möttes på Karlberg, vid Tavastehus, när grupprörelsen i januari 1939 höll sitt första stora »houseparty« i Finland med 500 deltagare, också från England, Sverige, Norge, Danmark och andra östersjöländer.

Sally och Johannes sågs igen vid sammankomster i Sverige. Och så i Danmark sensommaren 1939 när hon igen turistade närmast inkognito tillsammans med Elin. Men den unga målaren Dührkop visste att de var på väg. Han skulle ta emot dem på Köpenhamns centralstation.

Ändå var det någon annan som mötte upp. Hälsade att Johannes fått förhinder men skulle vara tillbaka om några dagar. Det kändes snopet för Sally som låtsades som ingenting. Hon berättar om episoden i I Danmark:

Varje dag, innan jag gick från hotellet, lät jag den lilla spensliga, oförlikneliga kvicka och duktiga portieren veta var jag kunde hittas – ifall just den personen kom och frågade efter mig. I verkligheten hade jag slutat tro på att han, som helt sonika rest till Jylland i stället för att ta emot mig i Köpenhamn, alls skulle dyka upp.

Stor var därför min häpnad, då jag en vacker solskensdag, mitt i Botanisk Have, på en av de grusade stigarna, såg personen komma mig till mötes.

De duade varandra men var blyga och inte så bekanta som de trott. I alla fall ville han presentera henne för sin syster Ellen Margrethe i förstaden Lyngby. Han kallade Sally »en bekant från Finland, författarinnan till boken-du-vet, Katrina, och gjorde gällande att han så gärna ville visa mig de av hans egna målningar som hängde på väggarna här i hemmet. Kanske det i verkligheten var mera viktigt för honom att visa mig för en av sina närmaste.«

De var knappt på tumanhand eftersom Elin nästan hela tiden var med. Men så fick hon ont i magen av danskarnas syrliga bröd och det hårt rostade kaffet, så att Sally och Johannes slapp iväg till Det Kongelige Teater, där de såg något stycke av Moliére. Johannes beklagade att de inte hade haft tid för sig själva tidigare, och Sally insåg att det var dags att ändra på taktiken, att träffas utan Elin som något slags förkläde.

Varje kväll stod vi på Rådhusplads, i den surrande folksamlingen där, och hörde rådhusklockan slå sina timslag och betraktade de höga tornen med sina spetsiga ärggröna koppartak. Vi läste Berlingske Tidendes tavlor med senaste nytt. Och såg upp på Politikens tornlösa men höga byggning, kring vilkens övre del telegramtexterna gled fram. Ja, här kunde vi läsa hur situationen i Europa förvärrades timme för timme. Ännu gick det någon dag. Vi såg de röda och gula elektriska bokstäverna över våra huvuden forma sig till krigsförklaringarna. Det kom allaredan meddelanden om sänkta fartyg och bomber mot Danmarks västkust. På gatorna var det ibland upplopp. Polisen jagade grupper av demonstranter. På min förfrågan svarade folk i allmänhet att det ingenting var, bara några dumma nazister som gjorde väsen av sig.

Sally och Elin upplevde att det låg i luften att de borde hålla sig hemma i Finland dessa tider: »Det kändes som om vi gjorde något ansvarslöst, nästan brottsligt.« Salminen flyttade tillfälligt tillbaka till huset i Kvarnbo.

Tyskland angrep Polen den 1 september, och två dagar senare förklarade Storbritannien och Frankrike Tyskland krig.

Dagen efter höstens stora boksläpp den 1 november frågade Dagens Nyheter en rad författare »hur de känna krigets tryck på det författarskap de nyss avslutat och på det de kanske redan tagit itu med«. Sally Salminen, Vilhelm Moberg, Eva Berg och Sigfrid Siwertz var på första sidan, och rubrikerna lydde »Besjung kärleken i hatets snår! Författarna fly till idyllen eller öva andlig värnplikt.« Tidningen hade talat i telefon med Salminen:

Min nya bok är frånsett kriget och annat som inträffat sedan den skrevs, ett avslutat kapitel, och i och med att den ligger på bokhandelsdisken kallar jag den inte mera min. Vad det fortsatta författarskapet beträffar känner jag varken oro eller osäkerhet med hänsyn till den tid vi lever i. Jag har för resten haft mycket litet tid att tänka framåt på mitt eget arbete. Annars vill jag säga att jag har reagerat med både sorg och trots inför det som sker, och så länge jag känner trots har jag också en sporre till fortsatt arbete. Trosvisst och trotsigt håller jag fast vid det som tidigare legat mitt hjärta närmast, vid det som inspirerat mig. Jag vet att det även nu är eller borde vara det väsentliga och att det även snart på nytt skall träda fram som varje enskild persons viktigaste fråga.

Hon specificerade inte närmare vad »det«, den viktigaste frågan var, eller så tog tidningen inte med det, men i slutet av november var hon i Stockholm och diskuterade författarens uppgift i krigstid. »Bang«, Barbro Alving, rapporterade från författarföreningens möte den 22 november 1939:

Kvällen blev inte munter i den klassiska meningen när det gäller skalders häftiga möten med skarpa repliker om idéer och frejdig flykt i det blå. Men den blev på ett annat sätt glädjande, genom den tyngd som en del av talarna lade i sina inlägg och det uppenbara inre tryck som placerade dem i Gillets talarstol.

På bilden som illustrerar artikeln syns Salminen samtala med Harry Blomberg, som hon kände från tidigare författartillställningar. Han hade uppträtt på den julinsamling i december 1937 som Salminen aldrig hann till på grund av snöoväder. Blomberg var också språkrör för Oxfordgrupprörelsen och hade samma år kommit ut med betraktelseboken Vi måste börja om.

På författarmötet i Stockholm fick Moa Martinson sista ordet. Bang citerade: »Neutralitet är en lögn. Det finns ingen neutralitet. Läget för de neutrala författarna är nästan mer förtvivlat än för de krigförande ländernas – den förtvivlan som griper positiva människor när de tvingas att sitta bredvid och ingenting kunna göra.« Också Salminen hade kommit fram till att demokratin inte får vara neutral, som det står i hennes offentliga ställningstagande från 1938: »den kan inte vara neutral längre. Neutralitet är död.« Salminen ville göra vad hon kunde och ta sitt samhälleliga ansvar.

När Föreningen Norden arrangerade en Finlandsinsamling två dagar senare, fredagen den 24 november, var Sally Salminen där som dragplåster. Längst fram i publikhavet på sjuhundra personer satt kronprinsparet Gustaf Adolf och Louise, prins Carl och prinsessan Ingeborg.

Litteratur- och estetikprofessor Yrjö Hirn från Helsingfors var huvudtalare. Han hade fått ersätta Frans Eemil Sillanpää, nybliven Nobelpristagare i litteratur, och förkunnade:

Under de gångna veckorna har den finska statstanke, som, medvetet eller omedvetet, varit bestämmande för all vår inställning under gångna sekel, fått klarare form än någonsin. Den kännetecknas främst av tre drag: vi vilja ha ett oavhängigt och fredligt land, vi vilja att det skall bevara en omutlig neutralitet och vi vilja, att vårt land i allt skall ledas av den orubbliga rättens grundsatser.

Finlands ideal är ett fredsideal. Vi äro ett demokratiskt folk, som respekterar individerna och också, som jag vågar tro, äro för genomträngda av medvetandet om det enskilda människolivets helighet för att låta oss dåras av äventyrliga folkrörelser och militaristiska masspsykoser.

Därefter tog basbarytonen Sigurd Björling vid och sjöng »Ädla skuggor, vördade fäder, Sveriges hjeltar och riddersmän!« till musik av Flottans musikkår. Så var det författarens tur. Hon läste ett kapitel ur Den långa våren. Dagen efter stod i Svenska Dagbladet att också Salminen hade erövrat hjärtan.

Bara några dagar senare, den 30 november, angrep Sovjetunionen Finland efter att Finland vägrat att tillmötesgå Sovjetunionens krav på att få byta till sig landområden och att få hyra Hangöudd som flottbas. Vinterkriget var ett faktum.

I december donerade Salminen 10 000 mark till en åländsk storinsamling till förmån för reservister och evakuerade familjer.

Samtidigt gav hennes »taktik« i privatlivet utdelning. Den danska målaren – »den danske idealisten« som hon kallar honom i sina memoarer – var som representant för Oxfordgrupprörelsen på missionsresa i Norden, också i Finland, och de brevväxlade. Johannes friade. Sally svarade:

Saltvik den 28 dec. 1939

Kära Johannes,

Brevet, som du hade sänt till mig i Stockholm, har ännu inte kommit fram, men i dag fick jag ditt andra brev, julbrevet, med sitt stora innehåll. Jag skulle ha ganska mycket att skriva men som förhållandena nu äro, är ett brev ingenting att förtro sig åt.

Det står för mig som den naturligaste och enklaste sak, att jag måste svara ja på alla dina förslag och uppmaningar och frågor. Jag ville bara själv gärna göra några frågor, eller rättare sagt påpeka ett och annat, som du kanske inte tänkt på. Just nu förefaller mig visserligen dessa ting ganska ovidkommande, ty även jag känner att livet nu förenklats och förstorats och blivit nästan primitivt, som du skriver. Men jag tycker ändå att jag bör tala med dig om det som egentligen hör freden och den gamla världen till.

Jag vill gärna komma dit. Jag har hela tiden längtat att få vara närmare det som nu sker i Finland, framför allt närmare det finska folket. Det är min dumhet och oföretagsamhet och okunnighet i finska språket som hållit mig därifrån. Jag har tänkt, att då jag kanske bleve till mera besvär än nytta där borta, är det bättre att jag stannar på den ort där jag hör hemma. Men nu, efter ditt brev, tvekar jag inte längre, för jag behöver väl inte mera räkna, att jag är mera hemma här än någon annanstans – där du är. Men då tar jag dig också på orden och hoppas, att du verkligen möter mig i Åbo. Jag är inte ängslig för mitt liv och inte orolig för varken båt- eller tågresor. Men jag har inte varit på fastlandet sen kriget bröt ut och känner mig så främmande för alla nya regler och förändringar som tillkommit. Kom därför säkert dit! På det sättet går vi ju halva vägen var, vilket borde vara rättvist.

Så snart jag fått klart med resetillstånd (Det fordras även för resor inom landet, tror jag) och fått veta när någon båt avgår, skriver jag ett kort. Jag skulle ringa men har inte din [sic] telefonnummer. Har du tillfälle att ringa efter det du fått detta brev, vore det ju bra.

Så får jag väl igen och med större hopp än förut säga

Paa Gensyn

Sally

P.S. Fann just telefonnumret bakpå brevet. Tack!

Efter en ensam jul i en lånad lägenhet på Apollogatan 7 lyckades Johannes få tillstånd att resa till Åland, och kunde lämna det mörka och bombhärjade Helsingfors för att besöka Sally i Kvarnbo – »hans uppehållstillstånd gav honom inte rätt att besöka andra socknar på Åland än just den där jag bodde«.

Han var en skicklig förförare. De förlovade sig i villan nyårsaftonen 1939 – det är inte sagt att han hann få Sallys brev innan, som hon hade skrivit bara några dagar tidigare. De hade en gnistrande stjärnhimmel som vittne, där de stod intill ett av de stora fönstren, som efter krigsutbrottet tedde sig alltför många och alltför stora. Också Saima, Sallys yngsta syster, och hennes man Volmer Asker bevittnade vad Sally och Johannes lovade varandra.

Allt gick snabbt, även nu. Salminen minns i sina memoarer: »För mig som enskild person var året från sensommaren 1939 till hösten 1940 också en omvälvningens tid. Händelser som hörde till mitt liv som samhällsmedlem och mina egna alldeles privata angelägenheter blandades huller om buller.«

Johanns fick henne att resa till Helsingfors och anmäla sig till civil krigstjänst. Viljan hade hon redan, men hon behövde någon som liksom hon tog sitt ansvar som samhällsmedlem på allvar vid sin sida. »Om jag bara kunde göra något! Så tänker så många kvinnor i dessa dagar och känner samtidigt med förkrosselse hur föga de veta om de ting, man bör kunna i ett land i krig. Så har jag också känt det själv ända sedan detta krig började – och plågas av min okunnighet«, förklarade hon för Astrid Ljungström från Svenska Dagbladet den 8 januari 1940: »Nu har jag emellertid sagt mig, att denna brinnande önskan, som inte lämnar en någon ro, måste kunna omsättas i någonting produktivt, och därför är jag nu här i Helsingfors.« De föregående månaderna hade hon studerat finska för att kunna vara till nytta för sitt fädernesland. Hon kunde inte författa samtidigt som hennes landsmän dog i krig.

De första dagarna bodde de hos Kaisu och Benjamin Snellman, direktör för massatillverkaren Enso-Gutzeit, på Apollogatan 7. Hustrun och barnen var evakuerade.

Men där kom och gick folk oupphörligt och slog sig ner efter behov. Det var ett slags fältliv, hur modern och herrskaplig våningen än var. Kvinnliga »tjänstemän«, som måste stanna på sina poster och som kanske blivit utbombade, slöt sig här ihop med oss andra för att dela matransonerna och nattvakan i skyddskällaren.

Strax var paret Salminen-Dührkop i sällskap med en grupp internationella journalister på väg norrut, till fronten, så nära som myndigheterna tillät. I Torneå kvartade Johannes på en glasveranda under en palm med bland andra »den jättestore älsklige Harry Martinson«. I Rovaniemi delade Sally rum med Alma Braathen, alias »Brodjaga«, som var korrespondent för Dagens Nyheter och av sin biograf Birgit Petersson karaktäriseras som »luffare och journalist«. Sally uppskattade Brodjagas sällskap. Och Brodjaga berättade om sitt möte med författaren i tidningen:

Hoprullad i sängen bredvid mig i en liten frostkall nordfinsk ort ligger Sally Salminen. Med armbågen på kudden och handen under hakan ser hon rakt på mig med sina kloka, goda ögon och säger:

– Det finns ju pacifister som anse att det under alla förhållanden är orätt att gripa till vapen. Det har också varit tider när jag själv tänkt detsamma, men det som nu sker har kullkastat alla mina begrepp. Även jag har fått nya tankar sedan jag upplevat det nya Finland. Det är inte längre några tvivel om att ett sådant försvarskrig som det vi nu föra, där det gäller att visa att man vågar något för det man tror på och arbetar för, nämligen demokratisk rättsordning, icke kan vara annat än berättigat.

Vi ha lärt att älska vårt land för att det är så ringa och förgätet, och just därför kände vi att vi själva måste ge vårt land så mycket större kärlek, då vi själva måste ge det allt. Så ha vi känt med Runeberg, men också med Topelius, att vårt lands öde är lagt i våra händer.

Från Rovaniemi gjorde journalisterna expeditioner på jakt efter dramatiska nyheter, men den finländska militärpolisen och censuren stod i vägen. Dessutom råkade gruppen ut för en olycka:

Plötsligt hade det skett utan att man riktigt kunde redogöra för händelseförloppet. En mindre truck, en ammunitionsvagn menade någon, mötte oss och stötte ihop med vårt åkdon.

Vi behöll sinnesnärvaron och tog oss alla ut ur den som det föreföll bara lätt skadade bussen. Några kröp genom fönstren. Vi kravlade och vadade vidare från vägkanten upp i de lösa snömassorna i skogsbrynet. […]

På den snötäckta landsvägen med de blanka banorna, som polerats och polerats av trafiken, flammade ett rasande bål. Vår buss och trucken den stött ihop med hade fattat eld. Den brann stort, och gnistorna flög över grantopparna. Vi stod inne mellan träden och betraktade detta oförutsedda skådespel. Från själva bålet rann det nedåt vägen, i hjulspåren, två fräsande eldormar som blev längre och längre.

Sällskapet delade in sig i mindre grupper. Sally och Johannes följde den glashala vägen i sällskap med »Timeskorrespondenten, mr A.«. De kom till ett slagfält vid Salla med »upptravade stelfrusna lik«. Det var unga män. Ryska soldater. Sally, Johannes och mr A. hittade också högar med ryska skolböcker, barnböcker och brev. Mr A. kunde ryska och läste. Sally minns i I Danmark att »Dessa brev från enkla människor, hustrur, arbetarkvinnor, sända till deras män vid en fjärran front, gav i sin formulering uttryck för en fin etikett, en gammal utsökt brevkultur«.

Också Salminen och Dührkop reste som korrespondenter, även om de inte var erfarna journalister. Salminen rapporterade för Husmodern från en provisorisk förlossningsklinik, inrymd i en folkhögskola »någonstans på landsbygden, inne i hjärtat av Finland«. Den var ett »kvinnornas slagfält bakom fronten, där livet alltid triumferande utgår som segrare« och där ett överraskande lugn rådde, trots att man också här måste vara beredd på bombangrepp. Hon berättade om hem som skövlats där främmande trupper stormat fram. Hon berättade om den overkliga synen av de döda soldaterna, groteska som vaxdockor eller is-stoder, olika allt som har med människan att göra.

Vid stranden till en finsk liten insjö tänkte hon att det var nu hon började förstå vad krig verkligen är. »Något av min tro på människorna och min trygghet har gått förlorade och jag står och önskar, att jag inte hade följt med på denna säregna utflykt och att jag inte hade sett det jag nu ser», berättade hon och fortsatte: »Men jag är samtidigt nöjd över att så skett, ty den ohyggliga upplevelsen är ju en del av verkligheten, och också jag bör känna något av det lidande som finns och som i ännu högre grad möter tusenden av mina medmänniskor.« Och eftersom hennes och Johannes uppdrag var av propagandakaraktär – att väcka övriga nordbors medkänsla och få dem att sända bistånd till Finland – summerade hon:

Och trots att döden så starkt behärskar platsen är det slutligen det gamla som stiger fram och behärskar mig. Den hemmets atmosfär, som enkla goda människor skapat, är starkare än själva döden. Det söndriga porslinet, skolschemat på väggen, de skadade och snedvridna tavlorna, böckerna på hyllan, vissnade och brutna krukväxter – allt detta är förstört, men den anda som skapade och vårdade det lever.

Hon skrev att nationen blivit som en enda stor familj: »Det är inte kämpahåg och äventyrslust, som är drivfjädern, utan det är den lidelsefulla kärleken till hem och familj och viljan att i fredlig trygghet få förkovra landet, som förmått oss att gripa till vapen. I vetskapen därom ser man i det som sker någonting gripande stort.« Johannes bidrog som fotograf.

Ett drygt decennium senare hittade hon i den finlandssvenska poeten Peter Sandelins dikt »Mot nytt år« en lyrisk bild för det hon hade känt:

Den som på närmare håll upplevat en sträng vinters högstämdhet. Den ohyggliga fasansfulla högstämdheten över skog och snömarker där kriget gått fram och lämnat efter sig styvfrusna döda, uppstaplade likt vedtravar, och en tystnad utan gräns – han finner det väl fångat i Sandelins ord om parken som dör medan vintern nitar sin förtvivlan i ett hjärta som känner att – –
allt mindre

blir mitt hjärta

mindre

mindre

Så säger hon i »Den sista skonerten lägger ut från Åbo«, publicerad i Berlingske Aftenavis 3/11 1952. Här läser hon in Finlands historia i Sandelins diktsamling Ur svalans loggbok från året före. I ett privat brev tackade Sandelin för uppmärksamheten, men tillade att han inte alls hade haft politisk historia i tankarna när han skrivit dikterna.

På det privata planet hade Sally ångest vintern 1939/1940. Hon hade en känsla av att hon förlovat sig för lättvindigt och fick kalla fötter i dubbel bemärkelse. Så här framställer hon det i I Danmark:

I gränsstaden Torneå vandrade vi en eftermiddag i flera timmar på den is- och snötäckta älven mellan två riken. Kölden var stark som förut, himlen skimrade i rosa och guld, luften var ren och bitande. Hela min varelse var hård och skarp av – hat. Då, jag vet inte säkert av vilken orsak, hatade och föraktade jag min tillkommande; men under detta låg förtvivlan över att jag kanske slagit in på fel väg. Jag kände i verkligheten inte alls den här karlen, jag visste ingenting om vad han tänkte och ville. Fortsätta att försumma sig själv och sina anlag för att frälsa världen och äta nådebröd hos överklassen? Vad jag behövde var en som bistod mig i min egen personliga vardag –

Liknande anfäktelser hade jag upprepade gånger hela den tid av fem veckor vi var förlovade. Min danske fästman fick därigenom tillfälle att lära något om mitt lynne. Han själv sade nästan ingenting och jag kände hans passivitet som något danskt menlöst och vagt som retade upp mig ännu mera. Men ibland föresvävade det mig att jag som ett barn med ärter i leksaksbössan besköt ett slagskepp, som givetvis ingenting märkte. Någon klarhet om vad han ville med sig själv och livet fick jag inte. Allt omkring och i mig blev mer och mer barskt och grovt denna månad. Dock vände jag mig inte om och reflekterade på att bryta. Det föreföll mig att jag hela tiden blev knuffad fram för att motvilligt flyttas, ja, nästan sparkas iväg i en av ödet bestämd riktning.

Med andra ord: det var mycket som tydde på att detta krigsäktenskap startade på så osäkra premisser att det hade svaga utsikter att bestå.

Torsdagen den 8 februari vigdes de i ett litet kapell centralt i Helsingfors. Tre herrar som Johannes lärt känna under sina missionsresor var med som vittnen: »att det var just dessa tre visar vilka överraskande möten som förekommer i krigstid. Där var direktör Benjamin Snellman och programchefen för Finlands Rundradio dr Ilmari Heikinheimo, samt en yngre amerikan, Howard Blake, som var expert i persiska språk.« Werner Wirén, kyrkoherde från Brändö församling, var vigselförrättare. Paret hade bett just den här prästen att viga dem, eftersom Johannes hade tyckt sig känna igen hans namn och ville minnas att han träffat honom på någon av sina många resor. Det visade sig att minnet spelat honom ett spratt, men Wirén blev en vän.

Dagen därpå var det förstasidesnyheter i dansk press att den berömda författarinnan gift sig med en dansk målare. Själva begav de sig redan samma dag – efter en festlig lunch på restaurang Adlon – med buss till småstaden Borgå drygt fyra mil öster om Helsingfors. De hade bytt om till »krigsvinterns resdräkt: långa varma sportbyxor, skidkängor och pälsmössa«.

Tanken var att de skulle vara lediga en vecka, men lugn och ro var en sällsam lyx den här tiden:

Vi möttes emellertid strax av larmsirenernas tjut och hann inte ens in i hotellet, förrän vi bekantat oss med skyddsrummet under torget. Ryssarna tycktes nu på allvar ha tagit Borgå som mål för sina räder, den ena dagen efter den andra upprepades angreppet. Några dygn efter vår ankomst träffades hotellet vi bodde i av brandbomber och blev obeboeligt.

Citatet ovan är från I Danmark. I arkivet i Helsingfors hittar jag ett manuskript med en mer ingående skildring av »Det andra stora luftangreppet på Borgå – en försvarslös liten kulturstad«. »Ingen tystnad kan vara så djup som den som följer på ett bombanfall«, heter det här:

Inte förrän vid femtiden hörs signalen »faran över« och vi får träda ut i en ödelagd stad. Elden har brett ut sig och ökat och rasar vilt på oräkneliga ställen. Lågorna är skyhöga och lyser upp gatorna medan tunga rökmoln vältrar fram högt över eldhavet och gör att den så underligt klargröna kvällshimlen mörknar i förtid. Och eldgnistorna flyger som skarpa stjärnskott genom mörkret över oss. […] Det har mörknat mer och mer och kölden har tilltagit men jag står kvar som förhäxad och betraktar spelet. Jag vet förresten inte vart jag skall ta vägen sedan också jag på sätt och vis blivit husvill. Men ännu är jag inte medveten om annat än om det som sker omkring mig. Det mest ohyggliga över scenen därute är, att skådespelet bjuder på en sådan prakt.

Jarl Hemmer sökte upp det nygifta paret och bad dem hem till sig och frun Saga i Diktarhemmet, det vill säga Finlands svenska författareförenings författarbostad. Jarl kände också Johannes sedan tidigare, eftersom de båda var talespersoner för Oxfordgrupprörelsen.

Paret Salminen-Dührkop stannade ett par dagar hos Hemmers, tills hemmafrontens propagandaavdelning bad dem och andra företrädare för kultur-, samhälls- och näringsliv att medverka i Föreningen Nordens föreläsningar runtom i Skandinavien. Också Finlandskommittén, den svenska frivilligkårens stödorgan, ordnade liknande föreläsningstillfällen. Det var massiva insatser för Finlands sak, där både ekonomiskt och andligt bistånd samlades in. Bara i mars 1940 hölls sexhundra Finlandsmöten runtom i Sverige. Salminen och Dührkop talade i Skövde kyrka, på Göteborgs kvinnliga diskussionsklubb – här gällde insamlingen Åbo som var Göteborgs »adoptivstad« – i Uppsala universitets aula och på flera andra ställen. Dührkop refererade hennes tal i danska tidningar. Det hände att publiktillströmningen var så stor att alla inte rymdes i möteslokalerna.

De var i Sandviken då Finland kapitulerade och striderna upphörde den 13 mars. De var i Drammen, Norge, när Tyskland ockuperade Danmark och angrep Norge den 9 april. I Husmodern berättar hon senare att det var som att förflyttas tillbaka till Finland:

Klockan var fem [på morgonen], när sirenerna började, och allteftersom minuterna lider utan att staden reagerar och ändrar utseende blir ljudet mera levande. Det är som om en ensam röst i stor ångest och förtvivlan och slutligen vrede skrek ut för att få den sovande världen att vakna upp och att se, att allt det som man anat men inte velat tro på, inte velat se i ögonen, att det nu var över oss.

Snart satt hon på ett tåg som långsamt kröp till Oslo. Tyskarnas plan seglade som hotfulla, mörka fåglar tätt över skogs- och fjälltopparna. Då och då dök de ner mot tåget så att passagerare i panik rusade från sina säten. Vingarna såg ut att nästan nudda vid tåget. Vingbredden föreföll vara som hela dalgångar.

I Oslo samlades hon och andra utsända propagandister på Grand Hotell. På gatan utanför rusade människor rådvilla och obeslutsamma. Ingen var förberedd och när flyglarmet plötsligt gick utbröt panik:

En hop från gatan rusade mot hotellet, där jag var, för att söka skydd. Men dörrarna var stängda och vaktmästaren, som kände ansvar för hotellet, stod beslutsamt emot den förstörelsens våg, som ville tränga in. Jag skall aldrig glömma de likbleka, vilt förtvivlade ansiktena pressade mot de stängda glasdörrarna. På portierens uppmaning gav vaktmästaren slutligen vika och båda dörrarna slogs upp.

De utländska talarna sändes med ett någorlunda normalt snabbtåg mot den svenska gränsen, men det var beväpnade tyska vakter på tåget. I själva verket var de instängda i en plomberad vagn, menar Salminen när hon ser tillbaka på händelsen i I Danmark. Till gruppen finländare på den här resan hörde även den kända modernisten, författaren och kritikern Hagar Olsson, riksdagsmannen Karl-August Fagerholm och författaren Anna Bondestam, som kommit på andra plats efter Salminen i romanpristävlingen.

Nu var det som om de nordiska länderna och arbetet för det nordiska samarbetet förlamades. Sally och Johannes upplevde sig avskilda i Finland. »Ofta krävdes det att bara knoga på i de mest prosaiska vardagssysslorna.« I mitten av april inredde de sitt första gemensamma men provisoriska hem i en röd stockstuga som de hyrde möblerad. Den var ritad av arkitekten Lars Sonck och låg på Lars Soncks väg 5 på Brändö. Deras personliga egendom var en skrivmaskin och ett staffli.

Stugan låg inte långt från kyrkan där deras nya vän, Werner Wirén, var kyrkoherde. Jag gissar att Sally och Johannes tyckte om att ströva i området, inte minst till kyrkan med det vackra klocktornet som Armas Lindgren ritat. Det är det som avbildas på den graverade vas som Lars Asker visade mig när jag besökte Nedergårds i augusti 2016. Jag tror att paret Salminen-Dührkop kan ha fått glasvasen – ett beställningsjobb från Riihimäki glasbruk – som minne och avskedspresent av Wirén den 22 september 1940, några dagar innan de flyttade till Köpenhamn.

Under tiden de bodde i Sonckstugan donerade Salminen ytterligare hela 75 000 mark till Finlands Folkhjälp, till stöd för evakuerade och återvändande till krigshärjade områden. Även framöver skänkte hon pengar till välgörande ändamål – så länge hon hade att ta av.

Paret Salminen-Dührkop var förväntansfulla men också oroliga för hur hon skulle tas emot i Danmark. Hon var i och med giftermålet inte längre finsk utan dansk medborgare och hade danskt pass, men Danmark var ockuperat av Tyskland – som hade svartlistat henne.

När flyttplanerna hade offentliggjorts på sensommaren, annonserade danska Fredericia Dagblad på första sidan att Nobelpristagare bosätter sig i Danmark. Det var förvisso ett missförstånd, hon hade enbart föreslagits som pristagare, men det säger något om danskarnas uppskattning av henne. »Ni är ju redan vår allas älskling«, sa en journalist till Salminen.

En bok som skulle hetat Ambition

Under långa tider var längtan efter frihet en drivkraft i Sally Salminens liv. Den drev den unga kvinnan från skärgårdsbyn i Ålands hav till storstaden Stockholm, från tillvaron som hembiträde till en tjänst som expedit i Linköping och bokförare i Mariehamn, och så till författarskap i USA. Hon lyckades verkligen med sin föresats att bli författare, men hon kunde inte skriva sig fri. Berömmelsen var som ett nytt slags bur. Efter succén kände hon sig fortfarande strängt bevakad.

I en viss, begränsad betydelse kom kriget med en lättnad: fokus flyttades i alla fall i någon mån bort från hennes person. Hon engagerade sig för Oxfordgrupprörelsens moraliska upprustning och blev en talesperson för Finlands sak och nordisk gemenskap; det rörde sig om ett författararbete i krigstid.

Hon axlade självmant dessa roller, samtidigt som hon kände sig styrd och nästan tvingad att ställa upp. Det var genom grupprörelsen hon träffade sin livskamrat, som hade ett stort engagemang i den. Dessutom pockade kända personer som författaren, redaktören och litteraturkritikern Sven Stolpe på hennes uppmärksamhet. Brevledes bad han henne hjälpa till med Oxfordgrupprörelsens arbete i USA: »Vi tror alla att du skulle kunna vara oss till en så utomordentlig hjälp, drfr [sic] att du känner landet och vad som fattas det. […] Detta kan kanske för dig som för mig vara den största av alla plikter.«

När vinterkriget väl var över och tyskarna satte p för propagandaarbetet, välkomnade Sally avbrottet. Hon var trött på talarstolarna och Oxfordgrupprörelsen som stod i vägen för både hennes och hennes mans egentliga arbete. Det konstnärliga.

Oxfordgrupprörelsens programförklaring före andra världskrigets utbrott rymde en optimism som när man i efterhand ser tillbaka kan te sig förbluffande. Berlingske Tidende rapporterade från grupprörelsens stora möte i New York i juni 1936, där man sa att det tragiska tjugonde århundradet fortfarande kunde bli historiens mest strålande, en andlig väckelse steg som en brusande flod.

I brev till Anni Blomqvist berättade Sally att hon hade ryckts med av entusiasmen i grupprörelsen och gjort vad som förväntats av henne: »Gör det och det, Gud vill det, tala då och då, det skulle hjälpa många, Gud har givit dig så mycket, du har att ge människor så mycket o.s.v.« Hon ångrade uttalanden som det i Stockholms Dagblad. Hon kunde inte stå för dem, »dessutom innehöll tidningsartiklarna en hel massa ren dikt, sådant som jag aldrig sagt, eller sådant som blivit missförstått«.

Hon tar tydligt avstånd från rörelsen också i sina memoarer, då med ett efterhandsperspektiv och eventuella tillrättalägganden som ett sådant kan innebära:

Jag var inte enbart negativt inställd mot Oxfordrörelsen, så som den var på den tiden, men mitt bondförnuft satte sig emot det slags liv som deltagarna förde. Jag kunde en kort stund begeistras av eller roa mig barnsligt åt det jag fann – barnsligt. Men snart kände jag leda över det tvångsaktiga »delandet« av allt inför alla, av beslut och handling i grupp, kort sagt: av undertryckandet av allt individuellt. Att huvudsakligast leva som gäst i rikt folks hus skulle för mig ha känts som nådebröd och onyttigt dagdriveri. Jag uppskattade trots det, och uppskattar ännu idag, många av de bekantskaper jag fick genom min flyktiga kontakt med Oxfordrörelsen, det gäller mestadels personer som glidit från rörelsen i fråga. Jag själv hade aldrig hört till den, endast varit observatör.

Enligt hennes egen berättelse var Johannes idealisten – hon den som värnade om deras konstnärskap och självständighet. »Jag själv hade aldrig velat vara annat än det jag strävat efter att bli, nämligen författare«, står det i I Danmark. Hon uppmanade Johannes att ställa sig vid staffliet. Han var ändå konstmålare och hade haft flera utställningar på Kunsthal Charlottenborg i Köpenhamn.

Harry Blomberg var en av de personer hon umgicks med inom Oxfordgrupprörelsen och som förblev god vän också efter att de båda lämnat rörelsen bakom sig. Han dog redan 1950, endast 57 år gammal. I sitt sista brev till Sally och Johannes klagade han över sitt dåliga hjärta.

Hösten 1940 tog de varje chans att insupa konst, teater, musik. Redan det att få vara med i folkvimlet, strosa på gator och sitta på stimmiga restauranger gav dem båda en chans att studera människor och scener att omsätta med pensel och penna. De var aktiva socialt. »Jag fick nya bekantskaper, intressanta kontakter uppåt och neråt i de sociala skikten.« Köpenhamn var en stimulerande plats – trots ockupationsmakt och mörkläggning. Samtidigt hindrade allt det här, samt utflykter till landsbygden och besök hos släktingar och bekanta i Ordrup, Lyngby och Holbæk, Sally från att koncentrerat sitta vid arbetsbordet.

Men hon skrev ändå skönlitterärt igen. Arbetade med en tredje allmogeskildring från Åland: »Vilhelm«, en variation på temat Johan i Katrina. Här kan man ana en likhet med »Vilhelm« från uppväxten på Åland, som hon berättar om i Upptäcktsresan, och som är en karaktär också i dagböckerna från samma tid.

Hon skissade dessutom på en ny bok med motiv från händelserna i Finland de närmast föregående åren. Det framkommer av en notis i Herning Avis från oktober 1940. Då var Sally och Johannes gäster hos en kapten Nissen med fru på Serridslevgård, en herrgård i Horsens kommun på Jylland.

Efter årsskiftet, två–tre veckor in i januari, ställde Sally och Johannes upp på en två veckor lång föredragsturné i Föreningen Nordens regi. De gjorde det trots hennes tilltagande irritation över att inte få arbetsro – och trots hennes allt större tvivel på att det alls var försvarbart att åta sig dylika propagandauppdrag. I I Danmark förklarar hon:

Jag har svårt att rekonstruera denna resas förlopp, och då jag nästan ingenting skriftligt har bevarat om den, beror det möjligen på en viss lust att förtränga den ur minnet. Det var på sitt vis en fortsättning på de resor för svenska och norska Norden som vi hade sänts ut på i grannländerna. Obehaget kom sig då av känslan att vara ute i propagandaärenden för att locka pengar – ja, kanske även själva livet – av andra, för en sak om vilken jag personligen var allt annat än säker i min ståndpunkt. Framför allt kände jag skam över att uppträda och påverka andra utan att någonsin själv ha stått vid den egentliga fronten och riskerat liv och lem. Nu, i Danmark, gällde det visserligen inte att uppelda frivilliga för Finlands försvarskamp – där uppe rådde det nu fred, om än ingen trygghet. Propagandan gällde pekuniärt bistånd och däri kunde det i vilket fall som helst inte ligga något orätt. Men det blev dessutom oundgängligt ett slags kampanj för konstnärsparet Dührkop–Salminen såsom resorna i Sverige också hade kommit att te sig. Och vinterresan i Danmark i januari 1941 var liksom en fortsättning på den dubbeltydiga handlingen.

Bilden på sidan 141 är från föredragsserien Salminen här talar om. Kanske uttrycker hennes bortvända blick den olust hon drar sig till minnes i memoarerna?

Mycket riktigt väckte Salminen själv uppmärksamhet. Filosofie doktorn Hakon Stangerup presenterade henne och hennes två första böcker i ett rätt omfattande porträtt i Fyens Stiftstidende inför uppträdandet i Odense den 30 januari. Han liknade Salminens framgångssaga med H. C. Andersens: Först ska man genomlida hemskt mycket, sedan blir man berömd. I sina böcker är Salminen, autodidakten, »sig själv, och hon är mycket ärlig«, menade Stangerup.

I februari var Elin och Thure Svedlin, Salminens Helsingforsförläggare, i Köpenhamn. Den 20 firade de Thures födelsedag tillsammans med Sally och Johannes på »gamla Wivex« i anslutning till Tivoli. Självklart kom de in på »spörsmålet om mitt pågående arbete«, som Sally kallar det i memoarerna. Hon berättade om utkastet till berättelsen om »Vilhelm« och anade missnöje bakom sin förläggares »nästan ogenomträngliga hänsyn och diskretion«. De talade om Nobelpristagaren Frans Eemil Sillanpää. Förläggaren sa »något om ensidigheten i författarens miljöval, som alltid gav kritikerna tillfälle att säga: Men han är ju begränsad till detta ena, kan ingenting utöver det –«. Sally drog den här gången slutsatsen att hon skulle hålla sig från Ålandsmotiv.

Hon nämnde också sitt andra romanutkast för Svedlin, det med motiv från finska vinterkriget. I backspegeln ser Salminen tillbaka på det som »ett löst framkastat« projekt, men förläggaren blev entusiastisk.

På våren hyrde Sally och »Jos« (det ska uttalas med långt o) en stuga i Genner i Sønderjylland. Vid ett fönster med utsikt över bokskog och en fjord med svanar skrev hon ihärdigt. Jos var ute, sökte sig upp på kullarna och målade. Och ovanför allt »planen, de högt gående engelska planen spinner. Det är som om häxor och trollkarlar red över oss på väg att utföra sitt omänskliga verk. Luften är full av det låga fallande och stigande surret.«

Redan i maj var manuskriptet klart. Den 24 var hon tillfälligt i Köpenhamn och lämnade in det till finska ambassaden, där hon var välkänd, och fick det tryggt vidarebefordrat till Schildts i Helsingfors. På förlaget lät man henne inte vänta på besked. Tidigt i juni nåddes hon av ett telegram: »Manuskriptet storartat brev följer svedlin.«

Det glada beskedet följdes snart av nedslående nyheter. Den tyska Barbarossaoperationen mot Sovjetunionen inleddes den 22 juni 1941, och tyskarna hade betydande styrkor i norra Finland. Efter påföljande sovjetiska luftangrepp mot finländska städer förklarade Finlands riksdag den 25 juni att landet igen befann sig i krig. Fortsättningskriget mellan Finland och Sovjetunionen var ett faktum och skulle pågå till 19 september 1944. Det blev svårt för Salminen att förhålla sig till det nya läget. Hon hade liksom självklart engagerat sig för Finlands sak under vinterkriget. Nu tedde sig den politiska kartan annorlunda. Hon hade fortfarande familj i Finland, men hon levde i Danmark som var ockuperat av Nazityskland, som hon avskydde. Så här beskriver hon situationen i I Danmark:

Världskrig II var inte längre en stillastående affär som tråkade ut de stora ländernas journalister. Det var den bittraste kamp om att överleva – en kamp om slaveri, frihet eller död. […] I Danmark blev alla kommunister och andra »misstänkta« på krav från ockupationsmakten satta i fångläger.

Och Finland var allierat med Tyskland, Danmarks hatade objudna gäst. För mig skulle ställningstagandet bli lätt nog – kan det synas. Men mycket i den politiska utvecklingen, som nu står klart som dagen och tycks ha varit så alltid, var då okänt för gemene man.

Sommaren 1942 väckte tanken på ytterligare propagandaarbete olust. Hon tänkte att det var »en ond nödvändighet« att hon hade sitt gamla land och sina anhöriga på andra sidan frontlinjen. Att hon hörde till Danmark nu och hade sitt nya sammanhang här. Därför reste hon tillsammans med Johannes och svärmor Camilla till Skagen för att semestra.

De hyrde in sig i smeden Andersens vita nätta hus mitt i fiskar- och semesterbyn Gammel Skagen på uddens norra sida. De delade på ett par vindsrum och hade tillgång till köket. Camilla skapade hemkänsla genom att vant tillreda nyfångade rödspättor, som hon serverade med potatis och persilja som hon hittat i trädgården. Sallys svärmor var befriande ungdomlig och obekymrad, strosade ner till stranden i bara baddräkt och med den urtvättade badrocken löst fladdrande, som om hon var på väg till sitt eget badrum.

Vågorna var härligt salta. I solskenet slog sanden över i rosa och violett. Så blåste det upp och havsdimman rullade in över dem. Sally kände sig omtöcknad, som om hon varit berusad. Här på Jyllands nordligaste »havsombrusade horn« hade hon naturupplevelser som påminner om dem hon som tonårig haft ute i Ålands hav:

Det är egendomligt att gå därute i bruset, där man knappt kan uppfatta gränsen mellan jord och hav. Är den fast mark, strandremsan framför, över vilken vågorna sveper in och låter sandkorn och vattendroppar virvla samman i tillfällig lek? Eller är det havsbotten, som en stund ligger barlagd? Det märkliga diset gör en omtöcknad. Allt är overkligt, det svindlar, balanssinnet är osäkert –

De strövade över den finkorniga sanden, mellan klitterna. Korsade udden, det var en ungefär fem kilometer lång promenad, för att besöka konstmuseet i den lilla staden på södra sidan. De var mycket pålästa om platsen de besökte och kände båda väl till den tidigare nordiska konstnärskolonin som hållit till här. Det var en medveten resenärsstrategi, som de skulle fortsätta med under sina många och gärna långa resor, att uppleva platser inte bara genom att besöka dem utan också genom att läsa och se hur andra författare och konstnärer upplevt dem.

Sally hänfördes av Ludvig Karstens »Landskab med siddende dame« – »en sak helt för sig själv bland de goda naturalistiska, berättande bilderna. Där sitter en egendomlig suddig kvinna i ett grumligt oklart landskap, alltsammans i smutsigt rött. Som under det man går förbi det, på ett hemlighetsfullt sätt börjar glöda och stråla«. Här stannade hon också till framför en flera meter bred och hög tavla av J. F. Willumsen – »en härlig sommarbild av badande, springande, lekande barn i ljus, ljus och vatten. Allt det som kan göra en människa salig strömmar ifrån detta färgfriska mästerverk.« Förmodligen var det Willumsens »Sol og ungdom«.

Men verkligheten knackade på, tillät henne inte att dröja i ledigheten och de mentala utflykterna. Det var lugnt i Gammel Skagen den här krigssommaren, men ortsbor och stamgäster kände igen henne. På postkontoret – förbindelsen med omvärlden – möttes hon gång på gång av förvåning över att hon, »den finske forfatterinde«, semestrade, medan Finland led. Hon uppfattade en förebrående och krävande ton. Trots Finlands allians med ockupationsmakten fanns en stark broderlig känsla mellan de nordiska länderna. Både hon och Johannes tvivlade, men trycket blev för stort, så de avbröt semestern och ansökte om tillstånd att resa till Finland.

Igen var det dags för krigstida författarjobb.

När de väl bestämt sig för att resa sa hon till pressen att hennes land kallade: »Det sker något i mitt land nu […] och då måste jag vara med. Jag kan inte uthärda den tanken att gå nere i Danmark medan mina landsmän kämpa för sin existens.«

I Helsingfors tog de in på Hotell Societetshuset, numera stadshuset, på Norra Esplanaden nära Salutorget, och anmälde sitt intresse att gratis arbeta inom jordbruk – de hade nämligen läst om ett trängande behov av arbetskraft inför skörden och hade båda erfarenhet av sådant kroppsarbete. »Vi var inte precis bara stadsherrskap som gjorde oss till.«

Så skrattretande när det visade sig att behovet var i det närmaste obefintligt – och dyrt blev det också. Hotell- och restaurangnotan växte snabbt. Sally och Johannes fördrev tiden med att strosa omkring i den lugna staden. Stämningen var helt annan nu än den hade varit 1939–1940. Inga bomber, igen fruktan. Fronten låg djupt in i det ryska Karelen. De snappade upp att det här och var talades om ett Storfinland. Någon gång ibland hörde de ett välbekant ljud: tyska soldatkängor som smällde mot gatstenarna.

Snart kom paret Snellman till undsättning. Den här gången blev Sally och Jos inte bjudna till Appollogatan, utan fick residera i omklädningsrummen i den bastubyggnad som Kaisu och Benne hade på sitt sommarställe i skärgården öster om huvudstaden. Där hade paret redan två av sina barn som var satta i arbete hos en storjordbrukare i närheten. Kaisu hade skaffat också danskarna »godsägarens nådiga tillstånd att gå i arbete på hans åker«, som Sally senare formulerar saken i I Danmark.

Det var lite pinsamt för Sally och Johannes, och kanske också för omgivningen. Men pressen fick sin berättelse och sina bilder. Den 23 augusti publicerade Aftonbladet ett helsidesbildkollage: ryska barn som iakttar tyska militärkolonner, idrottande svenska soldater, en glimt ur en hängiven samlares skatt med bland annat Mussolins exlibris – och så Sally Salminen och Johannes Dührkop på skördearbete.

När Salminen på 1970-talet tittar på pressbilderna förundras hon över att de var så unga och snygga att se på. I memoarerna står: »Men framför allt är vi ett par skådespelare. Fotona kunde vara några lantliga scener ur en film bland jordbruksarbetare. De kunde ha ingått i den Katrinafilm som Nordisk Film vid den tiden höll på att spela in.« Här framställer hon skördearbetet sommaren 1941 som »ett tragikomiskt intermezzo«:

Efter den ekonomiskt påfrestande resan och det tragikomiska hjälparbetet i Finland var jag aldrig mera i tvivel om på vilken sida jag stod i den dåvarande stora kampen i världen. Jag räknade inte längre Finland som den rena oskulden, som av överjordiska makter hade tilldelats en särskild hög uppgift i världen, som ett land vars befolkning var modigare än andra och som aldrig kunde uttala en lögn.

Det var slut med propagandaarbetet. Hon ville vara en sanningssägare.

Under väntan på en arbetsuppgift i Helsingfors hade hon tid att besöka sitt finlandssvenska förlag, Schildts. Svedlin hade varit så entusiastisk över manuset hon skickat i maj, men hennes förslag till titel – »Ambition« – underkände förlaget helt. Efter långa förhandlingar blev det På lös sand. Det var hennes eget förslag men hon var inte nöjd. I memoarerna menar hon att den nya titeln »stämplade boken som inskränkt religiös«, medan »Ambition« hade en mer allmän syftning. Faktum var att åtminstone Salminens svenska förlag uttryckligen marknadsförde boken som en religiös och fosterländsk roman. I Wahlström & Widstrands annons stod: »Kristendom och fosterlandskärlek är den bärande idén i Sally Salminens nya lysande roman.« Och intill publicerades bilden på Salminen med högaffeln i hand under fortsättningskriget 1941. (Se bild sidan 144.)

Romanen kom ut också i Danmark tidigt hösten 1941. Gyldendal gav på eget bevåg ut den som Mands trods og kvindes tro. Det var en ännu värre överraskning för författaren.

»Min lilla roman från tiden omkring vinterkriget i Finland kom alltså ut med etiketter jag inte alls var glad för. Jag tror att titlarna från början gav kritiker och andra läsare en felaktig inställning till boken«, säger Salminen i I Danmark. Det ligger något i hennes resonemang, även om säkert också bibelcitatet som står som ett motto i början av boken bidrog till intrycket: »Och slagregn föll, och vattenströmmarna kommo, och vindarna blåste och slogo mot det huset; och det föll omkull, och dess fall var stort.« Matt. 7:27.

Hon sammanfattar handlingen i boken så här: »en ärelysten ung man, som genom tillfälligheternas spel blev frikyrkopastor och på den banan sökte tillfredsställa sitt behov av att komma i rampljuset.« Det är träffande och formuleringen »av tillfälligheternas spel« ringar in det hon velat skildra: en individs ambition att ta sig framåt och uppåt, inte så noga på vilket sätt. »Ambition« hade som titel bättre ringat in denna bokens kärna än vad »På lös sand« gör.

På lös sand är en skildring av samtiden. Här undersöker Salminen extremism i olika uttrycksformer: religiös väckelse, ideologisk övertygelse, kommunism, patriotism och individualism. Här kommenterar hon finska vinterkriget som när boken kom ut hösten 1941 låg bara ett och ett halvt år bakåt i tiden. Fortsättningskriget mot Sovjetunionen hade brutit ut i juni.

Det är svåra existentiella frågor hon tar upp: Självförverkligande som är så problematiskt i krigstider. Sökande efter mening i tillvaron. Det är en krigets psykologi hon ger sig i kast med: Vad är rimligt att offra och för vad? Vad är det som gör offer så lätt i krig? Här känner vi igen teman som förhållandet individen–samhället och önskan att få förverkliga sig själv och komma ut i världen.

Hon hade gjort research om de politiska och religiösa miljöer hon beskriver i romanen hemma på Vårdö, i Mariehamn och Linköping, på Manhattan och inom Oxfordgrupprörelsens verksamhet i Finland och Sverige. Till att börja med ovetande om att hon som författare skulle komma att ha användning av sin insyn. Hon visste hur det kan gå till när människor rycks med av ett budskap:

Åhörarna satt som förlamade, det var som om de blivit slagna, piskade och smekta på en gång. Men i sången som följde tog kören på estraden och musikanterna med sina stränginstrument så segerjublande fatt, att skarorna nere i bänkarna oemotståndligt föll in. De enkla sångerna brusade med sådan kraft, att vandrarna långt utanför i mörkret måste stanna och lyssna.

Plötsligt, utan att man själv riktigt vet hur det går till, knäfaller man eller ber ivrigt: »Pris ske Gud, pris ske Gud!«

På lös sand ter sig också som en pendang till Jarl Hemmers roman En man och hans samvete, som hade utkommit tio år tidigare, och som Salminen måste ha känt till. Precis som hennes Katrina hade den belönats med ett stort nordiskt romanpris. Författarna var du med varandra och hade växlat förtroendefulla brev. Det var en vänskap som tog slut – om inte redan tidigare av annat så med Hemmers självmord vid skrivbordet i Diktarhemmet i december 1944, där Sally och Johannes hade varit på besök. Han led av en psykisk ohälsa som inte bara hade privata förklaringar, utan också kan ses som ett uttryck för en olycklig, krigshärjad tid, som Johan Wrede påpekar i Finlands svenska litteraturhistoria.

Hemmer var framgångsrik, rentav kanoniserad, men av samtida finlandssvenska kritiker med fäbless för modernisterna, var han allt mindre ansedd på grund av sin traditionella poesi och sin »bakåtblickande« prosa, som folklivsskildringen Rågens rike (1922), också den prisbelönad. Senare har hans verk på nytt uppskattats.

Hemmers En man och hans samvete handlar om prästen Johan Samuel Strang, »Bro«, under finska inbördeskriget 1918. Salminens roman handlar om prästen Edgar Lind under följande finska krig, vinterkriget 1939–1940. Medan Hemmer har valt ett liksom upplyftande citat av Luther – »Gud lyfter icke många rena till himlen; de flesta äro dragna upp ur dyn.« – har Salminen valt det mer nedslående från Matteusevangeliet. I båda romanerna är mannen och hans samvete centrala.

Johannes Salminen, Hemmers biograf (som efternamnet till trots inte är släkt med Sally Salminen), menar att »En oväntad prästkallelse vidgar klyftan mellan vilja och vara« för Hemmers präst. Detsamma kunde sägas om Salminens Edgar. Intrigen går igen i Salminens roman, även om berättelsen, personerna och miljön är andra. Hemmers roman utspelar sig i studenternas Helsingfors, Salminens i småborgarnas och arbetarnas småstad. Det är den bildade borgaren respektive arbetaren som skriver. Bådas huvudpersoner hittar sin förebild i en före detta skolkamrat: Hemmers i en präst i statskyrkan, Salminens i en predikant i en väckelserörelse.

Antihjälten Edgar i På lös sand söker sin plats i tillvaron. Han vet inte hur han ska försörja sig men har ändå ambitioner. När systern föreslår att han ska satsa på jordbruk protesterar han: »Tig! Tror du jag vill bli levande begraven, ge opp alla krav på livet, ingenting se av världen.« Precis som Bro avfärdar han jordbrukaryrket. Har något viktigare att göra.

Så börjar han följa vad pressen skriver om en väckelsepredikant som efter resor i Amerika och Skandinavien nu lockar rekordpubliker hemma i Finland. Predikanten framställs som så karismatisk och hänförande att han kunde ha en förebild i den bildsköna russellian som predikade på Vårdö sommaren 1922. Han som då utövade en sådan dragningskraft på Sally.

I romanens predikant får Edgar syn på en stjärna, en förebild. Värvet som väckelsepredikant inom Betesdakyrkan blir för honom ett yrke, inte ett religiöst kall.

Edgar arbetar med sådan beräkning och målmedvetenhet för att övertyga som predikant att han skrämmer också sig själv. Han håller de frälsta för naiva och okunniga. Efter sitt och sin syster Lindas dop ser han med obehag på den lilla kretsen nydöpta, som han uppger sig tillhöra: »Men var inte det mest ohyggliga han själv? Vad hade han här att göra?« Samvetet gnager. Själv är han »för upplyst att tro och för feg att vara konsekvent i sin otro«, som Salminen så koncist karaktäriserar honom.

Också Linda har en viktig roll i boken. Det är förkrigstider med undergångsstämning och väl därför också tilltagande religiositet. Det heter att »’tecknen’ ute i världen visade att undret var förestående«. Linda drabbas av klarsyn:

Den tvingade henne att se tvärs igenom tingen. Och vart hon än vände sig såg hon ihålighet, halvhet. Hon var sjukligt känslig för detaljer, i synnerhet för ord. Hon hade varit tillsammans med sin mor i kyrkan – statskyrkan – och pinat sig själv med ett minutiöst värderande av allt, av allt som blev sagt i predikan och sång. Hon fann till sin förfäran att de satt där och lovade och bekräftade och tillkännagav och bad om de oerhördaste ting, om sådant som de varken trodde på eller skulle ha vågat ta emot – ifall de tanklösa bönerna hade uppfyllts. Hon gick hem men förföljdes alltjämt av de stora, förfärliga orden. Tidningarna var fulla av dem. De kastades tanklöst fram vid alla möjliga tillfällen. Hela världen var full av ord, stora meningsfulla ord, vilka i utbytet människor emellan förlorade i värde så att de betydde mindre än intet. Men de fortsatte att rulla och man tog emot dem utan att fråga efter den dag de skulle utkrävas – till sitt fulla värde. Människorna ville inte handla med mynt passande deras små själar; de levde smått på stora medel.

Linda hade varit tillitsfull och nöjd, nu är hon som en drunknande – och i sin nöd hittar hon en livlina i Betesdakyrkan. Hon imponeras av helheten i de frälstas liv, samma helhet hon ser hos patrioterna i skyddskåren. »Där fanns ingen klyfta mellan lära och leverne. Tro och handling var ett.«

Det är en helhet som också »kammarkommunisten« Birger, bror till Linda och Edgar, upplever. Med sin politiska övertygelse kan Birger tänka att han inte ska vara med och bygga upp det nya men duger att offras för det. Han förklarar för Edgar:

Vad jag ska göra i det nya samhället, frågar du. Det behöver du inte bekymra dig om. Jag hör inte till dem som ska bygga upp det nya samhället. Liksom en generation ska dras med som ett påhäng tills den självdör, så är det en annan som ska offras för det nya. Jag behöver inte späka och sno mig, det är tillräckligt att jag känner till sanningen och är färdig när tiden kommer. Jag duger att slaktas.

Det är en fanatism som Edgar »av revolutionshistorier från andra länder« vet kan »ta sig de omänskligas uttryck. Den ena familjemedlemmen var ej säker för den andra.« Han kunde också ha vetat det från Hemmers skildring från inbördeskrigets Finland, där bänkgrannarna i Bros församling ängsligt sneglar på varandra: »är du säker, eller anger du mig?«

Medan Linda dessutom mobiliserar sig för att försvara fosterlandet, i likhet med »alla« andra, skyndar Edgar »att nu i elfte timmen hinna leva sitt eget individuella liv«. Han flyr till Sverige i stället för att som soldat eller andlig vägledare ta sig till fronten. Det är ett företag som han bittert kommer att ångra:

Han förbannade sin egen feghet. Feghet, var det. Under de senaste veckorna hade detta förfärliga ord långsamt hamrats in i honom. Han hade handlat fegt. Vad mera var: det var inte endast feghet, det var kortsynthet. Han hade rusat ifrån sitt livs största möjlighet. Det var ett fel både ur moralisk och ur yrkessynpunkt han hade begått. […] Och han, som hade berömt sig av sin extraordinära förmåga att beräkna, att se framåt och våga dristiga ting! Han hade sprungit ifrån det vågsamma men stora tillfälle som varenda naiv evangelist därhemma hade förstått att utnyttja.

Edgar kommer fram till att han måste till fronten – också han duger att offras. Men hans fru ligger på dödsbädden, och hon är som en drunknande och behöver honom: »Edgar! Edgar! Har du ingenting att ge mig? Jag vågar inte dö så här. Jag är rädd! Ge mig nånting att hålla fast i!« Nu framträder falskheten i Edgars religiositet med all tydlighet för både Edgar och hans hustru. Han kan inte trösta henne utan måste tillkalla en riktig präst.

Så snopet det är för honom när det dessutom blir fred innan han hinner tillbaka till Finland. Han hade inte ens dugt att offras. Han upplever en stor tomhet, en fattigdom som sammanfattas så här: »Vad hjälper det en människa, om hon vinner hela världen men förlorar sin själ?« Det är ett citat från Bibeln, Matteus 16:26, som också Hemmer använder, fast med tillägget att det borde heta »vad gagnar det en människa om hon vinner hela världen, eftersom hon ändå måste dö«, motiverat av »att vad vi kalla själ, sådant vi ärvt begreppet från det hellenistiska tänkandet, med största sannolikhet var alldeles främmande för Jesus och hans judiska samtid«.

När Edgar får besked om sin systers hjältemodiga död är det som om han pressas samman av sorg. Inte över sin döda syster utan över sig själv.

I slutet av romanen finns ändå en öppning: Edgar börjar inse det nödvändiga i sina känslostrider, inspirerad av Linda, som liksom Edgars hustru är som en drunknande men samtidigt spelar rollen som ögonöppnare. I Lindas kvarlämnade anteckningar läser Edgar:

Lycka är helhet. Helhet är att leva konsekvent, att ha en tro och att leva efter den. Varför är vårt folk i detta nu ett lyckligt folk? Varför är det så lätt att offra, så lätt att lida, så lätt att överkomma allt som förut irriterat och förorsakat tvistigheter? Det är därför att vi är tillfredsställda. Ty vi är mer än ett hänfört folk, en berusad massa. Vi är helgjutna, lyckliga människor.

Den finska jorden blir för honom helig. Med Guds hjälp vill han tjäna sitt hemland. Äntligen har han något utanför sig själv att kämpa för. Salminens Edgar kommer precis som Hemmers Bro mödosamt till tro, först efter långsam mognad och många svåra misstag, som Hemmer beskriver det.

Kan det vara så att »inte dugt att offras« är dubbeltydigt: att Edgar varit för egoistisk, men att han efter att ha genomgått sin skärseld, sin självrannsakan, är en av individerna som kan bygga upp det nya, och ta ansvar för något gemensamt, efter att massorna offrats? Är han en av dem som med tanke på framtiden inte kan undvaras?

Det är slående hur Salminens slut skiljer sig från Hemmers. Hon berättar om prästen som flyr. Han om prästen vid fronten. Båda prästerna lider samvetskval och kommer till tro, men det är Edgar som går en ny framtid till mötes medan Bro går under. Bro avrättas av de vita – med avsikt låter han sig misstas som en röd i fånglägret där han verkar.

På lös sand är en kommentar till En man och hans samvete och ett slags fortsättning eftersom den handlar om nästföljande krig i Finlands historia. Den är också en kritik. Salminen hade börjat tvivla på det riktiga i att individen offrar sig för ett högre värde, eller för nationen: »Hur mycket bör en nation offra för friheten? Har man lov, är det ens plikt att utsätta eget och andras liv för våldsdöden – i kamp mot våldet?«

Eller är det ändå just vad Edgar gör till sist, fast med ett annat motiv än Bro – offrar sig för en religiös nationalism? Eller har de två antihjältarna gemensamt att ingen av dem riktigt tar sida för något annat än sin tro?

Salminen behandlar temat också i en pjäs som hon jobbade med vintern 1945. Arbetstiteln var »Hur skall det gå med livet?« När hon var klar vacklade hon mellan »Människor i krig och fred« och »I djupen där det vill«. Det senare alternativet är en rad ur Boyes dikt »Var tyst. Ha tillit« i »De sju dödssynderna«, en ofullbordad svit präglad av andra världskriget, som Margit Abenius kallar en sång om bot och läkedom i förordet till Dikter. »Ett av budskapen är motstånd och hopp mot alla odds (som sätts mot uppgivenheten och skräcken)«, förklarar Johan Svedjedal i sin biografi om Karin Boye.

Pjäsens viktigaste person är jordarbetaren Nils Berg, förklarar memoarförfattaren Salminen när hon tänker tillbaka på arbetet. »Den ovilliga soldaten, desertören, som i likhet med aristokratfamiljen von Haffner inte lät sig drivas med, […] utan ständigt var sitt eget rätlinjiga jag.« Med den skillnaden att familjen Haffner är beredda att offra allt personligt för »äran«.

Då, 1945, skickade hon manuset till Svedlin, som returnerade det med ett tack för förtroendet – inget mer. »Jag förstår mycket väl varför han varken kunde eller önskade uttala sig«, berättar Salminen i Världen öppnar sig från 1974. »Innehållet handlade ju så tydligt om de just då så smärtsamt slutförda krigen i Finland och om stämningen där.«

I pjäsen tar Salminen vara på sina erfarenheter från vinterkriget. Låter en skadad soldat på ett undermåligt och överbelamrat fältsjukhus säga: »För saten, släck elden! Se, se! Om det inte var så djävulskt så skulle man tro att det var födelsedag och fyrverkeri. Födelsedag, ja. Det är det också. Djävulens födelsedag. Den varar länge.« En gammal kvinna som förlorat fem av sina åtta barn – om ens något är vid liv? – och dessutom sitt enda barnbarn, säger att det enda kloka är att fly. Först får man skämmas, sedan får man höra att man hade rätt.

Sjuksköterskan Elisabeth erkänner att hon oroar sig för sin lemlästade man som menar »jag kan ännu göra lite nytta« och ska tillbaka till fronten:

Jo, jag oroar mig! Jag vill för en gångs skull ha lov att säga som det är. Jag oroar mig, kanske inte så mycket för landet. Landet, fäderneslandet, folket – De orden har blivit slagord, som jag snart inte mera kan höra utan att få hysteriska anfall. Finns det då bara fäderneslandet och folket? Finns det inte en värld? Och människor?

Det än så länge opublicerade men säkra och stringenta inlägget för »fredspartiet«, för livet, förvaras i Salminenarkivet i Helsingfors. I det maskinskrivna manuskriptet har titeln »Hur skall det gå med livet?« strukits över med bläckpenna och ersatts med »Människor i krig och fred«.

Med På lös sand berättar Salminen igen om en man med osympatiska drag och ett motbjudande sätt. Den rymmer också en kritik av väckelsekristendomens äventyrliga drag, som var uttalad i samtiden. Bror Olsson menar i sin artikel om Oxfordgrupprörelsen i Svensk Tidskrift 1937 att »Det betänkligaste är, att man som ledning ofta godtager en självisk och oförsvarlig flykt undan den vardagsgrå plikten, det glädjelösa slit, som fyller största delen av de flesta människors arbetsdag, till evangelisationens spänning och äventyr.« Och i romanen heter det:

Men det som fyllde dem [församlingsmedlemmarna] med jubel och lovsång var ting, som Edgar stod likgiltig inför. Det var himmelska och själsliga ting, alltsammans overkligt för honom och av litet värde i jämförelse med det jordiska han strävade efter. […] Åh, han var den fullkomliga konstnären, jägaren, sportsmannen som ständigt tävlade med sig själv för att driva sitt spel längre och längre i fulländning.

Men redan här kan man också läsa in den kritik av den egna rollen under kriget som Salminen berättar om i I Danmark. Edgar ställer upp för Finlandsinsamlingen i Sverige, precis som författaren själv gjort:

Någon gång hörde han förstuckna ord om »dem, som väl kan stiga upp och tala stort och påverka andra och få dem att gå i krig, men själva håller sig undan«.

Edgar fick i sådana ögonblick en känsla av att hans ben ingenting annat var än ett tunt, kyligt gelé, som likväl måste bära honom fram till talarstolen. Det var ohyggliga stunder för honom att stå där uppe, tungt lutad mot skranket för att kunna hålla sig upprätt, och se ner på den hundra-, ja, tusendehövdade publiken.

Där hade han det framför sig, detta jätteinstrument att spela på. Större och ståtligare hade han aldrig kunnat önska sig. Men hans förmåga var förlamad. Ju större åhörarskaran var, dess mera fruktan ingav den honom. Han var avklädd, där han stod i predikstolens holk, högt över de upplyftade ansiktena. Man genomskådade honom ända in i hans innersta. Men talet måste han hålla, på det för tillfället passande sättet, utan avseende på om det lämpade sig för honom eller för skaran därnere.

Författaren gav sig själv ingen rast och ro, rannsakade ständigt sitt eget individuella ansvar?

Och vad sa kritikerna? Det är iögonenfallande så oense de var. Också några andra saker slår mig när jag läser recensionerna av På lös sand, som att det var modigt och ambitiöst – kanske till och med våghalsigt? – att skriva om något så traumatiskt och tidsmässigt sett näraliggande som vinterkriget.

Salminens perspektiv på kriget räcker inte, menade Ven Nyberg:

De aktuella förhållanden som åsyftas ligger oss nära och är oss välbekanta, att de inte behöver rekapituleras och författarinnan avvinner dem inga nya synpunkter. I Finlands vinterkrigstragedi har åtminstone de svenska hjärtana blött med. Kanske det just för ett svenskt sinne därför känns som en chock att förnimma författarinnans absoluta oberördhet inför Polens tragedi, som från Edgar Linds horisont relateras sålunda [här sammanblandar alltså recensenten författare med protagonist]:

det polska fälttåget var snart förbi och stilleståndet vid västfronten inträdde. Edgar kunde ännu mera fullständigt uppgå i det han hade för händer. Oroligheterna hade ju förflyttat sig ännu längre bort och var dessutom inte alls så våldsamma. Vem kunde försäkra att de alls skulle bli den blodiga och förintande kamp man innan utbrottet hade tänkt sig …

Nyberg var som kulturchef på Svenska Dagbladet – eller »Svenska Dambladet« som det skämtades om för att kvinnorna på redaktionen var fler än någonsin – tillsammans med Bang och Brodjaga en av de få kvinnor som nådde utanför hus- och hemsidorna, fast någon lojal systeranda kunde man som kvinna och författare alltså inte räkna med. Det var distanserad professionalitet som gällde. Nyberg respekterade dock Edgars patriotism och tyckte att hans självrannsakan var övertygande. Hennes slutomdöme var: »En smula får förväntningarna på henne [Salminen] skruvas ned, hon är ännu igen färdig mästarinna, men det räcker, att hon är en allvarligt sökande och arbetande författarinna, som strävar att odla tegar där inte litteraturens plogar ofta gått fram.«

Också Bang var nyanserad i sitt omdöme men uppskattade tvärtemot Nyberg ramberättelsen mer än det psykologiska dramat. Titeln, menade hon,

må stämma för dess huvudpersons del, den unge finlandssvenske frikyrkopredikanten Edgar Lind. Själv rör hon [författaren] sig på fast mark och rör sig med stor säkerhet. Boken är, om man så vill, en av de senaste årens många variationer på tidstemat en man och hans samvete, men om det inte i första hand är det inre dramat som griper en så beror det bland annat på att man av många aktuella skäl blir starkt fängslad redan av ramen.

Flera med Bang framhöll att Salminen här behandlar ett ämne hon hade djupa insikter i. »Berättarförmågorna äro rätt talrika och Sally Salminen är en bland dem«, inledde John Landquist i Aftonbladet. »Men hon skiljer sig dock från talangens genomsnitt därmed att hon till slut har något särskilt att säga: man kommer omsider i hennes nya roman till en del, som har verklig tyngd.« Bokens början imponerade inte på recensenten, men slutet gjorde det.

Det förvånar att många av recensenterna var tvärsäkra på författarens åsikt. Salminen förklarades vara än övertygad patriot, än religiös moralist, eller bådadera. Fast Hagar Olsson stack i sammanhanget ut. I hennes recension i Hufvudstadsbladet stod: »Jag måste bekänna att jag inte är på det klara med hur boken är avsedd att uppfattas.« Flera tolkade dock någon av karaktärernas åsikter som Salminens egna.

Bokens slut är tvetydigt. Jag är inte alls så säker på att författaren avsett att läsaren ska uppfatta Edgars patriotism och gudsfruktan som betryggande. Kan inte Edgars psyke uppfattas som en konsekvens av hans situation, av den tid han lever i? Här tänker jag att tidsandan påverkade recensenterna, som tog Salminens religiositet och fosterlandskärlek för givna. Att de gjorde det är inte heller så konstigt med tanke på hennes tidigare offentliga uttalanden, både som talesperson för Oxfordgrupprörelsen och som propagandist för Finlands sak. Fast samtidigt, man behöver inte känna till vad som rörde sig i författarens inre för att kunna uppfatta det analytiska i romanen om Edgar, som snarare ställer existentiella frågor än ger svar.

Arthur Lundkvist var onådig. I sin recension i Bonniers Litterära Magasin avfärdade han helt Edgar som litterär karaktär: »Han är en obetydlig och halvgången människa och hans problem är bara den småborgerliga självupptagenhetens. Föga intressantare än de övriga personerna i boken.« Utan att tveka tog han sedan romankaraktären Lindas insikter som frälst för Salminens egna:

Författarinnans syn på det finska vinterkriget är den mycket vanliga, men tillspetsas kraftigt i satser som dessa: »Gud själv har stigit ner och verkar bland det finska folket.« »Vi är tillfredsställda. Ty vi är mer än ett hänfört folk, en berusad massa. Vi är helgjutna, lyckliga människor.« Låter inte sådant redan åtskilligt överhettat, för att inte säga falskt, framför allt nu när vinterkriget börjar kunna ses i sitt större sammanhang och sina djupare konsekvenser?

På lös sand kan läsas som en inbjudan till ett samtal om fanatism i samtiden, som Salminen i romanen belyser i flera sammanhang: religiösa, nationalistiska, kommunistiska. Men Lundkvist gick inte i dialog med henne. Han var ointresserad av vilka ambitioner hon kunde ha haft med sitt verk och avfärdade det i sin helhet: »Det är inte mycket att säga om Salminens bok i dess egenskap av roman. Den är utan konstnärligt värde, ett slätstruket refererande hela vägen. Ännu ett trappsteg utför, bort från resterna av realistisk människosyn, och Salminen kan tävla med Leonard Strömberg om de menlösare läsar(innor)na.« Leonard Strömberg (1871–1941) var metodistpastor och känd för sina moraliska böcker bland frikyrkliga i både Sverige och USA. Där jag ser analys såg Lundkvist sedelärande tendens.

En annan sak som sticker ut i recensionerna är att många berömde Salminens karaktärsteckningar, hennes psykologiska insikter. Vi känner igen det från tidigare kritik. Flera tyckte Edgars själskamp är övertygande, oberoende av om de i stort var positiva eller negativa. Men det finns en tendens i kommentarerna om karaktärerna. Det är som om det för flera recensenter var misslyckat att Salminen valt att ha en manlig huvudperson.

Bang hörde till dem som fann Edgar föga övertygande, men berömde Salminens kvinnoskildringar. Hon tyckte att där Edgars syster Linda skymtar så framkommer »Salminens förmåga av slagrutesäker psykologisk djupborrning«, och resonerade därför att Salminen är bättre på att skildra kvinnor än män.

Flera recensenter instämde. »André« i Aalborg Stiftstidende gav Salminen klart godkänt för På lös sand. Han menade att boken ställer seriösa frågor men också att hon inte kommer sin huvudperson så nära som i sina tidigare böcker, »det er som om hun forstaar sig bedre paa Kvindesind end paa Mandssind«.

Kan det vara så att en allmän föreställning om att kvinnor inte kan skildra män spelade in här? Att det här finns ett mönster som är som ett slags eko av Virginia Woolfs konstaterande »Kvinnor skriver inte böcker om män«?

»H. Schr.« i Holstebro Dagblad resonerade att På lös sand är en bok sprungen ur sann kärlek till Finland »ellers paa Dygtighed«, som jag tolkar som pur »vilja« eller »författardisciplin«, och fortsätter med att underkänna hennes skildring av Edgar. Recensenten menade att Salminen inte hade engagerat sig tillräckligt i den själsliga kamp som utspelar sig i Edgar när han inser att han lurat sig själv, och att resultatet därför bara var en moralisk roman.

Kanske var en del recensenter provocerade av att Salminen var kvinna men skapade en manlig protagonist, som inte är någon hjälte att beundra.

Fast för henne själv fanns det logik i att skriva om en man – och därför också som en man? Hon hade som reporter och propagandist spelat en manlig roll under kriget. Sedan länge såg hon sig inte som en kvinna i allmänhet – om hon alls någonsin gjort det? När hon före krigsutbrottet agerade talesperson för Oxfordgrupprörelsen och den moraliska upprustningen uppmärksammade hon kvinnornas viktiga roll i hemmen:

Om vi skola nå fram till något nytt och bättre så måste kvinnorna vakna upp och se sitt verkliga ansvar. Öppenhet, ärlighet och framförallt osjälviskhet i hemmen skulle betyda en alldeles ny anda och en alldeles ny gemenskap. Det är andan i hemmen som blir utslagsgivande för andan i nationen. Det är förmågan till positivt samarbete i hemmet mellan föräldrar och barn, som bestämmer nationens arbetsduglighet.

Det är uppenbart att hon inte räknade in sig själv i den kategori kvinnor hon här talar om.

Ytterligare en sak som återkommer är att recensenterna störde sig på titeln – så förargligt för Salminen, som aldrig velat ha dem, varken den svenska eller den danska. De svenskspråkiga passade gärna på att raljera, som Lundkvist: »Sally Salminens bok är inte bra varken som berättelse eller tendens. Jag är rädd för att hon bygger på en förvittrad grund som förrädiskt kan bli till lös sand.« Danskarna i sin tur påpekade att den svenska titeln hade varit bättre än den danska.

Mitt påstående att det sammantagna omdömet om På lös sand är tudelat, gäller också när man ser till enbart de danska recensionerna. Här är ställningen 6–6. Samtidigt är det som om Öresund fortfarande delade kritikerna på samma sätt som när man överblickar den kritik Salminen fick för Den långa våren. För medan det i det svenska språkområdet hade blivit närmast till en sanning att Salminens prosa skulle vara konstlös – även om det kunde vägas upp av andra kvaliteter och inte måste utesluta ett positivt slutomdöme – så var det inte så i Danmark. Där kunde man akta henne som författare, och inte bara som berättartalang. De danska recensenterna verkade ha lättare att uppskatta henne.

Den anonyma recensenten i Æro Avis stod för den ena extremen när hen menade att romanen har både resning och djup, och att Salminen igen visat att hon kan fokusera på en enkel företeelse och få det att leva kring den. Jørgen Bukdahl i Politiken stod för den andra, negativa, extremen. Det var mot bakgrund av de två första böckerna han helt underkände den tredje. Han menade att hon visat att hon kunde så mycket mer, att hon misslyckats med det bibliska, som inte låg för henne, och att hennes kunskap om kriget och dess effekter brast. Han slutsats var drastisk, han menade att hon som författarinna var beroende av Åland, att hon inte kunde skriva om något annat.

Inte heller Hans Brix i Berlingske Aftenavis var uppmuntrande. Visserligen uppskattade han den ironi han såg i Salminens skildring av Edgar, men han saknade ett samförstånd mellan författaren och läsaren, så att de kan småle tillsammans – var det slutet som gjorde honom osäker? – och han raljerade med titeln och underkände boken som litteratur när han beskrev den om ett korthus på lös sand. Men han kom också med en intressant litterär referens när han liknade Salminens Edgar med Henrik Ibsens Peer Gynt, också han en drömmare, lögnare och äventyrare som till slut får chans till botgöring.

Och så den röst som hör till dem som varit mest utslagsgivande: Bertel Kihlman i Nya Argus. Han berömde Salminens säkra och konsekventa sätt att låta handlingen utvecklas i På lös sand, bara för att strax sarkastiskt konstatera att »Sally Salminen arbetar i stort format och skriver riktiga romaner. Av finlandssvensk konstnärlig prosatradition med dess dragning mot Kleinkunst och stilistiska experiment är hon fullständigt opåverkad.« Han presenterade henne som puritan och kristen moralist i motsats till konstnär.

Också Kihlmans finlandssvenska kollega Hagar Olsson var kritisk: »den litterära gestaltningen är en konst som kräver mer än god vilja«.

Det var den vassaste kritiken Salminen tog åt sig då, 1941. Hon berättar i I Danmark:

En tråkig bok, en besvikelse. Nej, jag orkade inte dröja över anmälningarna. Urklippen stacks hastigt ned i ett par kuvert. Och där har de legat och gulnat till denna dag. Först nu har jag, övervinnande ett stort obehag, brett ut de tryckta spalterna och läst. Och förundrats över hur denna bok, som avfärdats som bevis på att ett lyckokast (Katrina) är ett lyckokast och inte kan upprepas, hur denna bok vid själva utkommandet fick så rakt motstridiga omdömen som endast ett konstverk tiden ännu inte är mogen för brukar få.

Och jag har förundrats över hur pass många vackra ord romanen ändå får med sig på vägen, inte minst i de svenska tidningarna. Men olikheterna är det mest iögonenfallande. […] Övervinnandet av det stora obehaget att läsa om anmälningarna av boken, som skulle ha hetat »Ambition«, har varit till nytta för mig. Många års igengrodda föreställningar om den litterära nesan och nederlaget har nu skingrats. På samma sätt som dammet på de skörnade kuverten hämtade upp från ett djupt källarrum. Och jag har roat mig.

I samband med att hon skrev I Danmark, kanske 1971 för boken kom året därpå, läste hon också romanen på nytt, tvingade sig att göra det igen. Eftersom så lång tid gått ansåg hon sig vara nära nog en ojävig recensent:

Fast i konstruktionen. Korta klara meningar. Någonting kärvt i tonfallet (väl det som fått heta torrhet eller ett drag av puritan). Här var intet av det jag mest av allt befarat av sentimentalt svammel, ingen banalitet. Författarens ställningstagande är nästan omärkligt. Personbehandlingen har det sakliga lugnet hos en oväldig domare. Hela boken igenom ges handlingsförloppet och karaktärsutvecklingen på så sätt att de psykologiska förklaringarna finns där, som en fast underbyggnad. Detta och den neutrala sakligheten borde kunna intressera läsare av i dag. Ämnesvalet är en ganska underordnad faktor. Ändå borde skildringen av miljön kunna intressera och fängsla och framför allt roa läsare av i dag, notabene om läsaren inte hör till dem som absolut vill se endast sin egen miljö behandlad för att självmedvetet kunna nicka: ja, det stämmer, just så är det. Författaren av »På lös sand« kan inte sägas ha behandlat sin egen miljö, men hon har haft en direkt beröring med det slags andliga sammanslutningar både i Sverige och i Amerika samt varit förtrogen med deras tidningsspråk.

Salminen noterade också, precis som jag, att flera recensenter framhöll de kvinnliga karaktärerna som de mest övertygande och kommenterade:

Här känner den kritiska, den eljest besvikna igen »Katrinas« författarinna. Detta är tankeväckande. Författaren själv anser sin första bok »Katrina« gå respektfullt förbi alla försök till psykologisk djuplodning. Detsamma gäller Aina och Linda i »På lös sand«.

När Salminen i början på 1970-talet återvände till sin krigsroman, som visat sig vara ett känsligt ämne i flera bemärkelser, för samtiden och därför också för henne själv, trodde hon att den kunde stå sig för en comeback:

Strax efter det »På lös sand« kommit ut och jag räknade den som ett nederlag, menade jag att jag hade lärt mig en sak: att en bok skall kosta något för att ha värde.

»Katrina« hade kostat hela min ungdomstids ensamhet och kamp. Detta var nedlagt i den. »Den långa våren« blev ingen nämnvärd succé, men den hade kostat mycket förhandsmotstånd och misstro från en avundsam omgivning. Och en hel del möda att utarbeta. Och den kostade mig efteråt det bittra erkännandet att boken trots det kom ofärdig ut i tryck. Språket i den borde ha sållats mycket grundligare. Likväl kände jag innerst att den trots skönhetsfläckarna innehöll ett värde motsvarande de stora kostnaderna. »På lös sand« kom nog alltför lätt till världen, sade jag till mig själv. Den har inte kostat det som allvarligt litterärt arbete måste kosta.

Nu är det något i mig som säger att trettio års plågsam karantän kanske är en försenad men godtagen betalning på det konto som heter arbetsomkostnader. Ja, också den boken har kostat något.

Här blir man på ett lättsamt sätt påmind om Salminens förflutna som bokförare. Men också överbevisad om den skoningslösa självkritik som hon länge drogs med, men som alltså förefaller ha luckrats upp med tiden. Den äldre Sally Salminen var mer avslappnad, lättsammare än den yngre.

Den långa våren bearbetade hon inför Saxon & Lindströms upplaga 1947 och tyckte efter det att »provinsialismen i den är så genomförd att den verkligen kan kallas en egendomlig och musikalisk stilart«. Det framgår av brevet till Hedwig Lutz-Odermatt från januari 1966, hon som skulle skriva om Salminen för den tyska tidskriften Pro. I brevet säger Salminen också att hon tror att Marianas svärmor är en intressant och ovanligt stark kvinnokaraktär.

Sven Stolpe var en av de kulturmän Salminen lärde känna genom Oxfordgrupprörelsen. Snart tog också han avstånd från rörelsen, och 1947 skulle han konvertera till katolicismen. Av ett personligt brev från december 1941 – om vädret, familjen, hans Döbeln som gått trettiotvå gånger på Dramaten och romanen Världen utan nåd som sålt i 8 000 exemplar, »vilket är ganska bra för en så pass svårtillgänglig och dyster bok« – framkommer den tacksamhet han kände över att leva i ett fritt land och vilken stormakt han sympatiserade med:

Aldrig har vi älskat detta land som nu. Naturligtvis kommer vi förr eller senare med i kriget – du min skapare, vad detta folk kommer att slåss! Det skall kosta mycket innan man får oss på knä. För egen del ser jag med stor oro på de tyska motgångarna mot ryssen. Jag är inte så intresserad av krigets utfall för övrigt, men en sak är livsviktig: sovjet måste slås ned! Alla mina tankar är på den tyska frontens sida.

Allra sist tackade Stolpe för hennes nya bok – det måste vara På lös sand. Inte ett ord om huruvida han läst den eller inte, inte en kommentar om innehållet. Han gratulerade henne bara till den »nya väldiga succén« – »Vi andra är småkryp vid sidan av hennes upplagor, men vi gör så gott vi kan«.

I danska tidningar hösten 1941 ingick notiser om att Salminens första böcker sålt i 102 000 exemplar, danska kan man anta. Det året tryckte Gyldendal alla hennes tre böcker, och Mands Trods og Kvindes Tro sålde på ett par veckor i 18 000 exemplar.

Thorsvighus. Idyllen och dess frånsida

Man kan förundra sig över att Sally och Johannes alls ville och vågade flytta till Danmark 1940, efter att landet ockuperats av det nazistiska Tyskland. Enligt offentliga medier hade hon svartlistats på grund av sitt tydliga avståndstagande från nationalsocialismen sommaren 1938. Var det inte mycket farligt?

Kanske var det som Sally skrev i ett brev till Aili 1938: »Jag är ändå så liten att man låter mig vara stor, trots att jag råkat yttra en del obehagliga saker.« Förbudet mot Katrina i Tyskland kan inte ha varit alltför allvarligt, eller så följdes det inte riktigt upp, eller så förändrades bilden av henne, för Insel-Verlag gav ut romanen i tysk översättning så sent som 1941. Samma år som Salminen och Dührkop ställde upp på vad som kunde beskrivas som ännu en »propagandaresa« för Finlands sak, och den här gången dessutom indirekt för Tysklands sak. Det förargade Salminen, som i memoarerna minns:

Det gick obehagligt lätt och fort att få visumansökningen beviljad. Att köpa tågbiljett var ännu enklare. Jag insåg att myndigheterna – med tyskarna som kontrollörer i ryggen – var utomordentligt nöjda med att konstnärsparet, och särskilt då »den verdensberømte finske forfatterinde« just nu reste till Finland. Man kunde göra propaganda med nyheterna om vår färd.

Att ha stannat i Danmark skulle ha varit obehagligt. Att resa därifrån var obehagligt. Jag var inte självständig nog, inte klar nog i mitt ställningstagande att veta vilket obehag det vore mest mening att välja. Att resa var nog det allra mest obehagliga – kanske det var just därför vi valde det.

Efter vistelsen i fortsättningskrigets Finland juli–september 1941 tvivlade Salminen inte längre på vilka ställningstaganden hon måste ta. Tillbaka i Danmark var frågan hur långt hon skulle gå för att försvara det hon trodde på. I memoarerna, med det efterhandsperspektiv hon har där, säger hon:

I själva det svar, som måste ges, gömmer det sig en dubbel kompromiss: den kompromiss ett land som lidit nederlag alltid till slut ingår; och kompromissen att av ett helt folk endast enskilda individer eller fraktioner av befolkningen går till den yttersta gränsen och står oböjliga intill döden.

Effekterna av Salminens kritik mot nationalsocialismen mildrades i och med att hon och Johannes ställde upp på frivilligarbetet 1941. Kanske glömdes hennes kritik till och med bort, men visst skulle de känna sig både oroliga och jagade innan kriget var slut.

Direkt efter att de kommit tillbaka till Danmark i september samma år, flyttade de till det hus de köpt på Nordsjälland, Thorsvighus. Det var den 26 september, exakt ett år efter att de flyttat från Helsingfors till Köpenhamn.

De skulle bo i Thorsvighus tillsammans med svärmor och mamma Camilla, några och sextio, som sedan ett drygt decennium var änka efter handelsmannen Julius Dührkop och som nu sålt det mesta av sitt bohag och familjens svårt skuldsatta köpmansgård i Holbæk – »godset« eller »det gamla och borgerliga hemmet«, som Sally såg det. Trion hade redan hunnit umgås en hel del, bland annat delat hushåll under ett par resor med stugvistelser, så som i Skagen.

Sally och Johannes såg något spanskt i Camillas temperament. Första gången Sally träffade henne såg hon bara svärmors svartbruna ögon – och en förtätad själskraft i dem. Till att börja med hade Sally ett sådant komplex för sin arbetarbakgrund att hon undvek att diska inför ögonen på Camilla, rädd för att vid diskbaljan misshaga frun. Sally hade dåligt samvete för att hon smet undan och låtsades vara upptagen av annat, men förmådde sig inte att ställa sig vid diskhon, som blivit till den mesta symbolen för hennes förflutna som »slav«. Sally trodde att Camilla skulle anmärka på hennes sätt att diska, hitta små fel, som de herrskapskvinnor hon tidigare råkat ut för gjort, men snart förstod hon att Camilla inte uppehöll sig vid obetydliga detaljer.

Camilla var avslappnad och hade en förmåga att känna sig hemma överallt, betedde sig som om torget, tåget eller stranden – eller var hon nu var – var hennes privata inrättning. Samtidigt var hon socialt smidig. De kom bra överens, Sally och Camilla. Sally uppskattade också svärmors »öppna intresse« för konst, musik, litteratur.

Thorsvighus ligger på landsbygden, i Grønholt, på bekvämt cykelavstånd från Asminderød, där närmsta tågstation fanns. Sally och Johannes skulle ofta ta tåget till Köpenhamn för att besöka utställningar, teatrar och konsertsalar.

Gården bestod av två små tegelhus som stod i vinkel, gulkalkade och med vasstak. Gröna fönsterluckor. Ett bostadshus och ett uthus där Sally och Johannes lät inrätta en ateljé på övervåningen och en författarstuga i markplan. De satsade på grundlig renovering och ombyggnationer. Bakom köket i bostadshuset installerades en bastu. Till gården hörde också en stenbelagd gårdsplan, en trädgård med knotiga, gamla körsbärs- och äppelträd, hagtorn, syrener, gullregn och en damm. Sally föreställde sig gården som en ö mitt i ett hav av åkrar.

I praktiken kom de att vara minst fyra här – också Gerda, fästmö till Johannes bror Børge som pluggade till forstmästare och troligtvis gjorde praktik någonstans i närheten, anslöt sig och hjälpte till i hushållet. Dührkops var en familj som höll ihop och såg till att samlas kring långbord närhelst någon, liten eller stor, gav anledning till det.

Över huvud taget bjöd paret Salminen-Dührkop gärna hem vänner på supé, diskussioner om »väsentliga frågor« och finsk bastu; bara någon enstaka gäst missförstod inbjudan till gemensam tvagning och tog illa upp. Bastun var förstås tänkt som underhållning, ett exotiskt inslag på den själländska landsbygden.

De var också själva ofta på besök hos andra. »Den avskurenhet som ockupationen medförde framkallade ett starkt behov av att innanför den trånga ramen leva dess mer intensivt«, förklarar hon i I Danmark. När de bara var fyra i huset, satt de stillsamt tillsammans bakom stängda fönsterluckor. Kvinnorna handarbetade. Till och med Sally – fastän det inte låg för henne.

Den här hösten läste Johannes högt ur Jonatans Rejse av Martin A. Hansen, som de än så länge inte kände men skulle bli goda vänner med.

I januari lyfte de cyklarna till andra sidan järnvägsspåren och trampade sedan över åkrar, genom bokskog och på asfaltsvägar mot Hillerød 8–9 kilometer bort i sydvästlig riktning. De hälsade på hos godsägarparet Axel och Jutta Jarl på Sophienlund. Sally gillade utsidan i engelsk stil, men inomhus, på de bonade golven och i de kala hallarna eller nedsjunken »i en av de där typiska herrskapssofforna med sammetskuddar som kletar till kläderna« kände hon sig infångad.

Men de hälsade på Axel och Jutta flera gånger, antingen här eller i deras andra gods, Strødam. Sally tilltalades av i synnerhet Axel och den människokärlek som liksom strålade från honom: »Han lyssnade uppmärksamt på sina gäster – det var ärlig ödmjukhet i hans väsen. Som om han betraktade det som en fördel och något förmer att vara ung och nästan ofjädrad och av låg härkomst.« Han var en stor idealist och inte bara »a little left of center«, som Sally en gång så försiktigt sagt om sig själv.

I Axel och Juttas hem träffade Sally och Johannes aktiva inom den civila motståndsrörelsen, det kulturella och moraliska motståndet mot nationalsocialismen och de tyska ockupanterna. Flera höll sig undan tyskarna för sina politiska åsikters eller sitt judiska påbrås skull. I källaren på Sophienborg hade Jarls inrättat en möteslokal, där också föredrag hölls.

Sally deltog även i en serie liknande möten i Köpenhamn, arrangerade av Danske Kvinders Samfundstjeneste. Också de arrangerades i de största hushållen för att kunna rymma så många som möjligt, och det var många som ville vara med.

Thorsvighus, bostadshuset, brann i april 1942. Hantverkarna hade slarvat med brandskyddet kring en ny skorsten. Vasstaket antändes så snart det inte längre skyddades av snön. Grannarna skyndade till undsättning och var på plats innan brandkåren ens hunnit fram och en del av bohaget räddades. I brådskan hamnade någon hyllmeter böcker i ett skåp som användes som skafferi. Efter det hade den vackra Selma Lagerlöf-samlingen i skinn stora, outplånliga senapsfläckar.

Ingen människa skadades, men Sally var ordentligt uppskrämd och fick stora sömnsvårigheter. En läkare skrev ut tabletter att sova på. Det var första gången hon tog hjälp av »sådan medicin«. Till att börja med hade den »en välsignat god verkan« – men hon blev beroende eller kom på »det sluttande planet«, som hon själv beskrivit det.

Det var en stilla idyll de sökt ut åt sig i en våldsam, dånande värld, fast våren 1942 var tomten överbelamrad av eldhärjat bråte tills de äntligen fick tag i hantverkare som kunde återställa huset till jul. Ödeläggelsen var som en återspegling av omvärlden som kändes alltmer otrygg och påträngande.

Sally och Johannes försökte leva som vanligt. Men hur skulle det ha gått till?

Den 22 september antecknade Salminen: »Vi står ute på gården om aftnarna och ser på luftvärnselden borta i nordost, i riktning mot Helsingör och den svenska sidan.« De kunde inte röra sig fritt, utan särskilda resetillstånd med stämplat foto krävdes också för resor inom landet.

Oktober: »i Norge – tio personer avrättade – femton personer avrättade –«

Januari 1943: »Bomber över London och Berlin.«

Mars: »Hårda strider i Afrika.«

Alltjämt var de aktiva socialt och i kulturlivet och gjorde ofta långa utfärder med sina »mekaniska fåglar«, cyklarna som var nödvändiga i krigstider men också möjliggjorde eskapism: »bästa undanflykten från tegeldamm och sot«, frälsning för själen. Från Thorsvighus gjorde Sally och Johannes många turer, både kortare endagsturer och längre som tog ett par veckor i anspråk. De trampade till Helsingör, Hornbæk, Borsholm, Tikøb, Lyngby, Esrum sjö, Esbønderup, Öresundskusten … Det blev till en tradition att på hennes födelsedag den 25 april ge sig ut på upptäcktsfärd och ha lunchsmörgås med.

Hon arbetade med manuset till Lars Laurila, sin fjärde roman och den första boken av fyra om hennes litterära alter ego Lars Laurila. Johannes konst visades på en separat retrospektiv utställning hos en konsthandlare på Bredgade inne i Köpenhamn. Hon försörjde dem. Hans inkomster gick till det lilla extra: vin, blommor, smycken och festliga bjudningar.

Memoarförfattaren Salminen beskriver hur hon vid den här tiden ville nynna och le, men inte kunde. Hon menar att hon var svår i sociala situationer; den 6 december, på Finlands självständighetsdag, genomled hon, som hon tyckte, en konservativt överklassig och urtråkig tillställning med Dansk-Finska föreningen – och var allmänt »stygg«.

Vissa dagar var hon »som vansinnig. Ena stunden hård och kall och stum, andra upplöst i gråt.« Hon var nere och led av en »inre feber« och av hemlängtan – till barndomen: »Jag längtade vilt efter torr och salt och mager mat, sådan som de fattiga äter. Jag minns vår magra strömming, våra salta bensoppor, vår klara tunna ärtsoppa på några torra benknotor.« Till den här självkaraktäristiken hör också bilden av hur hon argsint och desperat skrev på sin nya bok.

Thorsvighus var inte bara en idyll. Den grönskande ön kunde också te sig som en ensam och utsatt Atlantångare. »Vi kunde lika gärna bo på ett hav, så ödsligt är det härute med gråheten och kölden och blåsten. Man blir vemodig och melankolisk som på en lång Atlantresa«, antecknade hon redan i mars innan branden. »Isslaget tilltar. Regnet viner ner och blir till skarpa ispärlor och till glasyr på alla östväggarna. Buskar och träd är höljda i denna djävulska isdräkt. Det är sataniskt ont. Det är sataniskt praktfullt – på samma sätt som eldsvådan i Borgå efter det stora bombardemanget.«

Sally och Johannes grälade, inte bara sådär flyktigt som de gjort ibland, om någon detalj i vardagen, utan så häftigt att hon hatade och livet kändes omöjligt. De blev vänner igen, men hon var rastlös och flydde hemifrån till ett pensionat i Köpenhamn. Det är så hon framställer episoden i sina memoarer, som en flykt och sig själv som en flykting. Den 5 mars 1943 antecknade hon: »Dåligt brev i går till Jos från Charlottenborg. Men han kommer i dag. Jag har uppläsning i Frederiksberg.«

Snart mellanlandade hon på Thorsvighus, med nya piller som skulle göra henne lugn och låta henne sova – bara för att strax installera sig på den välkända kuranstalten Skodsborg vid Öresund, som erbjöd bad och vegetarisk diet. Där hann Salminen vantrivas några dagar innan hon packade sin väska och bokstavligen gick sin väg utan att checka ut. Medan hon promenerade först till järnvägsstationen i Holte och sedan från järnvägsstationen i Fredensborg och hem till Thorsvighus – det torde ha rört sig om en promenad på sammanlagt drygt en mil, samt väntetid på perrongerna – hann Johannes och Camilla bli rejält oroliga.

Det förefaller som att Samliv och Hem inte heller nu var självklara instanser för Salminen. Var äktenskapet och bofastheten ett problem för henne? Eller handlade problemen hösten 1942–våren 1943 om att författaren igen var inne i en kreativ och avgörande fas?

När hon gjorde författarframträdanden och ombads fokusera på Katrina tog hon det som en förolämpning, som ett underkännande av hennes senare böcker. Den 13 mars var hon klar med manuset till Lars Laurila. Ungefär då, den 22 mars, hade filmen Katrina svensk urpremiär samtidigt i Linköping, Norrköping, Stockholm, Sundsvall och Örebro – men för Salminen var det vid den här tiden alltså kanske inte enbart en triumf, utan en framgång på bekostnad av hennes senare verk.

Den 31 mars antecknade hon: »Blåst. Jag sover i gästrummet, där stormen hörs mindre. En lång, lång vår.« Det verkar onekligen som att förhållandet var nere i en svacka, men här finns dessutom ett mönster som känns igen från våren 1939, också den mycket lång och präglad av ångest, rastlöshet, friktion mellan Salminen och hennes närstående – och flykt. Enbart pillren var egentligen nya; den flykt den djupa sömnen och befrielsen från medvetandet erbjöd.

Hon träffade flera läkare, bland andra en privatpraktiserande psykiatriker, doktor Poul Dickmeiss, som dessutom var sakkunnig i rättsmedicin och överläkare i psykiatri vid Köpenhamnspolisen. Han kom ut till Thorsvighus och talade med Sally, som så ofta den här våren satt i trädgården, inlindad i filtar. Hon besvärades av tanken på att psykiatrikern framför allt behandlade »utpräglat abnorma människor« och brottslingar, men hon tog emot den medicin han gav henne:

En flytande sovmedicin, i en mörk flaska, och mörk som en nattens ogenomträngliga ström. Den gav mig vad jag kallade »den svarta sömnen« – så oändligt djupt, djupt sjönk jag i den sömn de mörka dropparna gav. Men hjälp till livsmod var det inte i dem. Jag greps tvärtom av ett vilt begär efter mera av den svarta sömnen, efter att för alltid få försvinna i den.

Vad Salminen berättar om i sina memoarer, som kan sägas vara oavslutade, eftersom livsberättelsen inte sträcker sig längre än till slutet av 1940-talet och författarskapet ganska abrupt summeras på de sista sidorna, är ett kreativt liv med återkommande depressioner och självmordsfantasier. Det här mörka stråket drar igenom Upptäcktsresan, Min amerikanska saga, I Danmark och den avslutande delen, Världen öppnar sig, som tar vid den sista krigsvintern 1945 och alltså sträcker sig bara några år framåt.

Hennes psykiska ohälsa är aldrig huvudsaken, utan hon redogör för den vid sidan av allt det andra, högt och lågt: allt från vardagsbestyr till filosofiska frågor om konst, litteratur och existensen. Hon kan berätta om en överdos av sömntabletter nästan i förbifarten. Analysen överlämnar hon i stort sett till läsaren.

Bitvis är hennes memoarer enbart redogörande, då hon sida upp och sida ner, som det förefaller, ordagrant citerar anteckningar från dagböcker och kalendrar. Det sker på bekostnad av ett skönlitterärt berättande – som också finns här – men ger intryck av sanning.

Med det inte sagt att allt är helt säkert sant. Vi vet från min jämförelse mellan dagböckerna från tonåren och citat ur dem i Upptäcktsresan att författaren kunde både redigera och censurera sina tidigare anteckningar. Samtidigt är det tydligt att hennes avsikt var att rannsaka sig själv lika kritiskt som hon rannsakade omvärlden. Ingen slapp undan. Som memoarförfattare skulle hon berätta sanningen om sig själv.

Det krävde mod att ställa upp för sig själv och att redan med föresatsen att skriva sina memoarer säga: Här är jag och mitt liv räknas. Det är värt att berättas.

Dessutom var det allt annat än självklart att på 1960- och 1970-talet berätta om psykisk ohälsa. I själva verket skrev hon, i romanform, om psykisk ohälsa redan på 1940-talet. Mest explicit i Små världar, den tredje romanen i Lars Laurila-serien.

Salminens berättelse om sina psykiska problem är sammanvävd med såväl myten om att galenskap och kreativitet går hand i hand som hennes privata programförklaring: skrivandet som både galenskap och trots. Den tanken finns med redan i de tidigaste dagböckerna, där hon drömmer om att bli författare samtidigt som hon är rädd att ambitionen ska göra henne galen. Och motivet fångenskap kontra frihet återfinns i författarskapet, till exempel personifierat i Mariana i Den långa våren. Det är som om Salminen å ena sidan anammade den uppfattning som fanns i samhället och i hennes familj och som sa att skrivandet inte är för vem som helst, i synnerhet inte för en småbrukardotter, och å andra sidan trotsade den och hade självförtroende, tänkte att hon visst kunde skriva.

Det var en svår balansgång. Misslyckades hon hade hon bara sig själv att skylla, eftersom hon inte hållit sig till de sociala konventionerna. Slog framgången fel på något sätt kom självanklagelserna, skammen. Karin Johannisson beskriver den här reaktionen som en psykisk och kulturell mekanism i Den sårade divan (2015), sin studie i psykets estetik och den kulturella kopplingen mellan kvinnors nyskapande kreativitet och galenskap.

Till att börja med trotsade Salminen den lott hon av tillfälligheternas spel tilldelats i livet. Sedan de mest onådiga kritikerna. Hon trotsade även samtidens över alla bräddar svällande mentalvård, som skulle rymma det krigshärjade Europas många oroliga själar – många oroliga kvinnor. Det kan inte ha varit lätt för vilken kvinna som helst att hitta rätt i livet i en samtid som på ett motstridigt sätt både uppmuntrade henne att vara fri och förbjöd henne att vara det. Av dem som fastnade i mentalvården var majoriteten kvinnor. Kvinnor som utsattes för passiviserande behandlingar och läkares experiment med bland annat insulinchocker och lobotomi.

Medicinen i den mörka flaskan hjälpte inte Salminen, så doktor Dickmeiss gav henne remiss till doktor Helweg på Rigshospitalet. Hon var där 14–22 april 1943.

Sally Salminens liv och författarskap har beröringspunkter med de »fall« Johannisson diskuterar i Den sårade divan: Agnes von Krusenstjerna, Sigrid Hjertén och Nelly Sachs. Det finns betydelsefulla olikheter – som klasskillnaden, Salminen var småbrukardotter medan de övriga var födda till mer välbärgade förhållanden – men en del har de gemensamt:

De är samtida, Salminen levde 1906–1976, Krusenstjerna 1894–1940, Hjertén 1885–1948 och Sachs 1891–1970, och de kan alla beskrivas med hjälp av begreppet den nya kvinnan, som Johannisson förklarar så här:

Hon förhåller sig fritt till traditioner och patriarkala maktordningar, försvär sig hellre åt yrke eller sin konst än åt hustru- och modersrollen. Hon söker en egen identitet, ett eget värde och ett självständigt liv.

Salminen måste byta geografisk plats för att komma från kvävningskänslan som trånga sociala sammanhang ger, precis som Johannissons divor. Så hade det varit flera gånger redan. Hon hade känt sig tvungen att bryta upp från samhället hon var född i, från arbetsplatser i Stockholm och New York, från sitt nybyggda hus i Kvarnbo.

Johannisson berättar om kvinnor som hittar utrymme för sitt skapande inom mentalvården. Så var det också för Salminen. Den vecka hon vistades på Rigshospitalet arbetade hon med manuset till sin första bok om Lars Laurila, läste på nytt och rättade. Där talade hon också om sitt författande och fick besök av doktor Helwegs bror, pastor Helweg. De var inte vänner sedan tidigare, och han var inte heller där som präst, men de diskuterade den så kallade Ålandsfrågan som är central i romanen om Lars Laurilas uppväxt.

Fortfarande 1943 var hon upprörd över att Nationernas Förbund den 24 juni 1921 hade avgjort att Åland skulle tillhöra Finland – tvärtemot vad Salminen och många andra ålänningar då hade önskat – och talade om saken med pastorn:

För mig smälte på något vis den forna konflikten mellan Finlands fastlandsbefolkning och ålänningarna samman med det aktuella förhållande att Finland var allierad med samma krigsmakt som gjort Danmark ofritt. Att jag så fullständigt uppfylldes av min lokalpatriotiska smärta och besvikelse från 11–14-årsåldern var ju sjukligt. Men är det inte normalt för författare att på det sättet i vissa perioder vara »sjukliga«. Den boken kom i varje fall att kosta mig något.

Här har vi ytterligare en variation på temat fångenskap och tvång kontra frihet; också kriget var en anledning till psykisk ohälsa.

Boken kom ut till hösten, och Salminen skickade ett exemplar till sin psykiater.

Hon var liksom de nyskapande kvinnor Johannisson lyfter fram sårbar för kritik och skvaller. Och hon upplevde en kluvenhet: ett ljust (snällt) och ett mörkt (styggt) jag. Hon pendlade mellan självhat och eufori och hade både en kvinnlig och en manlig identitet. De här fyra kreativa kvinnorna »flirtar öppet med självmordet«, som det heter i Den sårade divan. Många kreativa kvinnor gjorde det i samtiden. Virginia Woolf och Karin Boye är bara ytterligare ett par exempel.

Salminens och Johannissons kvinnogestalter har gemensamt att de använder galenskapen som en roll att ta till för att få utrymme för sitt skapande. Berättelserna om deras galenskap och konstnärskap är skildringar av deras samtid; dessa författares uttryck och problem speglar samhället som omger dem. Men det finns en skillnad mellan Salminen och Johannissons fall som är särskilt intressant: Salminen slutade inte sina dagar som psykiskt sjuk på ett operationsbord eller i ensamhet. Hon slutade inte som ett offer för mentalvård eller psykisk sjukdom.

Hemma igen från Rigshospitalet lät hon psykiatern veta vad hon tyckte om rutinerna på sjukhuset. I I Danmark berättar hon om brevet till Helweg, som handlade om:

exempelvis hur sjuksköterskorna kom och arrangerade våra sängar inför ronden. De tunna filtarna blev lagda högt upp över nedre sänggaveln, så man låg som i ett tält – i vilket jag alltid hade stelfrusna ben och iskalla fötter. Försökte jag dra ner filten och lägga den mera tätt om benen fick jag strax grälor av sköterskan, som hastigt byggde upp tältet på nytt. Jag tror att jag skrev till professorn att jag som patient inte från början var negativt inställd, jag tog det som ett slags lek, eller teater – och jag tar det som något värdefullt att vi människor ibland ids spela lite teater för varandra, det förnöjer och förskönar samlevnaden. Men det är naturligtvis viktigt att bägge parter på franskt vis är klara över att teater är teater, är ritual, ceremoni – och bara det. Och leken här i sjuksalen varade varje dag alltför länge. Är man nere orkar man inte med att timme efter timme ligga parad, för den rond som låter vänta på sig så länge. Och själva ronden? Skådespelets höjdpunkt? Med överläkaren som en gud i spetsen för tåget med ärkeänglar och vanliga änglar och i utkanten de blåvita jordvarelserna: systrarna?

När Johannisson identifierar mönster i kvinnliga författares och konstnärers liv under 1900-talets första hälft och i mentalvården under samma tid refererar hon till modernitetens berättelser om kreativa kvinnor. Det är moraliska berättelser, säger hon, för »Det slutar illa för kvinnan som går sin egen väg. Den frihetslängtande kvinnan straffas: av sig själv. Hennes sökande efter autonomi, integritet och ett eget rum slutar mestadels i katastrof, kollaps, självmord eller galenskap.«

Men så lyder inte Salminens berättelse om sig själv, och inte heller min berättelse om henne. Jag stannar upp när Johannisson kommenterar Karin Boyes självbiografiska anteckningar från 1938, eftersom Boye åtminstone litterärt sett var en förebild för Salminen. Johannisson säger:

När hon [Boye] beskriver sig själv som en »ovanligt sinnlig« tonåring är det som en kvalfull brottning med otillåtna tankar och känslor. »Jag önskade mig ibland döden av denna orsak och undrade hur man skulle härda ut med ett helt liv av sådan ständig kamp och skam.«

Det påminner mig om Salminen, som ju härdade ut, och som när hon var gammal och hade bestämt sig för att donera sina tidiga dagböcker till stadsbiblioteket i Mariehamn i följebrevet beskrev sitt unga jag som »en underklassindivid med ovanligt starkt behov av utbildning«.

Är det bara en slump att Salminens självkaraktäristik här är som ett eko av Boyes, ett eko med en personlig variation?

Salminen odlade i viss mening sin »galenskap« på 1930–1940-talet. Här har vi alltså att göra inte bara med hänsynslös självkritik och bekännelse, symtom på en misogyn samtid, utan också med en mytbildning – en konstnärsestetik som Johannisson skulle säga – som är önskad från författarens sida.

Den 12 september publicerade Berlingske Tidende ett hemma hos-reportage från Thorsvighus: »Sally Salminen følte sig som en nøgen Kejser …«, alltså: Sally Salminen kände sig som en naken kejsare. Journalisten, Ejnar Black, började med en skildring av hur det var på gården: Målaren Dührkop stod framför staffliet i trädgården, som uppslukad av sitt motiv. Äntligen hade himlen den blå färg han hade väntat på sedan i juli. Det skramlade osäkert från köket; kocken visade sig vara Marcus Lauesen, författaren som 1931 hade gjort succé med släktromanen Og nu venter vi paa Skib. Och så det hårda, nästa rytmiska knattret från en skrivmaskin: det var frun i huset som arbetade.

Visst är det som om Sally – och Johannes? – själva regisserat denna presentation med de två konstnärerna arbetande sida vid sida; hon stod absolut inte vid någon gryta eller diskbalja, som i de första reportagen från Amerika, då hon precis hade slagit igenom. I köket stod i stället en vän som råkade vara på besök och var författare. Det ger ett familjärt intryck.

Det är värt att lyssna till skrivmaskinens jämna melodi, skrev journalisten i tidningen. Salminen må vara fågellätt och stilla i sitt sätt när hon talar, men när hon skriver gör hon det målmedvetet och med kraft. Han menade att man redan i rytmen och anslaget kunde förnimma den styrka som låg bakom hennes tre stora romaner – Katrina, Den långa våren och På lös sand.

Black frågade vad hon tyckte om filmen Katrina som hade gått på de danska biograferna en knapp månad tidigare. Som helhet, sa hon, har den blivit mycket bättre än hon tänkt var möjligt. Långt senare i I Danmark menar hon att »skådespelarna är sympatiska och gör ett bra och ärligt arbete«, men förkastar tillägget i inledningen. I filmen låter man en präst tala moral med Katrina så att hon stannar kvar hos Johan trots att han lurat henne till sin fattiga stuga. »Något sådant finns inte i min bok. Skulle jag själv förklara närmare varför Katrina stannade kvar, ville jag säga något om stoltheten, som förbjöd henne att efter nederlaget visa sig i sin gamla hemtrakt.« Förmodligen var filmmakarna påverkade av samtida recensenter som inte förstod sig på den fattigas rätt till stolthet och menade att det var oförståeligt att Katrina inte lämnade Johan.

Och vad tyckte hon om danskarna? frågade Black, då i september 1943. Salminen svarade att hon hade väntat sig det värsta då hon kom till Danmark första gången. Enbart i Danmark hade hon fått riktigt eländig kritik för Katrina, menade hon. »Kritiker-herrarna« talade nästan mer om alla pengar hon skulle tjäna på succén än om boken som litterär prestation. Först hade hon fått intrycket att danskarna framför allt var spydiga och ironiska. Att komma med snabba, vassa svar hade nämligen aldrig legat för henne.

Hon berättade också att kritiken gjort henne mycket illa. Att hon sina första år som författare var som i en virvel och att det hände att hon ältade vad kritikerna sagt. Hon var trött och misstrodde allt. »Succén« hade förefallit henne så tom och osäker att hon mest av allt tvivlade på sig själv, och den upplevelsen var som ett motstycke till »Kejsarens nya kläder«. Danmark var drängen som pekade på henne, hånlog och ropade att hon var naken. Nu, förklarade hon för Berlingske Tidendes Ejnar Black, nu visste hon att danskarna var mycket vänliga och att spydigheten inte var illa ment. Hon tillade att kanske hade hon också utvecklat en sådan sida; anlag för det hade hon väl ändå eftersom hon var ålänning. Men det var bara familjen som märkte det. »I större sällskap är jag fortfarande stum och dum.«

Moderskap och motstånd

I september 1943 beslutade Hitler att »judefrågan« skulle lösas också i Danmark. Salminen berättar i I Danmark: »Tillsammans med de relativt få judar man lyckades finna, sändes en grupp statslösa personer och dessutom kommunisterna från Horseröd på skepp till Tyskland.«

Många – också Salminen och Dührkop – smusslade med illegala tidningar; det var ett uttryck för en utbredd motståndskamp.

Tiden tärde – »Vad är det som tar på våra nerver? Det olidliga tillståndet i landet? Ett tillstånd som vi ändå är mera tillfreds med än det vi hade för några veckor sen. Och förhållandena i världen. Det ständiga lyssnandet på radion efter nytt, nytt, någonting avgörande.« I slutet av september antecknade hon också:

Jag sover liksom när en fisk simmar så tätt under vattenytan att ryggfenan sticker igenom, upp i dagen. Drömmer mitt emellan vaka och sömn, små hastiga drömmar. Jag längtar igen efter den svarta medicinen och den svarta sömnen djupt nere på tillvarons botten.

Också samlivet i Thorsvighus var påfrestande för henne som hade friheten som högsta ideal och som inte ville känna sig bunden till jorden. Hon fortsatte anteckningen:

Eller att få resa härifrån – från hushåll och mat och balansgången för att få det att harmoniera mellan två världar, två generationer. Jag kunde ha lust att bo på hotell i en ny främmande stad, en ren och vit med solbelysta väggytor om dagen och gnistrande ljus om aftonen. En stad, kanske i Sydamerika, med evig sommar, evig värme –

Ändå skaffade de gris, som förstås skulle bli mat när den vuxit till sig, och två får som gav ull och höll gräsmattan i trim. Och hundvalpen Pjevs. De till och med ansökte hos de sociala myndigheterna om att få adoptera ett barn.

Tanken på barn hade föresvävat Salminen i New York där hon sett vänner stadga sig och bilda familj. Men då hade hon skjutit undan tanken för skrivandets skull. Tänkte att hennes litterära karaktärer var hennes barn. Tänkte att om hon någonsin träffade en man med hjärna och som var något att ha, någon från »andra sällskapskretsar«, så var hon väl vid det laget för gammal att bli kär.

Nu var hon gift med en konstnär. Knappast var hon kittlande kär, men hon verkar ha bestämt sig för att hålla fast vid honom. Rötterna till den kärleksfulla tillgivenhet till »min Jos«, »min käre make«, som slår igenom gång på gång i memoarerna och som också yttrar sig i brev från henne till honom och i tidningsintervjuer med paret, måste ha vuxit till sig redan här. Hon hade haft sina skäl att lämna honom: sina kalla fötter i vinterkrigets Finland, som inte berodde på den stränga kylan utan för att hon var osäker på sina känslor för sin fästman, sin vacklande hälsa och de flyktinstinkter som allt samliv väckte i henne emellanåt – i synnerhet i de kreativt sett mest avgörande tiderna, som då hon avslutade arbetet med en ny bok; känslor som hösten innan liksom ackompanjerats av den pinande snålblåst som svept över de öppna fälten kring Thorsvighus och slagit med fönsterluckorna och kunde ha dragit henne med.

Hon var trettiosju år gammal, fyllde trettioåtta den 25 april 1944. Alltså var hon inte nödvändigtvis för gammal för att få egna barn, fast kanske tyckte hon själv det? Eller så kanske hon inte kunde se framför sig hur hon skulle kunna föda egna barn och fortsätta som författare? Hon kände sig så främmande inför den självuppgivande änkefrun i »En kvinde er overflødig», som hon tyckte spelades »starkt« av Clara Pontoppidan, då hon och Johannes såg pjäsen i Köpenhamn den 9 september 1943: »Man satt verkligen och blev så underligt förlägen, då hon i självberöm läste dikter om moderskärlek och modersuppoffring. Också jag har hört mödrar av ’bättre klass’ – eller rättare: halvgod klass göra just det samma. Min egen mor kunde aldrig ha fått något liknande i sitt huvud.«

Kanske kunde de inte få biologiska barn? Eller så valde de att inte föda barn till världen, som tedde sig så mörk och hotfull så här i början av 1940-talet? Thorsvighus var fullt av gäster – »hel- och halvjudar och andra ’misstänkta’ som avvaktar«. Ingen hade tid för Pjevs, hunden, som kissade på golvet.

Mitt i allt hade de också besök av en ung journalist. Salminen var i ropet igen efter att filmen Katrina gått på biograferna också i Danmark. Det var den tjugofemåriga Sonja Hauberg – som året innan hade debuterat som författare med romanen Hvad vill du mig?, en psykologisk-realistisk skildring av en ung kvinnas sammanbrott – som för Social-Demokraten skulle skriva om kvinnan som skapat Katrina. Hauberg var aktiv inom Danmarks Kommunistiske Parti och precis som paret Salminen-Dührkop sympatiserade hon med motståndsrörelsen. De hade alltså en hel del gemensamt intellektuellt sett – hur mycket visste de kanske inte, för vågade man alls fråga främlingar om sådant?

Haubergs reportage publicerades under rubriken »Brun som en Hemmelighed. Et Besøg hos Forfatterinden Sally Salminen« den 3 oktober. Journalisten var förbryllad över att författaren bakom den modiga och myndiga karaktären Katrina gav vaga svar och helst inga alls, och kanske förklarar det rubriken. »Brun« är också på svenska ’brun’ eller kanske ’mörk’. Att förtiga är att mörklägga.

Mina associationer går än till nazisterna, vars SA-förband kallades för brunskjortor – men det är inte sagt att man gjorde den associationen i det ockuperade Danmark 1943. Och varför skulle Hauberg vilja antyda att Salminen sympatiserade med nazisterna; för att Salminen gjort den där sista olyckliga propagandaresan till Finland ett par år tidigare? Än går tankarna till motståndsrörelsen, som var höljd i dunkel. Jag kan också föreställa mig Haubergs »brun« som en psykologiserande beskrivning av Salminen – kanske inspirerad av psykoanalysen som var i ropet bland intellektuella?

Beskrivningen av Salminen i artikeln får mig att undra om hon tagit något av den »svarta medicinen« för kort tid före intervjun. Verkade hon så frånvarande och sömngångaraktig, var hennes rörelser så mjuka och glidande för att hon var drogad? Eller var hon medtagen av sina stora sömnsvårigheter? Eller var hon fortfarande sjuk? Led hon av den hyperkänslighet för färger som hon aldrig nämnde för sin läkare på Rigshospitalet; färgerna som på ett egendomligt sätt kunde gå direkt in i henne och göra ont, innan hon ens hunnit konstatera vad det var hon såg? Eller handlade det bara om att två vitt skilda personligheter möttes?

Eller kanske hade hon äntligen börjat skydda sig? Börjat sätta upp gränser och vaka över sin integritet för att i efterhand inte behöva gräma sig över sina offentliga uttalanden?

Det är också tänkbart att Salminen föreföll hemlighetsfull på grund av situationen de befann sig i, den farliga tiden. Kanske hade de tillfälligt fått tömma huset på de hemliga gästerna och sopat igen spåren för att varken avslöja sig själva eller de personer de försökte hjälpa genom att låta dem bo hos sig?

Kontrasten mellan Haubergs reportage från oktober 1943 och Blacks i Berlingske Tidende en knapp månad tidigare är slående. Haubergs intervju med Salminen är märklig läsning. Och spännande. Å ena sidan verkar Hauberg ha ifrågasatt Salminen eftersom hon beskrev henne som märklig – hon hade suttit i soffan framför henne, men var hon egentligen alls närvarande? – och den känsla hon hade väckt i henne som brun. Å andra sidan förefaller Hauberg ha varit medkännande, hon skrev att man kunde ana människor och situationer, men att det skulle ha varit övermäktigt att berätta om alltsammans. Hon slog också fast att atmosfären kring Salminen liksom spelade av liv och kraft och att Salminen var värd att lära känna även om det skulle ske genom en konstig intervju. Hauberg hade läst Salminens böcker och uppskattade dem för författarens förmåga att synliggöra vardagliga saker som andra författare gärna glömmer, för att hon känner tingens doft och färg och vilka känslor de väcker, och för att hon tillskriver dem det utrymme de faktiskt tar i människors liv.

Av Haubergs resonemang förstår man att rubriken till artikeln kan ha varit avsedd som ett slags pastisch, ett försök att beskriva författaren med den författarens metod Hauberg identifierat – med en färgassociation. Hauberg ursäktade Salminens uppträdande som ett symtom på just det som är hennes styrka som författare: hennes förmåga att leva sig in i sina karaktärer och det förgångna, som föreföll stå klarare för henne än nuet, enligt Hauberg.

Hauberg antydde dessutom att det fanns ett samförstånd mellan henne och Salminen, men hon sa inte vad det var. Också journalistens reportage var alltså lite hemligt. När Hauberg frågade vad den nya boken hette, svarade Salminen: »Jag vill inte förolämpa dig men …« Och så sa hon inte mer, och Hauberg avslutade med att konstatera att den som vill lära känna Salminen får läsa hennes böcker; den hemlighet hon bär på avslöjas bit för bit i dem. Och det är ju faktiskt det enda logiska för en författare, lydde slutklämmen. Salminen var i sin roll som författare ursäktad.

Den 8 oktober ringde Ester Lunning, fysioterapeut med ett outtröttligt engagemang för de handikappade och god vän till Sally och Jos. Hon hade fått en bebis som hon inte klarade ensam, eftersom hon hade sitt jobb att sköta. Camilla och Sally åkte hem till Esters »ungkarlsvåning« i tron att Ester själv fött barn, men barnet det gäller fanns hos en före detta patient till ännu en doktor Helweg på Rigshospitalet, bror till den psykiater som hade behandlat Salminen. Salminen förklarar i I Danmark: »Hon, den före detta patienten, hade fått barnet av sina grannar i trappan, som blivit tvungna att fly. Nu var det överläkarens arbetskontakt, Ester, som bad oss om bistånd.«

De fick ett barn till låns, en ensam bebis, vars föräldrar flytt till Sverige eftersom de var judar. Jag tror att Sally och Johannes fick förtroendet eftersom vänner och en utvidgad bekantskapskrets kände till paret Salminen-Dührkops vänliga inställning till judar.

Kanske visste man också att de var barnkära och hade ekiperat de fyra barnen från den fattiga arbetarfamiljen intill och tagit med dem till Tivoli, där de fått se cirkusartister, höra musik, spela spel och vinna priser och där de fått åka berg-och-dalbana och karuseller – en hänförande upplevelse lik den hon själv hade blivit bjuden på när hon var ny i New York.

Dagen efter Esters telefonsamtal åkte Camilla till Helligåndskirken vid Strøget i centrala Köpenhamn, medan Sally och Johannes gjorde i ordning sitt redan överbefolkade hus för bebisens ankomst. De skaffade snabbt fram en spjälsäng som de ställde vid fotändan av sina sängar.

I Helligåndskirken mötte Camilla den unga kvinnan som i hast fått sina grannars barn på halsen. Barnet döptes och kristnades och fördes in i kyrkoboken som Bent, ett mycket vanligt danskt namn. Efternamnet uppgavs vara Hansen, efter »den unga kvinnan« alias »den före detta patienten«.

De flyktingar som mellanlandat hos Salminen-Dührkops – det torde ha rört sig om cirka sex personer – lämnade nu den lilla familjen i fred. Bent sov gott ute flera timmar om dagen och låg i en tvättkorg tills de fick tag i en barnvagn.

En dag när Sally och Jos var iväg på ärenden i Fredensborg fick de obehagligt besök, en främmande kvinna med ledsagare i bil:

Hon nosade omkring och sade något om att hon hört att Sally Salminen skulle ha en hel del judar boende hos sig. Ja, där kan ni se, var min svärmors svar, hur lite man kan tro på vad folk säger, vi är bara oss själva här. Och kvinnan gick – utan att lägga märke till barnvagnen bakom en buske i närheten. Vi kan inte tro annat än att hon var nazistisk spion.

Bent var lyckan i allt det onda. I en anteckningsbok skrev hon:

Han är så söt. Han är så söt. Jag älskar honom. Han är obegripligt söt när han storler och visar de två tänderna i underkäken. Och när han ser klipsk ut och drar in sin något fylliga mun – ja, då är han oemotståndlig. Och när han sover med armarna utsträckta uppåt så att hans små händer ligger öppna med insidan utåt, på var sin sida om hans varmröda ansikte, då är han en ängel. Och då ber jag Gud bevara honom och avvärja alla onda anslag emot honom.

Själv har jag visst ingen Gud.

Sally bad tillsammans med barnet för dess okända föräldrar, fast det fortfarande inte riktigt kunde prata. Det var som om hon gjorde det för att påminna sig om att hon hade honom bara till låns. »Detta Bents bedjande«, skrev hon i dagboken, »har gjort mig mindre egoistisk i förhållande till barnet.«

Den 10 november antecknade Salminen att de haft besök av journalister från veckotidningen Tidens Kvinder, utgiven av Danske Kvinders Nationalråd och inte att förväxla med ett senare erotiskt magasin för kvinnor med samma namn. Salminen citerar sig själv i I Danmark: »Bents lilla rede gömt undan, han själv likaså, sovande i sin vagn. Han är ’under jorden’ – så liten och oskyldig han är.«

Men de skulle inte fortsätta hålla honom hemlig. I januari 1944 verkar det, utifrån de inte alltid helt tydligt redovisande memoarerna, som om Sally och Johannes tänkt lämna Thorsvighus tomt för vintern. Bränslebrist och dåliga vägar gjorde det obekvämt att bo där. Hembiträdet sas upp. Camilla flyttade till Lyngby, där hon hade dotter och svärson. Släkt och vänner tog hand om djuren, medan Sally, Johannes och Bent först hälsade på Jarls på Sophienborg för att sedan ta in på ett gammalt värdshus, Jægerspris Slotskro, på halvön Hornsherred mellan norra Själlands fjordar. »Vi flyttade ut med barnvagn och lekhage, med staffli och skrivmaskin. Det var vår mening att hålla arbetet i gång«, berättar Salminen i memoarerna och citerar en notis från Berlingske Aftenavis den 21 januari, där det uppges att målaren Johannes Dührkop med fru och son har tagit in på värdshuset och att båda konstnärerna arbetar flitigt. Här framstår Bent som deras eget, biologiska barn, och knappast verkade det konstigt i allmänhetens ögon att konstnärsparet fått ett barn.

Fast det var inte ofarligt. Einar Rudolf Asbo, organisten på Helligåndskirken som hjälpte Bent och många med honom att få giltiga identitetspapper, avrättades av nazisterna på sitt kontor i kyrkan den 21 juni 1944. Att ta till sig Bent var en risktagning. Jag ser det som Salminen och Dührkops viktigaste motståndshandling mot den tyska ockupationsmakten.

Ett inbrott i Thorsvighus gjorde att de tidigare än tänkt var tillbaka där. Tjuvarna hade troligtvis varit ute efter kläder, som blivit till rariteter i ett land med brist på både kläder och mat. »Underligt med oss två och Bent ensamma här. Om kvällen är det som om en stor, mörk, tom koloss hängde fast vid den lilla del vi bebor och har ljus i – så stort känns huset«, antecknade Salminen den 25 januari.

Nej, det såg knappast konstigt ut att Sally och Jos fått ett barn. Det var också precis vad de hade önskat sig. De hade redan anmält till myndigheterna att de ville adoptera ett föräldralöst barn.

Men för Sally var det konstigt att plötsligt vara mamma – fast å andra sidan, för vem är det inte en stor omställning att plötsligt ha ansvaret för »en liten människoplanta«, som hon kallade barnet? Tveklöst väckte Bent de ömmaste känslorna i Sally. Snart kallade han Johannes och Sally för »mapa«, och hon gjorde förtjust anteckningar i sin dagbok om hans utveckling. Ändå var hans behov av uppmärksamhet ett problem. Det gick inte så bra att arbeta på värdshuset som det lät i tidningen: »Fastän det den här årstiden nästan inga andra gäster fanns på värdshuset, var det ett stort problem med ett barn på tio–elva månader.« Ingenting fick komma mellan henne och arbetet.

Redan några dagar efter att de återvänt till Thorsvighus anlitade de hjälp i hushållet för att ha tid att arbeta. Men så plötsligt gjorde ytterligare ett barn entré i familjen. De sociala myndigheterna hade meddelat att det nu fanns ett barn de kunde adoptera.

Salminens berättelse om barnhemsbarnet Mads är plågsam läsning – inte för beslutet som hon och Dührkop tar, utan för att hon fördömer sig själv för det och för att det är som om hon starkt måste ta avstånd från barnet för att kunna genomdriva det.

Spontant ville de rädda den vanvårdade pojken från det otrevliga barnhemmet, samtidigt som Sally stördes av att barnet inte var »någon vanlig oäkta unge«, utan hade föräldrar i livet som erkände sitt föräldraskap men inte ansåg sig ha råd att gifta sig och ta sitt föräldraansvar. »Att med kallsinnig beräkning låta det allmänna ta på sig vad som borde varit ens ansvar och – ens ömhetslust, det var egenskaper som skrämde mig«, förklarar hon på de sista sidorna i I Danmark. »Trots bästa vilja i världen och trots politisk indoktrinering går det inte att komma från ärftligheten«, fortsätter hon här sitt resonemang. Vad hon gör är att förklara varför de lämnade Mads tillbaka till barnhemmet efter att ha haft honom hemma hos sig på en en och en halv månad lång prövotid.Mads fick Bent att själsligt tyna bort i svartsjuka. »Och vi hade första plikt gentemot flyktingbarnet.« Hon fortsätter:

Mest avgörande var det ändå att vi med problembarnet, det efter allt att döma verkligt egoistiskt dominerande människobarnet, för vilket ett slags kollektiv nog vore en bättre skola för livet – att vi med detta barn hos oss skulle nödgats upphöra med våra konstnärsarbeten. Och vad skulle vi sedan ha existerat på? Det hela stod i sin obehagliga klarhet för oss, då godsägare Axel Jarl talade strängt och sade, att vi måste göra vårt val: allvarligt utövande konstnärer eller helt enkelt barnskötare!

Här ger Salminen uttryck för en syn på barnet, individen, som i dag två decennier in på 2000-talet ter sig förlegad för att inte säga otäck. Jag ser barnet som oskyldigt. Och något slags ifrågasättande verkar vara precis vad Salminen förväntade sig av sin läsare i början på 1970-talet då den tredje delen av hennes memoarer kom ut. Hon säger där att hon och Johannes »trots allt« hade dåligt samvete, men att hon fortfarande i skrivande stund inte kan se att de skulle ha kunnat göra något annat.

Samtidigt som jag tycker Salminens kritik mot Mads är hemsk, men väl delvis kan sägas vara uttryck för en tidsanda, har jag full förståelse för att hon som både författare och förälder utan den kommunala barnomsorg som vi i dag tar för självklar upplevde det som att hon – plötsligt tvåbarnsmamma – satt fast i en rävsax. Hon måste göra sitt val.

Hushållshjälpen klarade ett barn, och längre fram, den sista krigsvintern 1945, när de igen bodde i Köpenhamn lät de Bent gå halvdagar i en barnträdgård ett stycke bort på hemmagatan. Då bodde de på Østbanegade bara ett stenkast från järnvägsstationen Østerport. Parkområdet Kastellet löper längs de många järnvägsspåren. »Lilla, lilla Bent, ut tidigt på morgonen i barnstolen på pappas cykel, och med smörgåsask med sig – ännu inte två år gammal.« Det var inte lätt att lämna honom ifrån sig, men de ansåg också att det var bra för Bent att träffa andra barn, och själva behövde de några timmars arbetsro.

Sally Salminen var en framsynt yrkeskvinna. Ändå får beslutet mig att undra: Hur mycket under jorden höll de Bent egentligen? Ena gången gömmer de honom för att nästa gång framträda som småbarnsföräldrar i pressen. Då de tillfälligt tog barnhemsbarnet Mads till sig ansökte hon om vårdtillstånd för både Mads och Bent. Då måste hon ha omtalat Bent som Bent Hansen. Och nu förde de honom till en barnträdgård – var de inte rädda för att personalen skulle byta på honom och upptäcka att han var omskuren? Sommaren innan hade de varit så försiktiga att de vågade låta Bent leka naken på stranden bara så länge de var helt ensamma.

I alla fall, på tal om yrkeskvinnan: Lite längre fram – i september 1946 – medverkade hon med en debattartikel i Politiken, »Kvinderne og Freden«. Här ironiserade hon över att kvinnorna på ett klädsamt sätt talade om freden utan att på riktigt göra något. Salminen prövade tanken på en utopi, en värld där kvinnan härskar:

Vi skulle få färre kostbara, lögnaktiga skådespel av statsmän, som allra bäst förstår att ta sig själva högtidligt. Vi skulle istället få mera bröd, mera poesi, flera barnträdgårdar, bättre lekplatser, större kök.

Ja, hon var modern i sitt moderskap. Och mycket fäst vid Bent. Hennes moderskap var en konkret motståndshandling men också en enorm känslomässig investering.

På kvällen den 4 maj blev Sally och Jos, och hela Danmark, yra av glädje över »befrielsebudskapet« som lästes upp i BBC:s danskspråkiga nyhetssändning cirka klockan 20.35. Tyskarna hade gett upp i Holland, Nordvästtyskland och Danmark. Sally och Jos rusade ut på stan. För första gången lämnade de barnet ensamt. Tanken på allt som kunde hända honom gav henne ångest, men hon var också lycklig över att vara med för »Aldrig har en växande folkmassa, en tilltagande trängsel, så oöverskådliga skaror känts som själva salighetens gemenskap«. Mörkläggningsgardiner revs ner, levande ljus tändes i fönstren och Köpenhamn var igen en upplyst stad. »Mitt livs mest oförgätliga stund. Som människa och dansk«, säger Salminen när hon berättar om händelsen i den sista av sina memoarböcker, Världen öppnar sig.

Nästa morgon var Bent med om festligheterna på Kongens Nytorv, »högt lyftad på pappa Jos’ axlar«, men samma eftermiddag slog det Sally att de nu kunde få veta vilka Bents föräldrar var.

De ringde Ester Lunning, fysioterapeuten.

Samtidigt var det en ihållande skottlossning utanför lägenheten på Østbanegade. Motståndsmän på hustaken i kvarteret och nere vid Østerport utkämpade en eldstrid mot en nazistisk vaktstyrka som fortfarande uppehöll sig i Nyboder skola på andra sidan järnvägsspåren.

Bent sov sin eftermiddagssömn, och de flyttade honom från hans rum ut mot gatan till korridoren. Senare upptäckte det att murkanten kring fönstret till Sallys arbetsrum och stuprännan intill skottskadats.

Snart ringde telefonen också hos Salminen-Dührkops. Det var en ung kvinnoröst som hördes bortifrån Västergötland. Hon hette Minna och var tjugofyra år och mamma till Bent. Pappan hette Isak. Bent hade också fått en liten syster: Judy.

De var på väg tillbaka till Danmark men hade ingenstans att ta vägen – i deras lägenhet bodde en ny familj och allt deras bohag var spårlöst försvunnet – så de bjöds till Østbanegade. »Denna så självklara inbjudan gav det värkande hjärtat en viss lisa genom att vi inte omedelbart behövde överlåta ’mapas’ ovetande lille unge till några för honom vilt främmande människor.« De såg tåg med flyktingar köra in på stationen:

Vid något tillfälle måste hela skaran i tåget ha beordrats klä [av] sig nakna och lägga de med ohyra och smitta nedsölade plaggen ifrån sig. Länge efteråt syntes kläderna ligga där som en oändlig lång smutsbrun sträng, ja, bruna som de rostfläckiga skenorna längs vilka strängen lagts ut. Den sjönk efter hand ihop och blev liksom ett med den likaledes rostbruna stenbädden mellan spåren.

De väntade på Bents familj. Visste inte riktigt när de skulle komma. Sally intalade sig själv att det var det bästa som kunde hända, att Bent fick förenas med sin biologiska familj. Allt annat hade betytt antingen att nazisterna trots allt fått tag på dem, eller att de inte brydde sig om sin son – »vetskapen om sådant kunde inte annat än skada en människosjäl«. Alltså önskade hon att de skulle komma.

Den 31 maj kl. 19.30 anlände de till Østerport.

Salminen berättar i Världen öppnar sig hur svår skilsmässan från Bent var för henne, hur det är att skiljas från ett barn som blivit som eget kött och blod. »En och annan utomstående viskade något om, att ni, du och Jos, borde behålla barnet, det borde ni ha rätt till, och vore det inte det bästa för den lille.« Men hon försökte vara »modig och lugn« och avvisande mot Bent för att han i stället skulle vända sig till Minna.

En kväll i juni brast det. Hon och Jos var på tu man hand på en restaurang vid Kongens Nytorv. Efter käbbel med servitören – Kan vi inte få behålla våra smörkuponger? Vi äter hellre fisken utan en massa smält smör! – lämnade hon maten orörd och rusade ensam hem till lägenheten, som tillfälligt råkade vara tom på folk, ingen flyktingfamilj, inga återvändande motståndsmän.

Jag gick till medicinskåpet, tog glaset med sömntabletter – den tiden var läkarna frikostiga med att ge recept, och till flera sorters lugnande saker behövdes det inget recept – jag tog en liten handfull av dem. Som jag senare sade till min klokare hälft: – Det var inte min mening att begå självmord, jag visste nog att man inte dör av en åtta–nio piller. Jag ville bara slippa ifrån ett tag. Vara undan. Vila.

Då Jos kom hem fann han mig, ännu fullt påklädd, ovanpå sängen. Jag var halvt borta i medvetslöshet, men jag hade våldsamma kväljningar och det hindrade mig från att somna av. Det var visst tur, jag kastade upp allt giftet. Men jag var inte mycket värd, vad krafter och livsmod angick.

Psykiatern Doktor Reiter, »Danmarks mest kända överläkare« och ägare till lägenheten de bodde i, tog henne till sin arbetsplats, ett litet sjukhus i närheten.

En gång eller ett par om dagen var den vita rocken också här vid min sängkant. Det förekom inga överläkarprocessioner med släp. Den på sitt vis inte bara berömda men också beryktade psykiatrikern överraskade med sin för en sjukhusläkare ovanligt enkla lugna utstrålning. Besöken var alltid lätta och korta – utan att verka förhastade. Han ordinerade styrkande insulininsprutningar, och där var en vänlig sköterska som klarade det där med sprutan. […]

Jag fick då och då ett par lugnande tabletter. De första dagarna låtsades jag ta dem, men jag smugglade dem åt sidan för att lägga upp ett förråd. Så tar jag dem alla på en gång, och så kan den där höglärda, som tror sig förstå andras nerver och själsliv, få sig en läxa, få ser hur litet han i verkligheten vet om patienten här. Jag trodde jag hade övertaget över den så vackert leende snälle läkaren – och jag log tillbaka, gjorde i mina känslor lite narr av honom.

Hur det nu var så tog jag aldrig de undansmugglade giftpillerna. Jag har glömt vad det blev av dem. Men jag började bli eftertänksam och undrade om det kanske ändå var så att han, vitrocken, visste mer än han låtsades om. Ja, till och med visste att det var mera livsvilja och styrka i mig än de senare handlingarna kunnat tyda på. Jag tror att han verkligen var en genial psykiatriker – utan krumelurer och konstigheter.

Salminen var inte bara kritisk mot psykiatrin – hon tänkte också att det fanns läkare som verkligen visste vad de gjorde. Fast jag antar att hon främst hade sig själv att tacka för att hon klarade sig igenom den mentalvård som var så många »galna kvinnors« ändstation. Hon räknade aldrig ut sig själv. Hon reste sig alltid på nytt.

Salminen berättar också hur Minna och Isak fick till stånd en normal familjetillvaro i ett radhus med egen täppa på Uranus Allé 2 i Amager, nära Kastrup. Hon berättar att hon och Johannes blev vänner med Minna och Isak, ja, med hela deras gemensamma familj och att de ofta umgicks. Och att de då och då fick låna Bent för att besöka Zoologisk Have, eller kanske åka motorbåt på kanalerna. De brevväxlade när de var ifrån varandra och firade många födelsedagar, jul och nyår och semestrar tillsammans.

De åkte gång på gång ut till radhuset, till Bent som hon tänkte på som »vår Bent« och i memoarerna beskriver som »bedrövad-glad«. Hon lade märke till hans sorgsna blick när han stod tillsammans med Minna på en perrong och vinkade av Sally och Jos som skulle resa till London; »han var till synes född med ett visst tungsinne – eller hade fått det på sin skiftesrika väg från familj till familj«. Hon uppskattade detta tungsinne som en vacker och värdefull egenskap och bad »att han trots det måtte bli delaktig i den lycka och frid som hör barnet till«.

I memoarerna säger hon aldrig något om den nya tragedi som skulle drabba Bent och hans familj.

Jag googlar familjen. Kanske lever Bent eller Judy eller båda två fortfarande? Kanske kunde de berätta något om Sally och Jos från sitt perspektiv? Jag får en träff på Isak i en digitaliserad kyrkobok för Herfølge socken med uppgifter om män och kvinnor som avlidit 1954. Död den 19 juli. Självmord med gift. Gift med Minna som dog tillsammans med honom.

Efter Isaks och Minnas död bodde Bent igen hos Sally och Johannes. Judy flyttade till sin och Bents moster, men tillbringade alla lov hemma hos sin bror.

I en av Salminens drömdagböcker med anteckningar från december 1958–oktober 1959 hittar jag ett maskinskrivet blad instucket. Texten är fördelad på tre punkter: 1. »Styggheten, 2. »Oron« och 3. »Temperamentet«. Ingen mottagare är angiven och heller ingen avsändare, men jag är säker på att det är Sallys ord och det är uppenbart att de handlar om Bent.

Hon oroade sig inte för den så kallade styggheten. Hon såg det hon kallade för barnets olydighet och slarvighet som helt normalt; hon hade sett det också hos sina yngre bröder, »vilkas slarvighet var oerhörd och varade ända tills de gifte sig«. Men hon oroade sig för den rastlöshet hon såg i honom. Det var som om han ständigt måste vidare, vidare, menade hon. Hon upplevde att han var känslolös och likgiltig inför allt och alla, också sig själv.

Av den här punktlistan förstår man att Sally levde med en oro för att Bent kunde ha ärvt ett häftigt temperament från Isak, sin far, som, såsom det här verkar, ensam planerade och genomförde det ohyggliga. Jag citerar Salminen, inte så mycket för vad hon säger om Bent som för den intressanta självkaraktäristik hon kommer in på:

En person som både är »ligeglad« [likgiltig] och häftig är visst en fara både för sig själv och andra. Jag har själv något i mig som gör att jag kan bli hänsynslöst vred, förunderligt, åskdundrande vred, då finns inte några skrankor, inte heller oförmågans skrankor, jag blir talför, till och med på främmande språk som jag annars är dålig i – men dessa temperamentsutbrott har jag lyckligtvis rätt sällan, de är faktiskt lätt räknade, och jag tror inte att jag samtidigt är »ligeglad«. Jag kommer heller inte så lätt över det som Bent tycks göra, det varar tvärtom länge förrän de upprivna känslorna har helats och därunder ångrar jag alltid både vad jag har sagt och gjort och jag lider av att ha gjort mig till ovän med någon.

Det var en sårad mamma, en kvinna som upplevde sitt barn känslolöst, som skrev. Och en orolig mamma som bad om hjälp. Kanske sammanställde hon punktlistan när hon och Johannes stod i kontakt med Børneværnet, de sociala myndigheterna, och också fick hjälp från dem, vilket hon var tacksam för.

I början av februari 1960 skrev Salminen ett privat brev till juristen Valdemar Hvidt. »Jag hoppas att jag varken skrämmer eller besvärar för mycket med ett så här långt privat brev från mig«, inledde hon. Brevet rörde Sally och Johannes förhållande till Bent, främst ekonomiskt, sa hon, men även här framgår att relationen var svår också känslomässigt.

Hon förklarade att de aldrig adopterat Bent. Först hindrade hans egen familj det. Sedan – efter föräldrarnas självmord, antar jag – mer eller mindre avrådde en barnpsykiater dem från adoption och »då lämnades frågan därhän emedan det inte ansågs rätt att låta Bent få Dührkop-namnet – för de övriga i familjen med samma namn, för deras skull, av finkänslighet inför dem«. Och läkaren hade tröstat med att Sally och Johannes i det väsentligaste ändå hade ett förälder–barn-förhållande till Bent.

Salminen upplevde dock att det inte var så och oroade sig över den stora skatt Bent måste betala för gåvor de gav honom, och i framtiden på ett eventuellt arv. Kanske hon och Johannes ändå kunde adoptera Bent – om han skulle få namnet Salminen i stället för Dührkop?

Mitt namn Salminen är inte något skyddat, fint namn. […] Jag ville med glädje låta Bent bli en Salminen.

Men – naturligtvis går det inte? Jag väntar ett nej. Det är visserligen med mina inkomster vi har gjort vad vi rent ekonomiskt kunnat göra för Bent, och jag skötte honom innan han hade lärt sig att gå. Men jag är bara en kvinna, utan ekonomisk självständighet, lagligt sett. Och jag är antagligen både för gammal och för ung att få lov att adoptera en 17-årig ung man, om så också Johannes står som adoptivfar. Är det inte så?

De adopterade aldrig Bent. Sallys syster Inez i Stockholm blev hennes litterära arvtagare, och det mesta av kvarlåtenskapen efter Johannes tog släktingar på hans sida hand om.

Man förstår att Bent inte hade en lätt uppväxt – och att Sallys moderskap präglades av kärlek till och oro för hennes »Bente-man« och »Gullevän« och »Rackarunge«, som hon kallade honom och som hon älskade men inte fick behålla.

Aili avslöjar i Sallys saga att hon först under ett besök på Øster Søgade 54, där Sally och Johannes bodde i början på 1970-talet, insåg hur viktig Bent var för systern:

Sally förlorade självbehärskningen en kväll och for ut i bittra förebråelser mot Johannes: hon hade inte fått adoptera Bent därför att hans släkt hade motsatt sig det! Före middagen hade hon visat mig allehanda föremål som Bent hade tillverkat i skolan (han var fullvuxen vid det laget och gift med en judisk flicka i Stockholm). Johannes satt tyst. Annars var det han som mest förde ordet, trevlig och humoristisk som han var.

Jag visste att det, medan Bents föräldrar ännu levde, hade förekommit perioder av sorg och splittring i Sallys liv. Pojken längtade ständigt efter »pappa« och »mamma« och slets sönder mellan dem och föräldrarna, och när han kom i skolåldern måste han sättas i hjälpskola. Men efter föräldrarnas tragiska död flyttade Bent tillbaka till Sally och Johannes och växte upp till en frisk och ståtlig ung man som klarade sig bra i livet.

Det här utbrottet blottade ett sår hos Sally som hon burit på men som inte avslöjats i hennes brev till mig. Nu visste jag alltså hur hon kände det när hon blev »barnlös« och därmed lärde jag mig också en hel del om Sally själv. Annars hade jag nog intrycket att hon levde i ett harmoniskt äktenskap och nästan alltid var det en hälsning från Johannes med i hennes brev till mig.

När jag hör mig för om Bent bland släktingar till Sally får jag vaga svar. Ingen har hållit kontakt med honom eller verkar riktigt veta vad det blivit av honom. Han är »försvunnen i Amerika«. Någon säger att det var Salminen som var kittet i trion Bent, Sally och Jos, och minns att Bent var med på Sallys begravning 1976. Spår på internet vittnar om ett makabert slut, som Judy bekräftar i maj 2019: Bent sköt först sin fru, i tredje äktenskapet, och sedan sig själv. Det var i Las Vegas den 17 mars 1991. Men det behövde alltså Sally aldrig veta. Och inte heller Johannes som dött 1985.

Tiden från succédebuten 1936 till krigsslutet 1945 var som en skärseld för Salminen. Det är inte svårt att hitta tänkbara förklaringar till hennes psykiska ohälsa: all uppmärksamhet och spänning efter genombrottet, som föregicks av hektiska år i Amerika, fyllda av förtvivlat hushållsarbete och författande; klassresan, de ekonomiska förändringar och sociala spänningar både privat och offentligt som framgångarna medförde; krigen och hennes närkontakt med deras konsekvenser; äktenskapet som hon till att börja med var så osäker på; beslutet att bli heltidsförfattare som inte bara var en fantastisk möjlighet utan också satte press på henne både litterärt, ekonomiskt och socialt, den bitvis nedgörande kritiken samt räckan uppbrott och nystarter.

Lägg till det ohyggliga mörker som tycktes sprida sig i samtiden. Salminens ohälsa var också symtom på en tid. Många mådde dåligt, vilket avspeglades i tättbefolkade mentalsjukhus. Förlusterna var många och kom ibland nära. Några exempel: Karin Boye, som Salminen beundrade och inspirerades av litterärt sett, begick avsiktligt eller oavsiktligt självmord i april 1941. Vännen och författarkollegan Jarl Hemmer ändade sitt liv hemma vid skrivbordet i Diktarhemmet i Borgå 1944. Den sista juli 1945 nåddes Salminen av ett telegram från Holland: »Germans took my husband dont think he is still alive address as before letter follows.« Den älskvärda förläggaren Andries Blitz, vars vänskap och generositet Salminen uppskattade mycket efter hans besök på Åland sommaren 1939, hade arresterats av nazisterna i november 1941. Hans fru, Dé Blitz Tas, hade klarat sig under jorden och återupptog nu familjens förlagsverksamhet.

Efter krigsslutet, när det igen var möjligt att resa tämligen obehindrat, var det som om världen skulle öppna sig. Så heter Salminens sista memoarbok just Världen öppnar sig, men titeln kan läsas också symboliskt; det är som om Salminen kommer ur sin skärseld starkare. Som om världen vidgades också mentalt efter krigsslutet 1945. Hon talar här själv om att hon efter resorna till England, Belgien, Frankrike och Holland april–juli 1946 upplevde en mognad hos sig själv. Hon avser ett nytt inslag av humor, ett lättsinne som hon tidigare saknat:

jag hade »mognat«, fått mera erfarenhet, hade kommit över en viss ungdomlig högtidlighet, viktighet, allvar –

[…] Ungdomens idealism och generella ansvar för världen håller på att falla av mig – som ju också på min födelsedag i Belgien fyllde 40 år. I gengäld vann jag kanske en större förståelse för den enskilda individen, en djupare medkänsla.

Det ser ut som att hon vid den här tiden började värna om sin integritet på ett nytt sätt. Visst hade hon hela tiden visat en påfallande styrka, och hon hade varit noga med att ord inte lades i hennes mun, men samtidigt hade hon ställt upp på så mycket, otaliga framträdanden och intervjuer, och åtminstone inte i offentligheten velat låtsas om oförrätter hon utsattes för. Under kriget ändrades det.

Som nämnts berättade hon för Ejnar Black, som gjorde hemma hos-reportaget för Berlingske Tidende i september 1943, att hon berörts illa av de kritiker som hellre spekulerat i succéförfattarens inkomster än tagit henne på allvar som författare med litterära ambitioner. Och för Sonja Hauberg, som gjorde den märkliga intervjun för Social-Demokraten en månad senare, kommenterade hon den vrede som de Vårdöbor som hon hade använt som inspiration till bipersoner i Katrina visade henne när hon kom hem från Amerika; en iskall tystnad hade brett ut sig. »Är det fortfarande arga?« frågade Hauberg. »Naech, nu har de glömt det.«

Kanske hade Salminen blivit försiktigare med vad hon sa till pressen, samtidigt som hon kunde ge sådana snabba, vassa svar som hon menade låg för danskarna? I reportaget för Folket i Bild från Kvarnbo 1939 står, med en anspelning på hennes försynthet och ödmjukhet: »hennes stora framgång har inte förändrat henne ett dyft.« Men det skulle den alltså ändå göra så småningom.

Titeln som Sally Salminen aldrig avslöjade för Sonja Haugberg är Lars Laurila. Titeln, som också är namnet på det manliga alter ego hon här etablerar, allittererar lika fint som hennes eget namn. Vid samma tid som hon skrev romanen, då hon också led av psykisk ohälsa, verkar hon ha utvecklat ett stort intresse för sina drömmar. I arkivet i Helsingfors finns sex drömdagböcker med nedtecknade drömmar från 1943–1945 och 1955–1963.

Den 28 oktober 1943 antecknade hon hur hon några dagar tidigare drömt att hon hade utslag i ansiktet och ett djupt hål under käkbenet: »Jag kunde se in i mitt eget huvud och gjorde det med en hemsk känsla av att någonting vederstyggligt hade träffat mig! / Denna dröm har ingen god betydelse. Kanske min bok nu har kommit ut och man är i färd med att andligen flå mig, skända mig, smutskasta mig!« I manuskriptet »Stämningar och situationer«, troligtvis från 1950-talet, heter det: »Jag tyder inte drömmar, men de avslöjar sig emellanåt.«

När boken i slutet av februari 1944 kom ut i dansk översättning av Aage Dons, författare och översättare och nära vän till Sally och Johannes, firade hon den som hon tidigare aldrig unnat sig att fira någon bok innan kritikerna hunnit ge sitt utslag:

Aage Dons, H. C. Branner och Hans Scherfig, de två sistnämnda med fruar, är här till den »Ålandsfest« jag varit fräck och modig nog att planera. Jag har aldrig förr vågat fira en händelse utan att veta om den var värd att fira, om den blev succé eller fiasko. Erfarenheten har emellertid lärt mig att det ingen skillnad gör om man varit försiktig eller djärv – så jag tycker man skall skynda sig att festa vid varje given anledning, göra det innan kritikerna bestämmer över ens rykte och humör.

Lars och Vivi. Litterära alter egon

Sally Salminen inleder kaxigt sin fyra böcker långa berättelse om Lars Laurila med att parafrasera Zacharias Topelius saga »Lasse liten« och citera några rader ur den visa som ingår i sagan och som blivit så välkänd i Alice Tegnérs tonsättning:

Världen är så stor, så stor,
Lasse, Lasse liten,
större än du nånsin tror,
Lasse, Lasse liten.

Redan med sina tidigare böcker hade Salminen gjort män till objekt för sin blick, men den här gången framställde hon alltså sig själv som man. Hon tog vara på sin barndomsdröm och lät sig pånyttfödas som pojke, ja, om inte som Topelius berömda karaktär så som en namne till honom. Tetralogin om Lars Laurila är ett slags experimentell självbiografi – Hur skulle det ha varit om jag fötts som pojke? – och en känslornas och erfarenheternas självbiografi.

Här har vi honom alltså igen, Topelius, som redan i dagböckerna framträder som en inspiratör för flickan med författardrömmar och som skymtade som en föregångare när Salminen med patriotism talade om fosterlandet och vinterkriget med Brodjaga i januari 1940 (se sidan 161). Den som vill kan i Salminens verk lätt hitta fler referenser till honom.

Salminen kände något slags samhörighet med Topelius – även om den nationalromantiska känslan från vinterkriget bara var tillfällig. Än identifierade hon sig med den stora författaren. Än med vallflickan i »Luftslotten« eller Lasse liten. Så är det också just Topelius Läsning för barn som Salminens lilla Lasse helst läser:

Han blev så underlig till mods efter det han hade hört en berättelse. Han fick lust att själv spinna vidare eller att blanda om det han hört och göra nya äventyr. Han visste att det fanns människor som skrev sagor. Mor brukade ibland – mest när hon stod och kärnade och blev tankfull och benägen att lägga ut om livet – utlåta sig i förundran över en som hette Selma Lagerlöf och som hade kunnat skriva så märkliga ting. Själv kände han bäst till »farbror Topelius«. Moster Anna hade givit honom en bok och sagt, att det var farbror Topelius som gjort sagorna. Det fanns förresten en bild av sagoberättaren framme i boken. Han satt på en stol med en skock barn omkring sig. Han såg snäll ut. Flera av sagorna hade gjort ett starkt intryck på den lilla gossen.

Salminen skissade på den första boken om Lars Laurila redan i hennes och Johannes första gemensamma hem på Sonckvägen i Helsingfors, men utkastet fick ligga för andra projekt, bland andra romanen om Edgar Lind, »Ambition« eller På lös sand, eftersom Thure Svedlin på Schildts i Helsingfors uppmuntrade henne att skriva något som inte utspelar sig på Åland, eller det var i alla fall så Salminen tolkade honom. Hon skrev i huvudsak Lars Laurila på Thorsvighus. Den 13 mars 1943 var manuset i princip färdigt, men hon jobbade med det också på Rigshospitalet.

Den 30 april, när Salminen var utskriven från sjukhuset och hemma igen, åkte Johannes in till Köpenhamn för att skicka det till Svedlin. Inte hon. Kanske mäktade hon inte med det efter att hon väl satt punkt.

Tänk att hon inlagd på en psykiatrisk avdelning, där det mentalt avvikande skulle korrigeras, hade arbetat med en bok om sig själv som man. Vilken protest mot den av samhället föreskrivna kvinnorollen! Och vilken anspänning denna protest måste ha fört med sig. Var det anledningen till att hon i oktober, då boken ännu inte kommit ut varken på svenska eller danska, inte avslöjade bokens titel för Sonja Hauberg, journalisten från Social-Demokraten?

I I Danmark resonerar Salminen: »Det är omöjligt att reda ut precis vilken andel de olika slags bekymmer, som livet gav oss dessa år, hade i min vacklande hälsa. Det är åtminstone säkert att berättelsen om ålandspojken Lars var en av orsakerna.« Här syftar hon på att hon så starkt återupplevde den samhälleliga stridsfrågan från tonåren, Ålands »ofrihet«, som för henne liksom flöt ihop med Danmarks ofrihet i nuet. Men jag menar alltså att hennes alter egos könsidentitet är ytterligare en intressant aspekt att ta fasta på. Det rör sig nämligen om ett slags förklädnad.

Men det är ju en roman! kan man invända. Javisst, fast den – liksom de tre andra romanerna i tetralogin om Lars Laurila, Nya land (1945), Små världar (1949) och Klyftan och stjärnan (1951) – är i mycket en självbiografi, som Salminen själv förklarar i I Danmark: »Men jag önskade mig friare händer, och avstånd, och därför valde jag en manlig huvudperson och gjorde hans föräldrahem något annorlunda än mitt eget varit.«

De fyra böckerna om Lars Laurila är med andra ord självbiografiska romaner. De presenteras som fiktion samtidigt som de är uppenbart självbiografiska. Lars Laurila till exempel har undertiteln »Berättelse« och i den står en hälsning från författaren: »Karaktärerna i denna bok har ingen bestämd motsvarighet i verkligheten. Detta gäller i synnerhet huvudpersonens far och mor, vilka på intet sätt motsvarar förf:s egna föräldrar.« Lustigt nog antyder just den här hälsningen att förhållandet mellan fakta och fiktion inte är entydigt. Så är också överensstämmelserna mellan Lars Laurilas fiktiva liv och Salminens eget många.

Det har kallats för ett misstag att Salminen valde att i romanform skriva om sig själv som man. Åsa Stenwall-Albjerg säger i »Utanförskapet hos Sally Salminen«:

Man kan i likhet med en del samtida recensenter beklaga att Sally Salminen inte tagit steget fullt ut och låtit sin huvudperson vara en kvinna; hela Lars Laurila-serien kan ses som en komprimerad skildring av Sally Salminens egen bildningskamp och författarbana.

Och Anna-Lisa Bäckman i Kvinnornas litteraturhistoria menar att Salminen gjorde läsaren en otjänst genom att framställa sig själv som man: »Det finns alltför många berättelser om manliga klasskämpar och alltför få om unga proletära kvinnors bildningskamp – det hon kunde berätta om!«

Man kan med Bäckman – och författaren själv, hon talar ju om att hon ville skapa avstånd – tolka alter egot Lars Laurila som en försiktighetsåtgärd; kanske skulle berättelsen annars ha känts för nära, »utan tillräckligt skydd av fiktionen öppen för angrepp, eftersom kvinnors erfarenheter lättare ifrågasätts och kritiseras, särskilt om de utspelas i något som alla tycker sig ha rätt att ha en åsikt om: samtiden«, som Bäckman säger.

Men man kan också tolka alter egot Lars som en kontroversiell och modig handling och som det rakt motsatta till ett distanserat berättande. Salminen tog sig friheten att göra litteratur av sitt liv.

År 1943 när Lars Laurila kom ut såg Salminen romanen som sin dittills viktigaste bok. Hon ville inte avslöja titeln under den där märkliga intervjun hösten 1943, då hon föreföll frånvarande, nästan som att hon inte varit riktigt vaken, men livades upp av Haubergs intresse för hennes kommande bok och berättade att den börjar med en skildring av första världskriget, sett ur ett barns ögon, och att hennes ambition med boken var att skildra den generation ålänningar som efter Nationernas Förbunds utslag i Ålandsfrågan 1921 blev varken svenskar eller finnar. Hon sa att hon känt sig tvungen att skriva boken eftersom hon haft förutsättningarna att göra det och hade insyn i ämnet. Att hon tyckte den var hennes viktigaste bok eftersom hon trodde att hon var den enda som kunde skildra händelserna inifrån. Än så länge höll Salminen Ålandsfrågan som det mest avgörande under sin uppväxt. Men 1960, när hon på Skovridergården arbetar med sin första memoarbok, Upptäcktsresan, tränger sig en skärva av nuet in i uppväxtskildringen och hon berättar:

Jag har faktiskt trott att ålandsfrågan var det som betydde mest för mig i min ömtåligaste utvecklingsperiod. Nu tvivlar jag på att tvisterna mellan ålänningar och andra finländare om öarnas framtid betydde så mycket. Men de gav en utlösning. Jag fick möjlighet att hänföras, jag hade tillfälle att känna medhåll hos andra, jag fick märka ett motstånd som väckte trots.

Av mycket större betydelse var ändå det dagliga livet. Tomrummet efter far. Mors och syskonens kamp mot fattigdomen. Det överväldigande själsliga tryck närvaron av rika och skolade grannar gav.

Bäckman i Kvinnornas litteraturhistoria ratar inte Salminens självbiografiska romaner på grund av det hon ser som författarens miss, det manliga alter egot; hon uppskattar tvärtom Salminens skildring av det minoritetsproblem Ålandsfrågan var och menar att miljöskildringen i Små världar, berättelsen om New York-tiden som börjar i Nya land, är lysande.

Att Salminens skildringar av de skandinaviska immigrantmiljöerna i 1930-talets New York, i romanerna om Lars Laurila och i memoarboken Min amerikanska saga, är värdefulla tidsdokument har framhållits på flera håll. På samma sätt som de folklivsskildringar från ett svunnet landsbygdsliv som Salminen ger i flera av sina romaner och i Upptäcktsresan har de ett värde som bara kan växa med tiden.

Själv uppskattar jag också den skildring av barn och barns perspektiv som finns i Lars Laurila – en berättarkonst som Salminen gör ännu mer av i Barndomens land.

Det är en stark scen som utspelar sig då Lars med sina två yngre bröder vadat över från hemön Bossholm till Stamskär för att hämta hem liljekonvaljer, hägg och nattvioler att pryda huset med till midsommar och kommer ihop sig med Arvo, minstingen. Arvo är liten och tjock och blir snabbt andfådd när han anstränger sig för att hinna med Lars och Väinö som klapprande springer framför honom på stigen, också de barfota. »Men han var seg och envis och van att som en liten frustande ångmaskin komma efter de äldre bröderna.« Han är också stolt och har ett eldigt humör som visar sig efter att han halkat på en sten i vattnet och blivit genomblöt. Arvo tål inte att Väinö skrattar åt honom och kommer rasande upp på Stamskärs strand, beredd att kasta bottenslam och tång på den hånskrattande Väinö, men Lars går emellan:

»Tig!« ropade Lars, när Arvo fortsatte att ge hals. »Professorn [som har sommarställe på skäret] hör dig. Professorskan kommer ut med sina hundar.«

»Jag bryr mig int om det – jag ska ge Väinö stryk – – – Jag ska dränka honom. Jag ska dränka dig med – och mamma med – och morfar med – allihop …«

»Tig, tyst säger jag! Om du inte är tyst kommer Karlö-Oskar och stoppar dig i en säck.«

»Jag bryr mig int om det. Jag dränker Karlö-Oskar – Jag dränker allihop, alla människor – Jag slår sönder brunnsstävan och äter upp alla sockerbitarna – jag –«

Bråket urartar när Arvo vägrar att sluta med sin svada och Lars, rädd att det ska störa grannarna, förtvivlat försöker få tyst på sin lillebror:

Snart hade han brodern under sig på marken. Rullande honom i sand och starrgräs, som klibbade vid de våta kläderna, gav han honom slag på slag utan försoning.

»Vill du vara snäll? Vill du tiga?« kom det häftigt mellan hans sammanpressade tänder. Arvo värjde sig i fullt raseri, fick fatt i Lars’ tjocka hår och drog allt han förmådde. Men det var inget riktigt slagsmål. Lars var så mycket större och starkare, att den mindre endast hade att ta emot slagen och värja sig när han kunde. De höll på flera minuter, tio, femton, kanske mera.

»Vill du va snäll? Vill du tiga?« kom det alltmera sammanpressat från Lars. Raseriet förvandlades till fruktan allteftersom han kände att broderns lilla kropp slappnade under honom – utan att ropen och hotelserna slutade.

Brodern var inte längre ett människobarn utan ett litet troll, som med kroppen mörbultad och ansiktet fullt av blånader fortsatte att spotta ut sitt raseri.

»Jag drän-ker Väinö – ja-jag slår sön-der brunnsstävan – jag äter opp alla sockerbitarna. Jag dränker …«

Väinö kom tyst och rädd fram ur skogsbrynet och stod och såg på. »Lars, du slår ihjäl Arvo!« skrek han gällt. Men Lars hörde honom inte.

Arvo får stryk så han har svårt att stå på benen efteråt, men det är han som vinner när Lars till sist ger upp, utan att riktigt förstå vad han kunde ha gjort sin bror men ändå rädd för vad som hade hänt.

»Jag dränker Väinö – – – jag dränker morfar. Jag äter alla sockerbitarna …«

I böckerna om Lars Laurila finns flera scener som är riktiga pärlor, bland dem sagolikt skimrande miljöskildringar. Här behandlar Sally Salminen dessutom en rad teman som var relevanta då och som fortfarande är det, som tillhörighet och utanförskap och sociala villkor som avgör individens liv.

Dessutom är könsroller och sexualitet ett framträdande och genomgående intressant tema, precis som i Den långa våren. Lars häftigt uppblommande lust och klumpiga och ibland till och med hänsynslösa försök till kärleksförhållanden med kvinnor kan verka inte så lite förvirrade, och också ha en förvirrande effekt på läsaren, men återspeglar Salminens upplevelser av hur det var mellan pojkar och flickor, unga män och unga kvinnor under uppväxten, och senare bland de skandinaviska immigranterna i New York, där det, som det heter i Nya land, »rådde en annan jämlikhetens anda än ute hos bourgeoisien«. I Små världar framkommer de »hårda tag« som detta jämlikhetsideal förde med sig.

Det var en miljö som i verkligheten gjorde Salminen besviken. I Min amerikanska saga berättar hon hur hon efter några år i Amerika gav upp tankarna på »att [hon] i kretsarna uppe i Harlem skulle kunna möta en enda att samtala förtroligt med. Heller inte någon som erotiskt skulle kunna mätta mitt gemenskapsbehov.« Där saknade hon karlar med hjärnor, som hon skrev i ett brev till Aili.

Aili gifte sig Nordgren och under det namnet beskrev också hon de skandinaviska kvarteren i Harlem och den syn på sexualitet som rått där. Nordgren gör det i romanen Innan dagen börjar från 1946, alltså i stort sett samtidigt som Salminen gör det i Nya land (1945) och Små världar (1949).

Ann-Marie Ivars återger i sin uppsats om emigrantliv i 1930-talets New York, och Nordgrens och Salminens skildringar av det, ett uttalande av Nordgren, där hon kommenterade den plats sexualiteten hade bland arbetarna. Uttalandet var en replik till en kritiker som ifrågasatt att sexualiteten faktiskt hade haft en så stor betydelse. Aili Nordgren vidhöll att den hade haft det; arbetslösheten bland männen gjorde att kärleken spelade en ofantligt stor roll: »Kalla det nu vad man vill sen men, man måste hjälpa och trösta varandra, man blir svartsjuk, man har tid att ströva och driva omkring, och det uppstår konflikter, det är ingenting främmande alls för en situation som den vi levde i, det här dramat [i Innan dagen börjar].«

Trots de fina scenerna och de intressanta temana är jag rätt led på berättelsen om Lars Laurila när jag i min läsning börjar närma mig slutet av tredje delen, Små världar. Det är långa böcker. Sammantaget rör det sig om 1 500 sidor. För långa, eftersom det saknas koncentration i berättelsen, en sådan central fråga som Salminen har i sina övriga romaner och som fungerar som ledstjärna och driver berättelsen framåt. I I Danmark, där Salminen kallar Lars Laurila för både en uppväxt- och utvecklingsroman och »i mycket en självbiografi«, påpekar hon själv: »En skarp gallring och förkortning redan från början skulle säkert ha varit till stor fördel för boken. Sedan jag insett detta har jag företagit beskärningar i ett ’önskeexemplar’ för en framtida önskeutgåva.«

Men så i ett slag händer det som förändrar hela min läsupplevelse och ger berättelsen en djupare mening och en lyster: I Små världar börjar Vivi, som uppträder redan i Nya land, att mer och mer påminna om Salminen själv i New York. Vivi dyker upp i sällskap med än en, än en annan man med otrevligt eller främmande utseende. »Det var fler än Lars som lade märke till detta som man inte visste om man skulle kalla desperation, vankelmod, oförståndighet eller helt enkelt tidsfördriv och lek.«

Lars bryr sig om Vivi och snart är de ett gift par. Här sammanför alltså Salminen sina två alter egon, det manliga och det kvinnliga.

De åker på bröllopsresa till Niagarafallen, där Vivi för varje nytt vattenfall av både fruktan och hänförelse utropar: »Det här är det förskräckligaste av alla. Är det inte underbart, Lars?«

Men de bli inte lyckliga tillsammans. Hon bryts ner både fysiskt och psykiskt av sin otrygga och slitsamma situation som hemhjälp och av de många mellanlandningarna på arbetsförmedlingarna på Lexington Avenue. När de gifter sig förlorar hon »trotset, det envisa omedgörliga sinnet, förtegenheten, avståndstagandet«. Och han börjar irritera sig på henne, för han »ville inte ha en undergiven kvinna. Hon skulle vara frimodig och självständig, gärna stolt och krävande.«

Redan på sina hemöar i den åländska skärgården, i första delen, hade han frågat sig varför »bra flickor« alltid är urtråkiga och konstaterat att den enda friska levande kvinna han kände var hon som stämplats som hora. Att både synda och göra gott är att leva, resonerar Lars. I Lars kläder kan Salminen göra Kvinnan till objekt och distansera sig från henne; här är det svårt att tänka sig en okomplicerad identifikation mellan den kvinnliga protagonisten och författaren själv.

Vivi saknar ett eget intresse. Något att brinna för så som Lars brinner för böcker. Deras gemensamma, instängda liv som anställt par för en eller annan rikemansfamilj gör honom förtvivlad och rasande och ger honom kvävningskänslor, för att det utestänger dem från samhällsgemenskapen och »det andra Amerika«, »det som fanns i landets historia och i dess litteratur och i dess ännu så fräscht nya och givmilda natur«. Han tycker att världen blir till småbitar: »Det lilla, de många små trängde sig inpå honom.« Här, i Lars upplevelse av livet som tjänare, har vi också förklaringen till bokens titel, Små världar.

Till sist kommer befrielsen, när Vivi är så förtvivlad – att hon hoppar! Hon skulle »bara ordna gardinerna«.

Plötsligt börjar det dra där uppe i de vita rummen med glasväggar på sextonde våningen, och ljud når upp ända nerifrån gatan; det låter som brandbilar eller polisvisslor. Det brukar vara så tyst. Lars rusar till hissen:

Han stod med Vivi i sina armar. Ringen av människor runt om var som en tyst, orörlig mur. Men borta, långt borta någonstans rörde sig trafiken obehindrad. Han såg bilar – fordon – någonting som flyttade sig: det var korta streck dragna i andra små cirklar, flimrande av solsken. Hans egen låg i skuggan. De många rörliga strecken liknade någonting som han hade sett på film en gång – eller genom ett mikroskop. Korta, mikroskopiskt små, löjligt avlägsna och intetsägande streck. Men han höll ju någonting i sina armar. En tydlig ensam röst trängde fram till hans öron från den svarta ringmuren. Den sade:

»Som ett fjun genom luften.«

Ja, han höll någonting i sina armar. Men det var inte ett fjun. Det tyngde, armarna ville ner. Bördan drog honom själv ner. Knäna darrade, benen ville inte bära tyngden.

Ja – han mindes, han såg åt sidan, åt vänster. Där, klart, mitt i världsrummet, fanns ett krossat blodigt huvud. Ett tilltrasslat blodigt hår – – – Det blev mörkt för hans ögon och han visste inte mera förrän han vaknade upp sittande i en stol.

Vivi är den Sally Salminen som står och väger på översta trappsteget. Lars är den som börjar skriva på allvar. Salminen kunde inte bli författare förrän hon hade slutat tänka som en piga och börjat bete sig som en man. Anna-Lisa Bäckman noterar saken helt kort i Kvinnornas litteraturhistoria: »I själva verket handlar det om ett symboliskt förlopp, där Vivi, tjänarinna, det ’kvinnliga’, måste dö för att det skapande, ’mannen’, Lars ska få leva. Allt utspelades egentligen inne i Sally Salminen.«

Men jag tycker alltså att det är värt att dröja vid det här, för det är del av det mönster som utmärker Salminens liv och går igen i flera av hennes verk.

Med sina böcker om Lars Laurila prövar Salminen inte bara tanken hur det kunde ha varit om hon fötts som pojke; hon visar också att hennes livsval var oförenliga med vad det innebar att vara Kvinna, så som det samtida samhället, normen, definierade henne. Kanske är namnet Vivi, Vi-vi, en lek med det kollektiva »vi«. Vivi förmår inte att som individualisten – en Sally, en Lars – frigöra sig från kollektivet och dess vanor och normer. (Även Ruths mamma i Den långa våren heter Vivi; »Bäck-Vivi« som männen lägger sig hos men lämnar.)

Sally Salminen måste bejaka »den galna kvinna« hon hade i sig, vilket sammanföll med att vara man, författare. Alternativet, att inordna sig som Kvinna och hushållshjälp hade betytt döden. Romanen Lars Laurila är en litterär gestaltning av den dubbla könsidentitet Sally Salminen hade upplevt att hennes livsval förde med sig och att hon hade som författare.

I ett brev till Valdemar Nyman, präst i Finströms församling på Åland, författarkollega och vän, menade hon att konstnärer ofta är »gränspersoner« – halvt käringar, halvt män. »De blir därigenom liksom mera hela människor. Det behöver naturligtvis inte alltid betyda homosexualitet – fastän också det kan höra till.« Det var i en lång utläggning om Vilhelm Ekelunds försyndelser och förtjänster hon gjorde detta allmänna uttalande om konstnärers genus. (»Ekelund själv är verkligt manlig i sin litteratur. Däremot tror jag att han som människa varit käringaktig, odräglig.«) Brevet till Nyman är daterat den 19 februari 1954.

Några år senare förklarade hon brevledes till den då 16-åriga Tea Hellgren, som skulle skriva skoluppsats och hade hört av sig till författaren, att Lars är ett slags kamouflage, att hon inte direkt hade velat skriva om sig själv. Det sa hon också i andra sammanhang. Men i just det här brevet kommenterade hon dessutom den kritik hon hade fått för att hon skulle ha gömt sig själv bakom en manlig karaktär:

Det är lika möjligt att läsarens förutfattade mening, beroende på vetskapen om det jag ovan berört [att Lars upplevelser i det stora hela överensstämmer med hennes egna], gör honom mindre trovärdig än han i verkligheten är. I senare år har vetenskapliga undersökningar ju visat att det varken på det själsliga eller andliga, ja inte ens på det fysiska området finns någon absolut skarp gräns mellan det manliga och det kvinnliga. Därtill kommer att författare i de allra flesta fall är om man så får säga tvekönade. I fall de inte är abnormt starkt utvecklade åt en bestämd sida.

Författarrollen innebar för Salminen en manlig identitet som fick litterär gestalt i karaktären Lars Laurila. Författarrollen var som ett slags förklädnad som gav Salminen privilegier, en viss frihet som samtiden inte tillät »den normala kvinnan«. Som författare kunde hon säga att hon inte hade tid att tänka på man och barn. Hon kunde tala om Kvinnans viktiga roll i hemmet men själv i egenskap av reporter och föreläsare resa land och rike runt. Hon kunde arbeta med ett manus inskriven på en psykiatrisk avdelning.

Salminens förklädnad och hennes manliga alter ego är en variation på de manliga emblem som generationer av kvinnor använt för att skapa sig större spelrum, för att det har varit ett sätt att vidga normer och synsätt. Nina Burton berättar om den här traditionen i Den nya kvinnostaden (2005), om bland andra Englands första yrkesförfattarinna, Aphra Behn, som på 1600-talet förklarade: »Allt jag begär är rätten till min manliga del; poeten i mig.« Och om George Sand som i 1830-talets Paris klädde ut sig till man för att ta sig in i mäns kulturmiljöer, skrev Indiana (1832) – en roman om en självständig kvinna som sätter sig upp mot äktenskapslagarna – och försörjde både sig själv och andra.

Det har provocerat. År 1941 gav Barbro Alving, »Bang«, författaren Albert Viksten svar på tal i radion. Han hade i en tidningsartikel, »Mannens förfall«, förfasat sig över kvinnorna som han menade trampade fram som elefanthjordar, som lagt sig till med alla manliga klädesplagg, tog plats i riksdagen och födde för få barn. Bang hade då aldrig sett kvinnor i kragar som skär hakan i skivor eller i kläder med så många fickor att det krävs ett sammanbitet letande för att hitta en tågbiljett, som ingen kan förstår hur den hamnat just där den är, »dessa de mest utpräglat manliga plaggen, som sedan sekler vittnat om mannens djupare förstånd och praktiska sinne«.

Salminen tog sig gång på gång friheter. Också med sitt manliga alter ego Lars Laurila och när hon behöll sitt flicknamn, Salminen, efter giftermålet med Johannes Dührkop. Det var ett sätt att inte ge upp sin egen identitet, och förstås också affärsmannamässigt; Salminen var det artistnamn hon var känd under. I memoarerna ställer hon traditionella könsroller på kant genom att framställa sig själv som familjeförsörjare och beskriva honom, »min rare make«, som den avväpnande och smidiga i sociala relationer, till skillnad från henne själv.

Det är intressant att Runar Backman – ja, prästen som var ny på Vårdö när den litterära stjärnan kom hem från Amerika – i sin minnesteckning av Salminen i Sallys saga beskriver henne inte bara som en kunnig kock utan också som en självklar arbetsledare.

Beslutet att behålla namnet Salminen hade också en annan trotsig sida; det handlade om att inte skämmas för faderns förfinskade namn, som hon upplevt hade klingat illa och uppfattats som ett »bastardnamn« under uppväxten. I Lars Laurila låter hon Lars resonera sig fram till att namnet ska han behålla:

hur förhatligt det än var – ja, just därför – och hur bittert han än innerst inne önskade sig ett annat, ett som skulle klinga gott också i hans egna svenskvana öron.

Han skulle vinna dem trots detta namn!

Han skulle tvinga dem att erkänna honom med det namn han bar, med det namn de smädat. Och gjorde han någongång i världen en sak värd att omtala, så skulle det göras i detta föraktade finska namn!

Samtidigt som Salminen offentliggjorde sitt manliga alter ego hade hon en späd och prydlig framtoning, som så många samtida skribenter kommenterade. Någon beskrev henne som »fågellätt«. I den meningen tedde hon sig typiskt kvinnlig.

Det är inte utan att jag vill tolka den kritstrecksrandiga kavaj som Salminen bär så respektingivande på porträttet från mitten av 1940-talet som en stilig blinkning (se pärmen). Den bredbrättade hatten hon ibland hade till är som ett accenttecken.

Satir på satir

På lös sand är med sina knappt trehundra sidor kortare än såväl de föregående romanerna som berättelsen om Lars Laurila. Kanske kan man se det lägre sidantalet och den icke-åländska miljön som uttryck för att Salminen tog till sig av kritiken hon hade fått för Katrina och Den långa våren – bara för att få, som hon upplevde det, nedgörande kritik för sin tredje roman, fastän kritiken i själva verket inte var så hemskt negativ.

Hur som helst, i böckerna om Laurila förlitar hon sig på sig själv i dubbel bemärkelse: hon uppfyller sin dröm från barndomen om att skriva om det specifikt åländska, naturen och människorna, samtidigt som hon berättar om sitt eget liv. Och hon gör det som om det gällde att dokumentera det, att bekräfta det, att med massor med detaljer göra det verkligt. Samtidigt som jag tycker att tetralogin om Lars Laurila är för lång, ser jag vitsen med utförligheten. Salminen gör i sitt författarskap fullt avsiktligt inte skillnad mellan »stort och smått«.

Det är en ståndpunkt som vi känner igen från 1970-talets kvinnorörelse med frontfigurer som Sun Axelsson och Märta Tikkanen. I dag har många läst Kristina Sandberg som med romantrilogin om Maj i Örnsköldsvik – samtida med Mariana, Nanny, Ruth och Sally Salminen själv för den delen – velat ge hemmafrun plats: »Jättemycket plats. Många ord. Göra henne väldigt synlig. Hela hennes liv var annars osynligt, det hon gjorde, vad hon tänkte och hur hon levde var länge nedvärderat.«

Sandbergs agenda har uppskattats av otaliga läsare som känt igen sig – eller kanske sin mamma, mormor eller farmor – och för Liv till varje pris (2014), den avslutande romanen i trilogin, fick Sandberg Augustpriset 2014. Men också sega patriarkala strukturer har talat sitt tydliga språk: Kunde hon inte ha nöjt sig med att skriva ett häfte om städning? frågar en manlig läsare i ett brev till författaren. Detaljrikedom och upprepningar i berättelser om kvinnor är nödvändiga botemedel mot föreställningar om kvinnors »små liv« (i hemmen), konstaterar Sandberg i sitt sommarprogram i Sveriges Radio från 2015.

Flera hemmafruar lever i Salminens författarskap, bland dem Katrina och Erika, Salminens mamma. Här uppträder också pigor, bland annat i novellen »Miss Bavels Forventninger«, Små världar, Spår på jorden och i memoarerna. När veckotidningen Folket i Bild hälsade på hos Salminen i Kvarnbo vintern 1938 berättade hon: »Jag skulle gärna vilja skriva en bok om hembiträdets yrke. Jag har aldrig fattat vad det är för simpelt och löjeväckande i att stå vid en diskbänk eller en spis! Hembiträdets kall är närbesläktat med moderns eller husmoderns, men har inte på långa vägar det anseende det förtjänar …« Uttalandet kan ses som en reaktion på en allmän hållning i samtiden, och var möjligtvis också ett svar på Ragnar Öllers (Sten Söderskär) satir: romanen Romanpristävlingen som liksom Salminens Katrina hörde till förlaget Schildts utgivning 1936.

Öller gjorde sig lustig över bland annat butiksbiträdet Gustav Janssons trägenhet att bli beläst, hans uppfattning att en butik kan utgöra miljö för en roman och hans beslut att ta chansen att bli utgiven när han läser en annons om en romanpristävling i tidningen. Han har läst om »statarpojkar, broarbetare, rallare, vagabonder, sjömän, som börjat skriva om sitt liv och slutligen blivit så berömda författare, att de inte behövde arbeta längre, bara skriva en bok då och då«.

Öller låter butiksbiträdet säga till sig själv:

– De där lärda herrarna, dem behöver du då sannerligen inte vara rädd för. Det är länge sedan de hade ensamrätt att skriva litteratur. Nu har alla lika rätt att vara författare. Och du kan ju skriva om hur världen ser ut i ett butiksbiträdes ögon. Från den synvinkeln har ingen ännu skrivit en roman. Det blir en nyhet som kommer att väcka uppseende ska du få se, min gosse! Du har ju skrivit förut, så det är bara att gå på i ullstrumporna!

Det är inte utan att Öllers manliga karaktär har en del gemensamt med Salminen.

Öller beskyller sin Gustav Jansson för att vara äregirig redan för att han aspirerar på en butiksföreståndarpost. Dessutom läser han in butiksarbetarens bristande lojalitet med sin egen klass i de litterära ambitionerna:

Gustav Jansson är ett proletärbarn. Åtminstone enligt den gängse klassindelningen. Ty hans far var ju en vanlig kroppsarbetare, och modern skurmadam. Men själv har han nog ingen förnimmelse av sin samhörighet med proletariatet. Hans litterära intressen har helt och hållet isolerat honom från kontakten med det sjudande politiska livet och han har aldrig vaknat upp till något klassmedvetande. Tvärtom har han på grund av sin försummelse att orientera sig i politiken på ett tidsenligt sätt helt enkelt blivit – konservativ och högersinnad!

Naturligtvis hör det hånfulla till genren, satiren, men när man lägger det pussel som den samtida kritiken och det litterära etablissemanget utgjorde – fogar till en recension här, en nidbild där – är det lätt att se att somliga individer, som kvinnliga arbetar- eller allmogeförfattare, var särskilt utsatta. Det är en sak att sparka uppåt. En annan att sparka nedåt.

Det ligger ideologi i Salminens roman om sin egen uppväxt och också i beslutet att igen skriva om Åland. I I Danmark, där hon berättar om mötet med förläggaren Svedlin i februari 1941 som fick henne att vänta med Lars Laurila och ett utkast om »den barnsliga starka Vilhelm« – som i stället, med den äran, ska uppträda i Spår på jorden (1961) – delger hon också:

Mitt medfödda trots sade mig visserligen efteråt att det var kritikerna själva som bevisade sin inskränkthet, ifall de lät den yttre miljön avgöra vad en författare skrev om karaktärer och åsikter. Som om inte en äventyrsskribent kunde låta händelserna utspela sig jorden runt bland all världens raser och folkslag, utan att man kunde skilja på annat än namnen i hans personregister! Så frågade jag mig själv trotsigt, men tyst, ut i luften.

Även beslutet att återge dialekt var en medveten strategi som Salminen hade gemensam med flera andra proletärförfattare och autodidakter. »Moa Martinson, Vilhelm Moberg och Jan Fridegård breddar avsevärt trettiotalsdiktningens register genom att hålla fast vid ett folkligt idiom och en folklig medvetenhet«, påpekar Ebba Witt-Brattström i sin bok om Moa Martinson.

Till en början värjde sig Salminen som bekant mot beteckningen »proletärförfattare«, men hon vande sig vid den och kunde till och med kalla sig själv så, åtminstone om den stod inom citattecken. Det växte fram en identifikation med andra författare som fick samma epitet. Det var i uppskattande ordalag hon uttalade sig om kolleger som Claus Eskildsen:

Vad som särskilt har intresserat mig hos honom är det faktum att han i likhet med Vilhelm Moberg trettiofyra år senare berättar om de människor »som historien har glömt«. Historiens »store«, kungar och rådsherrar och hertigar, blir belysta och bedömda efter nya kriterier – i relation till det som är det egentliga, nämligen en landsdels allmoge.

I I Danmark nämner hon också att Lars Laurila är en bok om klasskillnad, och då tänker hon inte på skillnaden mellan borgare och arbetarklass, utan på skillnaden mellan arbetarklass och »den även av städernas arbetarklass så ringaktade allmogen«. Igen blir man påmind om att begrepp som proletär och arbetare, och proletärlitteratur och arbetarlitteratur, kan rymma mycket, både allmoge och arbetare, samtidigt som skillnaderna mellan kategorierna allmoge och arbetare är betydelsefulla för den som är medveten om dem.

På Thorsvighus, då Salminen jobbade med manuskriptet till Lars Laurila, läste hon bland andra Frans Eemil Sillanpää för att påminna sig om Finlands historia. Med allmogen, »det egentliga«, som måttstock måste hon underkänna honom. I I Danmark förklarar hon:

Hans ord kommer liksom från en länstol, där han vräker sig välbehagligt nedsjunken, med cigarr mellan fingrarna och grogglas på bordet, halvblundande, med en lågmäld röst som berättar för lyssnaren i länstolen intill, lyssnaren som förut är förtrogen med alla de omständigheter det rör sig om. Den litterära utformningen behöver hos honom inte bli klumpigt förklarande, den kan bestå av poetiska antydningar. Men har den något att säga åt folk som inte sitter med i kretsen och halvblundar och ler och smuttar på glaset? Nej – det är därför Sillanpää trots Nobelpriset har så litet att säga läsare utanför sitt eget land.

Man kan kanske tänka sig att Salminen haft ett litet horn i sidan till Sillanpää, eftersom han 1939 fick det Nobelpris som också hon hade varit på förslag till. Fast jag kan inte minnas att jag någonstans sett henne kommentera det. Hur som helst hade hon sin poäng. I I Danmark fortsätter hon sin kritik av den bild Sillanpää ger av allmogen:

Man kan inte annat än ömka sig över eller förakta dem. De är inte bara utan forntid, det vill säga: de lever inte bara som om de var utan tradition, de är också utan framtid eftersom de går där och vegeterar, och så viljelöst, så sömngångaraktigt leds av sina drifter. På sin höjd är de skurkaktiga, men också det utan riktig kraft. Icke dess mindre är det något hos Sillanpää jag håller av: han är en människa med ett stort medlidsamt hjärta.

Själv förde hon in en stark, kreativ allmoge i litteraturen.

Salminen nämner i I Danmark att hennes skildring av Ålandsfrågan i Lars Laurila – och hennes syn på Åland som ofritt, eftersom det fortsättningsvis skulle tillhöra Finland – fick Thure Svedlin att ansöka om inresetillstånd till Danmark och personligen infinna sig för att förhandla om det känsliga ämnet. Han hade hört till dem som motsatte sig att Åland skulle bli en del av Sverige, eftersom det skulle ha gjort de svenskspråkiga i Finland så mycket färre, menar Salminen, men 1943 hade han förståelse för Salminens syn på saken. Inte desto mindre försökte han förmå henne att mildra sina utsagor – »i försiktiga ordalag, fast också ibland med skärpa«, som Salminen minns det.

Det är svårt att säga vilket resultatet av samtalen blev. Hon säger bara att hon var »överkänslig« och att Svedlins resonemang slet i henne men att hans visit ändå var ett »vällyckat besök«. För vem? För båda? undrar jag. Och så konstaterar hon att boken aldrig kom i finsk översättning; »ämnet var kanske för ömtåligt«.

Karolina Zilliacus överblickar i uppsatsen »Den skapande förläggaren« korrespondensen mellan Sally Salminen och Schildts förlag, som representeras av Thure Svedlin, som var förlagschef 1931–1959, Ola Zweigbergk, som tog över som förlagschef efter Svedlin och var det fram till 1977, alltså efter Salminens död 1976, och Thomas Warburton som var redaktör på förlaget från 1943 till 1981.

Zilliacus ger en bild av en brevväxling som utmärks av samarbete och ömsesidig respekt förlag och författare emellan. Förlaget tycks ha varit delaktigt i Salminens skapande på ett sätt som åtminstone i dag är vedertaget. Det rör sig om vad jag identifierar som manusutveckling, textredigering och korrektur; förlaget kunde föreslå och också få igenom strykningar, förändringar i handlingen och namn på kapitel och boktitlar. Schildts strykningar i manuskriptet till Katrina är exempel på sådan här påverkan. Zilliacus visar också att det i brevväxlingen finns spår efter tre alternativa slut till Klyftan och stjärnan, varav endast ett är känt, det tryckta. »Ambition« som blev På lös sand är ett exempel på när förlaget avgjort vad en bok ska heta.

Det hände också att det hettade till, som 1956 då Salminen i ett brev till Elin Svedlin, förläggarens fru, menade att det inte fanns någon hon kunde kalla litterär rådgivare och vän. Salminens brev finns inte bevarade i arkivet i Helsingfors, men Zilliacus återger Thure Svedlins svarsbrev från den 24 juli 1956:

med tanke på vad du kort förut skrivit till Elin om […] att särskilt förläggare (med tydlig adress) felar i konsten att finkänsligt lyssna och råda i stället för att föreslå; och att ett obetydligt, felaktigt placerat ord från det hållet kan bli orsak till att författaren låser sig och förbindelsen kanske för alltid går förlorad. Du måste förstå om denna betygsättning och varning inte precis uppmuntrar till fortsatta försök från min sida att bistå med litterär bedömning och rådgivning.

Enligt Karolina Zilliacus hade Salminen i maj 1955 skickat ett manuskript till förlaget som refuserades. Sommaren 1956 hade hon lämnat in ett nytt som Svedlin efter Salminens kritik lät Warburton bedöma. Också det refuserades. Vilka manuskripten var är oklart.

Salminens och Svedlins dispyt och refuseringen följdes av ett nästan tre år långt uppehåll i korrespondensen mellan förlag och författare. Men han slutade inte att uppmuntra henne till fortsatt författarskap för den sakens skull. Efter grälet gör han det i brev adresserade till Johannes. Kanske var Sally så långsint att hennes nära vänskap med Thure – det är så han beskriver deras relation i sina brev till henne, och det är så hon framställer den i sina memoarer – fick ett snöpligt slut i och med grälet, för han dog 1959. Säkert är att paret Salminen-Dührkop och Elin Svedlin hittade tillbaka till varandra och förblev vänner livet ut. Det vittnar bevarade brev om.

Men tillbaka till 1940-talet och Salminens berättelse om Lars Laurila.

I början av 1943, när Salminen arbetade med manuskriptet till Lars Laurila, lät Svedlin henne förstå att inte bara Schildts utan också Wahlström & Widstrand gärna skulle se en ny bok av henne innan året var slut. Sedan skulle Svedlin ha åsikter redan om första boken i serien samtidigt som han var mån om att hon skulle fullfölja den som planerat.

Kritiken av böckerna om Lars Laurila var blandad men Salminen hade en stor publik, och förlagen sålde ännu fler böcker med annonser om hur många tiotusentals exemplar hennes titlar redan sålt i. Hon var naturligtvis en bra affär för sina förläggare.

Stig Wennström som i sin uppsats om författarskapet överblickar framför allt den samtida finlandssvenska kritiken berättar, precis som Stenwall-Albjerg, att Salminen kritiserades för att i böckerna om Lars Laurila gömma sig bakom en manlig huvudperson. Han citerar också en recension av Lars Laurila i Finsk Tidskrift 1944:

Det syns anmälaren att man vid en jämförelse mellan Sally Salminens alla fyra böcker [Katrina, Den långa våren, På lös sand och Lars Laurila] kan spåra orsaken till att hennes författarskap oftast når endast passabla resultat: hon ger för litet av sig själv. Hennes iakttagelse är åskådarens, inte den engagerades – och man tvingas allt oftare att fråga sig: kanske hon inte kan gå upp i sitt berättande? Kanske hon är allt för osäker på sig själv? Kanske är hon rädd för att hennes reaktioner och tankar inte är de riktiga?

Det var Warburton som talade. Ja, samma Thomas Warburton som sedan föregående år var redaktör på Schildts, Salminens förlag. Den finlandssvenska kulturkretsen har liknats vid ett trångt rum, och här känns det verkligen klaustrofobiskt litet. Det är inte oproblematiskt när en förlagsredaktör recenserar förlagets egna böcker, även om hen är kritisk. Jag ser det här som en möjlig förklaring till att Salminen tidvis tappade förtroendet för förlaget som ledsagare och litterär rådgivare. Till det kom titeln »På lös sand«, som förlaget insisterat på men som var misslyckad, och ett katastrofalt filmkontrakt med Svensk Filmindustri. Salminen förklarar i I Danmark: »Min förläggares och min egen oerfarenhet gjorde att det filmkontrakt, som kom till stånd, var sorgligt ofördelaktigt för oss båda parter. Min vinst var en summa på 43 650 dåtida finska mark, vilket efter den låga kursen blev cirka 3 000 danska kronor – en gång för alla.« När den kända franska filmskaparen Albert E. Lamorisse på 1950-talet ville göra en ny filmatisering av Katrina strandade det på grund av avtalet med Svensk Filmindustri.

I Svenskfinland i slutet av 1940-talet diskuterade man den ökande »lektyrhunger« på landsbygden, som kommit med krigsåren och som nu gav anledning till en kulturdebatt om »folksmak« kontra »finsmak«. I den här debatten, som Roger Holmström redogör för i Från kulturväktare till Nightdrivers, eskalerade, för att inte säga urartade, kritiken mot bland andra Salminen.

Bengt Holmqvist, litteraturforskare, journalist och kritiker, beklagade under rubriken »Kulturspridning och pekoraldistribution« att landsbygdsbefolkningen läste »underhållningslektyr« och »folksmakslitteratur« i stället för konstnärlig litteratur, skriven av »våra främsta författare«. Holmqvist ansåg nedlåtande att allmogens själ borde räddas från dålig litteratur och underströk kritikernas och förlagens ansvar som vägledare i litteraturen:

Av helsingforsförlagen har Schildts den minsta andelen i den på landsbygden inriktade pekoraldistributionen. Detta säger jag inte för att vara partisk, utan helt enkelt därför att det förhåller sig så. Men plats för kritik finns också här. Man frågar sig t.ex. huruvida det inte skulle ha varit skäl att för länge sedan stoppa Sally Salminen, som på grund av farten från Katrina i fortsättningen fått en rad mer eller mindre bedrövliga alster utgivna.

I Sverige mottogs böckerna om Lars Laurila ganska ljumt av de flesta kritiker. Men Sven Stolpe i Aftonbladet såg lite överraskande Nya land som Salminens kanske bästa bok efter debuten; den fick honom att vilja läsa mer om skandinaviskt immigrantliv i New York. I Expressen sågades boken.

I Danmark däremot uppskattade man, precis som tidigare, helt klart hennes berättarstil mest. Att den mesta Sallyfebern från tiden strax efter genombrottet inte kunde hålla i sig konstant håller jag för en självklarhet, men man var överlag positiv, till och med mycket positiv. Man påpekade också här att Salminen var omständlig i sitt berättande och att böckerna gärna kunde ha kortats och ha mer fokus – det framkommer att Nya land är en mellanbok som går på tomgång – men flertalet uppskattade ändå Salminens miljö- och personskildringar. Hon jämfördes med den danska författaren Marie Bregendahl, känd för flera hembygdsskildringar.

Särskilt Salminens skildring av immigrantmiljöer – som kallas trång, drabbande, ironisk – och »amerikanskt liv sett genom köksfönstret« uppskattades både i Sverige och Danmark.

Antagligen var danskarnas uppskattning av Salminen en förklaring till att man hädanefter lät flera av hennes böcker komma ut först på danska: Smaa Verdener utkom 1947 – Små världar 1949; Spor på jorden 1960 – Spår på jorden 1961; Flugten till Amerika 1967 – Min amerikanska saga 1968; Staden – dage i Jerusalem 1969 – Jerusalem 1970 och Landet – rejse i Israel 1970 medan På färder i Israel utkom 1971.

Mottagandet av Klyftan och stjärnan måste tas för sig, för om kritikerna i Svenskfinland hade bemött de tre första böckerna i serien om Lars Laurila med kyla, så blev de nu glödande heta – av förargelse.

Klyftan och stjärnan är litterär krigföring. Salminens fyra böcker långa epos kan läsas som en enda lång protest mot dem som förminskat den hon var. Här berättar hon mångordigt och detaljrikt om en så »obetydlig« plats som Åland, om arbetarvardag och »banala saker« som hushållsarbete – som hon också ska göra med dokumentära förtecken i Upptäcktsresan och Min amerikanska saga – och den mynnar ut i en satirteckning av det finlandssvenska etablissemanget.

Hon slog tillbaka. Gav svar på tal och igen med samma mynt; den sista boken i serien är satir på satir. Hon beskriver ett litterärt etablissemang som efter debuten prisade henne men, som hon upplevde det, inte släppte in henne i kretsen, med några behjärtansvärda undantag. Och det blev både debatt och anklagelser.

Åsa Stenwall-Albjerg, som gått igenom förlaget Schildts samlingar med pressklipp om Salminen, säger sammanfattande:

Kritiken på den svenska sidan var rätt positiv, men överlag mycket negativ i finlandssvensk press. Här var det inte främst Sally Salminens prosa som påtalades, utan de attityder hon via sitt alter ego Lars Laurila uppvisar i förhållande till den finlandssvenska litterära offentligheten. […]

[D]et är uppenbart att hennes skildring har uppfattats som både sårande och schematisk. I synnerhet som kända kritiker och författare som bl.a. Hagar Olsson och Elmer Diktonius beskrivs lätt igenkänneliga.

Fast de verkliga personer Salminen beskriver i boken var lätt igenkännliga enbart för de samtida invigda. För till exempel samtida danska kritiker i gemen var det inte självklart vilka de var.

Ruth Furstenborg missförstod några rader i romanen och lät det i sin recension i Västra Nyland den 25 november 1951 framgå att det »skulle ha förekommit oegentligheter i samband med inlämnande av Sally Salminens manuskript till Katrina«, som Wennström formulerar saken. Furstenborg menade också att »När man läst boken till slut tycker man sig ha hört en förgrämd kvinnas bittra uppgörelse efter ett liv som ensam och oförstådd titan bland idel dvärgar« och att »Det är synd om denna pristagarinna, hon har tydligen hamnat under hjulen på det hon trodde var en triumfvagn«.

Det väckte på nytt en debatt i finlandssvensk press om huruvida Salminen verkligen kunde anses vara upphovskvinna till Katrina och om hon vunnit romanpristävlingen på riktiga grunder. Frågan hade ställts offentligt också 1949 efter att Mirjam Tuominen recenserat Träsket, där den svenska författaren Erik Gamby driver med förlagsvärlden och litterära tävlingar och låter chefen för ett Stockholmsförlag säga att »vi har fått omarbeta alla prismanuskript här på förlaget, ända från Sally Salminens Katrina till årets prisbok«. Redan då intygade Svedlin offentligt att allt gått rätt till under tävlingen, och Tuominen avblåste »förtalet« med en klargörande notis, där hon förklarade att det var med en viss tveksamhet hon refererat Gambys ord om Katrina och att hon alltid »ansett ’Katrina’ ha förtjänat sin framgång«.

Också debatten 1951 klingade av efter att både Schildts och Salminen avvisat anklagelserna om fusk. I ett brev till tidningens redaktion, skrivet i Kyndeløse den 29 november 1951, menade Salminen att Furstenborg med sin artikel illustrerade det Klyftan och stjärnan handlar om:

[Artikeln] belyser innehållet i den men visst nog på ett annat sätt än fru Furstenborg tänkt det. Det är den »förgrämda, ensamma oförstådda titane[n]s« uppfattning – det är inte det sämsta att ha hamnat »under hjulen på en triumfvagn«, därifrån ser man mycket i ett bättre och intressantare perspektiv än om man sutte uppe på vagnen.

Stenwall-Albjerg kallar Salminens satir för elak, och just det hör väl satiren till; samtidigt är jag osäker på om elak är rätt ord med tanke på all osaklig kritik som Salminen vid det här laget hade fått utstå från finlandssvenskt håll. Men en sak är Stenwall-Albjerg och jag helt överens om:

[H]är försöker författaren Sally Salminen – kvinna, ålänning, »icke-bildad« men med stor erfarenhet av världen – på allvar bli subjekt i förhållande till den litterära offentligheten, nu är det hon som ser på den och inte den som definierar henne!

De hätska kommentarerna, både kritikernas och författarens, var inte bara uttryck för enskilda personer utan för ett kulturklimat, en tid och ett rum där man kunde gå hårt åt varandra. Men inte desto mindre kunde det förstås drabba mottagaren hårt, den enskilda individen. Fast Elmer Diktonius, som måste ha fått en privat hälsning från Salminen någon gång kring utgivningen av Klyftan och stjärnan, verkar ha tagit den med ro. Den 21 december 1951 skrev han till Sally:

Ert postkort gladde mig storligen och erinrade mig om flickan från Saltvik och USA som erövrade världen. Det är tider sen dess och allt har förvandlats, men jag erinrar [mig dig] som en rar och blyg tös på Torni […].

[…] Vackert var ert kort – dessa rader bildar dess kontrast. Men det gladde mig mycket att ni skrev till mig. Det var på något vis ett varmt handslag. Jag sänder er min nyaste diktsamling som är bjärt och brokig som jag själv; glöm ej mig.

Er vän

Elmer Diktonius

Mitt intryck av kritiken i Sverige stämmer med Stenwall-Albjergs, även om det också här fanns kritiker som kunde hugga till ordentligt, som recensenten i Sydsvenskan gjorde: »Det hade kunnat bli något, men det blir det inte. Boken är med förlov sagt en ganska träaktig lektyr, full av gottköpsfilosofi, stelbent i dialogen, pinsamt normalprosig.«

I Danmark läste man Salminen med fortsatt intresse och uppskattning trots att detaljer från Salminens sammandrabbningar på finlandssvenskt håll inte var så angelägna här; satiren var inte så begriplig och dess karikatyrer inte så lätt igenkännliga varken utanför dess epicentrum eller i efterhand.

Någon enstaka dansk recensent sågade Klyftan och stjärnan, och nu hördes de första invändningarna från danskt håll mot att hon berättar om sig själv i skepnaden av en man. Hon fick fortsättningsvis uppskattning för sina natur- och karaktärsskildringar, men allra mest beröm fick hon för berättelsen om Lars Laurilas kärleksförhållande med målarinnan Erika Ingberg och deras vistelse i Frankrike – avsnitt som är mera dikt än självbiografi.

Klyftan i boktiteln syftar på avståndet mellan »den normala människan« i hembygden och »den underliga« som sökt sig till en främmande ny värld:

Han kunde varken begripa eller fatta hur det var möjligt, att sådana avgrunder kunde finnas mellan mor och son, men han visste att avgrunden var där. De kunde kanske räcka handen till en hälsning och tala till varandra över klyftan, men gemenskap och förståelse skulle det aldrig bli. Lars var från denna dag på det klara med att han härefter inte skulle söka efter annat än just det, som fanns att få i barndomshemmet. Den klara vetskapen gav en lugn och en envis styrka, men han kände sig mer ensam än någonsin förr i sitt liv.

Men klyftan är också avståndet mellan författaren och hens kolleger:

Över denna klyfta kunde även de mest sårbara och misstänksamma av författarna i ordlös sympati söka kontakt med varandra. Ett sökande som utgick från vad de hade gemensamt i förhoppningar, strävanden, misslyckanden – utan att de annat än i undantagsfall uppnådde kamratskap. De var bestämda för ensamheten och kunde inte undvara ensamheten.

Och stjärnan? Det är Vårdö, Salminens stjärnformiga födelseö.

Målning från Kérity, Penmarch, Finistère, av Johannes Dührkop. Tavlan är daterad 1949–1951. Paret Salminen-Dührkops många resor berodde inte bara på Salminens reslust. Det är inte alla konstnärer som har det så besvärligt som Johannes, menade hon. Han »som gärna skall ha känt en bygd i regn och storm, i för tidigt vårväder eller för sent höstväder, och som skall bo där, helst så isolerat och obekvämt som möjligt för att kunna sätta upp en tavla«. I Kérity hittade »Jos« motiv och Sally fick en scen för sitt drama om Prins Efflam.

»Min rosenträdgård.« Manuskriptet är odaterat, men måste vara från 1951 eller senare. Det året flyttade Sally Salminen och Johannes Dührkop till Kyndeløse på norra Själland. Åren närmast innan hade de företagit flera resor till Frankrike.

Sally Salminen längst till vänster i hängselbyxor och basker. I bakersta raden står Salminens syssling, författaren Anni Blomqvist, med maken Valter till vänster och den danska författaren Martin A. Hansen till höger. Närmast Sally sitter Gun-Britt Karlsson, Annis brorsbarn. Framför Martin sitter Vera Hansen med barnen Hans Ole och Mette. Pojken längst till höger är Annis son Bengt. Den sittande kvinnan till höger är Annis mor, Anna Johansson, med två barnbarn: Maj-Len (bakom) och Ann-Mari Karlsson. Mannen till höger är Annis bror Viktor Karlsson. Bilden är från familjen Blomqvists hemö, Simskäla i Ålands skärgård, någon gång mellan den 26 maj och den 12 juni 1953, då Hansens besökte Åland som de bett Sally och Johannes att visa dem. Martin A. Hansen var mycket intresserad av kyrkobyggnader, ortsnamn, arkeologi och övergången från hedendom till kristendom i Norden och fick via Salminen-Dührkop också kontakt med Valdemar Nyman, präst i Finströms församling på Åland, och Matts Dreijer, föreståndare för Ålands museum. Johannes Dührkop tog bilden.

Salminen i Allerslev, i Lejre strax sydväst om Roskilde, någon gång mellan våren 1953 och våren 1954, den period hon kallade Lejretiden. Fotograf okänd men sannolikt var det Johannes som tog bilden.

Sally Salminens karta över sin och Johannes Dührkops äppelträdgård vid Skovridergården, hämtad från »Trädgårdsbok Selchausdal № 2«. Här hade de också rosengård och köksträdgård.

Johannes Dührkop i trädgården i Selchausdal. Salminen berättade i ett brev till »Mor«, det vill säga svärmor Camilla, i september 1958: »Johannes tar gärna en av de små kaninhannarna, den som är särskilt bortskämd med sig i skottkärran då han beger sig ut på trädgårdsarbete. Medan Johannes arbetar får den lilla springa omkring, och det är han så lycklig över – det vill säga kaninungen. Men också Johannes. Jag har haft stövlarna på och vadat i de långa nässlorna och tistlarna bakom uthuset och plockat skörtistlar och maskrosor och mollor, som växer där mellan det andra ogräset och som är så extra gott foder.« Sally och »Jos« prövade under några år på kaninuppfödning och hade ett tag närmare 100 kaniner – alla med ljuvliga ljusröda öron, som fick kaninkätten att se ut som ett blomland. Det var inte lätt att skicka kaninerna till slakt.

Sally Salminen och Johannes Dührkop skojfriska på Expo 58, världsutställningen i Bryssel, i juli 1958. Fotograf okänd, men det kan vara Bent som tagit bilden. Han var med på resan.

Romanen Vid havet, utgiven på Schildts 1963. Omslaget är gjort av Tove Jansson. Havet är ett återkommande motiv hos både Jansson och Salminen. Men medan ett hav upprivet av stormar hos Jansson liksom rensar luften från psykiska spänningar, är det mer sugande hotfullt hos Salminen, även om också det ger människan av sina frukter.

Ett eget skrivbord. Sally Salminen må ha sett ofarlig ut, men hon kunde fara fram med skrivmaskinen som en furie. I Klyftan och stjärnan låter hon sitt alter ego Lars tänka: »alltid oroar du folk, alltid tar du nöjet från dem. Det hörde till, det var en del av det pris han [Lars Laurila] hade att betala för att få lov att idka sitt värv.« Här i den moderna lägenheten i Ballerup utanför Köpenhamn arbetade hon 1964 på manuskriptet till den andra av sina memoarer, Min amerikanska saga (1968). Kistan vid fönsterväggen kan vara den tidsmaskin Salminen omtalar i den första av memoarerna, Upptäcktsresan (1966): en grönmålad träkista från Åland med en mängd gamla brev.

»Selma Lagerlöf« står det på baksidan av porträttet på Sally Salminen i sextioårsåldern. Sally Salminen uttryckte sin beundran för Lagerlöf i ett hemma hos-reportage i Folket i Bild 1938: »Selma Lagerlöf har jag alltid sett upp till som mitt litterära ideal och ingen kan tro vad det gladde mej att Selma Lagerlöf gjorde ett så vackert uttalande om Katrina då den utkom.« Säkert är det vid den tiden som Lagerlöf också skickade en personlig hälsning till Salminen, en idolbild med hälsningen »Goda ord från goda vänner, bästa balsam livet känner.« Salminen ramade in och bevarade väl hälsningen som nu står i en glasmonter i Mariehamns Stadsbibliotek, Alandicasamlingen.

Åland Posts frimärke från 1996 med porträtt av Sally Salminen. I radioprogrammet »Prosa i backspegeln« från 1984 sägs att »ingen åländsk författare har nått en sådan berömmelse som Sally Salminen, och knappast någon har heller blivit så nonchalerad«. Det dröjde länge innan man på Åland visade Sally Salminen uppskattning efter att den första Sallyfebern som flammade upp med succédebuten 1936 lagt sig. År 1972 tilldelades Salminen en minnesmedalj i samband med att Ålands självstyrelses 50-årsjubileum firades. År 1974 fick hon ett stipendium från Ålands landskapsstyrelse (nu landskapsregeringen). År 1997 sattes musikteatern Katrina upp på Åland i samband med Ålands självstyrelses 75-årsjubileum. Samma år grundades Kulturföreningen Katrina som anordnar konserter och andra musikarrangemang. Sally Salminen skulle ha fyllt 100 den 25 april 2006. Året därpå instiftade Ålands landskapsregering Sally Salminen-priset på 4 000 euro som delas ut vartannat år på självstyrelsedagen den 9 juni.

Sally Salminen 1970-tal. Salminen kallade Danmarks vänliga, böljande slätter för sin själs landskap,men hon hade vuxit upp vid havet, och hon sökte sig gärna tillbaka till det. Till det dramatiska som suger och på ett oroande sätt får det att svindla för henne. Men hennes vatten kan också vara lugna. Något som det är ofarligt att identifiera sig med, som i Barndomens land, vid en källa på Söderöjen: »Ellas ögon hänger allvarsamt vid det mörka vasstrået och vattnet som skjuts ur den röda sprickan, hon suger och isstrålen söker sig tyst upp genom strået och in i henne där hon ligger platt på magen. Hon är själv det slött sovande havet, som mottar den evigt rinnande tysta källan.«

Hemma är …

I maj 1947 hade Salminen och Dührkop besök av Atos Wirtanen och Anna Bondestam. Åtminstone Bondestam hade kommit på Salminen-Dührkops »helt impulsiva uppmaning per telefon«, som Salminen säger i Världen öppnar sig. Både Wirtanen och Bondestam var socialdemokrater och hörde till samma krets intellektuella i Helsingfors. Han var ålänning och nybliven chefredaktör för den finlandssvenska vänstertidningen Ny Tid. Bondestam och Salminen kände varandra från romanpristävlingen 1936.

Sally diskuterade »allvarliga och viktiga« ämnen som Nietzsche med Atos, och tycker i efterhand när hon tittar på fotografier från besöket att han »kunde vara nästan ett troll«, och syftar förstås på Tove Janssons mumintroll. Atos och Tove var vid tiden ett par.

Annas och Sallys samtal var knappast mindre allvarliga för de diskuterade kritik. Kritik i allmänhet men också Salminens personliga upplevelse av kritik. De fortsatte samtalet brevledes. Det framgår av de tre brev från Bondestam till Salminen från juni till augusti 1947 som finns bevarade i arkivet i Helsingfors.

Debatt kanske är ett mer träffsäkert ord än samtal. Bondestam var mycket tacksam över resan till Danmark – »Ni vet nog inte själva vilken välgärning det var« – men om Salminen sökte empati för den kritik hon hade utsatts för från finlandssvenskt håll så blev hon säkert besviken. Bondestam tyckte inte att kritikern är skyldig författaren något, bara att säga sin ärliga mening om konsten:

Sen är det en annan sak att det för konstens skull faktiskt ibland kan löna sig att också ta hänsyn till författaren. Han är kanske en olärd man, som faktiskt har litterär begåvning men inte kan utnyttja den på bästa sättet. Ja, han [kritikern] kan t.o.m. i vissa fall nedlåta sig till detta i grunden banala något som kallas »offentlig uppmuntran« om han tror att det kommer att ha en fördelaktig inverkan på författarens fortsatta produktion (vilket det vid gud inte alltid har för ofta resulterar det bara i att författaren – särskilt om han är ung och okritisk – blir »säker i korken« och struntar i att försöka utveckla sig själv och sin självkritik).

Bondestam verkar ha varit inte så lite påverkad av den i Svenskfinland då så aktuella kritiken mot folksmakslitteraturen. Pia Heikkilä, Bondestams biograf, har bekräftat att Bondestam i den här debatten stod på etablissemangets sida.

Bondestam höll Thomas Warburton som en utmärkt litteraturkännare och brydde sig inte om att linda in ens den fränaste kritik som hade riktats mot Salminen utan citerade den i princip. Och hon rasade mot förlagen. Tyckte att det var så mycket strunt (»dålig folksmak«) som publicerades så länge förlagen (»Söderströms och Förlaget Bro«) styrdes av främst ekonomiska principer. Fast deras gemensamma förläggare Svedlin hade hon alltid uppfattat som mycket ärlig, och fortsatte, som hon understryker, rent teoretiskt, fast det med all sannolikhet var just Salminen hon tänkte på:

men jag kan tänka, att han skulle dra sig för att vara riktigt ärlig om han misstänkte, att jag skulle bli förargad över de mindre lysande omdömena och vända mig till ett annat förlag – eftersom jag [otydligt] ändå hör till de författare som går med vinst. Och jag kan också tänka mig att han utan betänkande svarar mindre ärligt till lukrativa författare, som han vet är fåfänga och kräver smicker.

Bondestam sa sig ändå förstå att Salminen var besviken efter »det där med På lös sand«, att förlaget gav ut boken i som Salminen tyckte ofärdigt skick och att det hade fått henne att göra ändringar som hon sedan fick kritik för när boken recenserades.

Bondestam dristade sig också till en analys av Salminens osäkerhet, och den är intressant med tanke på Salminens pendling mellan att till att börja med agera låtsat självsäker till att lyssna till kritik bara för att bli besviken och mer bestämt än någonsin gå in för hårdnackad självständighet, som hon själv kallade det. Bondestam skrev: »[Ö]ver huvud taget förstår jag, att du måsta ha haft det oändligt mycket svårare än jag på många sätt, när det i begynnelsen gällde för dig att orientera dig i ’den litterära världen’, därför att du plumsade så plötsligt och oförberett in i den.« Hon såg inte riktigt samma pendelrörelse som jag, men hennes kommentar är ändå relevant här:

Det där som du säger om, att du från början trodde att Thure var ofelbar som en gud, är väl ganska symptomatiskt – även om det skulle ligga en viss överdrift i det. Du litade helt enkelt för mycket på folk, som du trodde var mera ’bildade’ och omdömesgilla än du själv vid den tidpunkten. Är det inte så? Och nu håller du på att slå över i den andra ytterligheten, d.v.s. tilliten har slagit över i en solid misstro.

Anna Bondestam kallade sig själv för »tillgivna trätosystern« i brevet från augusti, men något systerskap var det inte fråga om, fastän de hade en hel del gemensamt: De var båda gammaldags realister i förhållande till de finlandssvenska modernisterna. De kämpade mot samma klass- och könsstrukturer, och de drogs båda med rädslor för misslyckanden och känslor av utanförskap i den litterära världen.

De kunde ha blivit lierade. Salminen och Bondestam. Det hade inte behövt betyda att de inte kunnat kritisera och uppmuntra varandra till bättre prestationer, men de nådde aldrig fram till varandra.

Kanske var den avgörande skillnaden att Bondestam så medvetet hade börjat jobba på sin stil. Inte heller hon kände något konstnärligt släktskap med författarkollegerna i Helsingfors. Hon ansåg modernismens språk vara onåbart för henne, men hon strävade ändå efter en kortare, enklare och adjektivfattigare form.

Heikkilä förklarar att Bondestam med romanen Klyftan från 1947 bekräftade den ställning som arbetarförfattare med vänsterperspektiv som hon hade sedan Lågt i tak (1943). »Någon modernist blir hon förvisso aldrig«, säger Heikkilä, »men hennes språk förändras i och med Klyftan.«

Både Salminen och Bondestam ansåg att innehållet kommer före formen, men medan Bondestam lade om sitt sätt att skriva – från att ha författat allt i ett svep och sedan redigerat helheten ett par–tre varv, till att skriva endast en sida i taget och inte fortsätta förrän den var skärskådad och godkänd – hade Salminen ett annat förhållande till språket. Hon bearbetade sina manuskript i flera omgångar innan hon var klar med dem, men ansåg sig ha »en medfödd personlig stil«, som hon säger i manuskriptet »Hvordan blev de forfatter?« från 1955. Hon upplevde aldrig ett behov av att »framtvinga konstlade och intressanta stilarter«, men tillägger: »Däremot vållar grammatiken och stavningen besvär, och likaså urgallringen av överflödiga adjektiv och banala vändningar.«

Långt efter deras brevväxling i slutet av 1940-talet agerade Bondestam redaktör för Sallys saga. Hon skrev inte ett ord i boken.

Salminen satte ord på »den yngre finlandssvenska intelligensens [sic] ovilja mot min person« i ett brev till Mirjam Tuominen i augusti 1949. I brevet förklarade Salminen hur besviken hon var över att upptäcka att Tuominen delade den ovilja hon upplevde att riktades mot henne, att hon alltid beundrat Tuominen både som skönlitterär författare och som recensent. Tuominen fick bråttom att klara upp missförståndet och skickade ett tidningsklipp, sin notis från den 19 augusti, där hon klargjorde att hon på intet sätt ville sprida förtalet om Katrina.

Salminen kallar sig själv för »överkänslig« när hon i I Danmark kommenterar recensioner av sina böcker i allmänhet och i synnerhet av På lös sand: »Vore man inte så överkänslig som jag var då det där och mera till skrevs om mig och mitt arbete, kunde jag ha roat mig hjärtligt.« Och Johannes Dührkop har, enligt Anna-Lisa Bäckman, sagt att hon inte tålde kritik, inte heller från honom eller goda vänner, och att hon uppfattade den som fiendskap och i regel inte följde litterära råd.

Ändå kan jag tycka att Salminens reaktion på kritiken ter sig rätt proportionerlig. Gustaf Widén menar i Sallys saga att:

Det är ingen överdrift om man säger att prosa som »Den långa våren«, »Små världar« och flera volymer i Lars Laurila-sviten formligen slaktades av kritiken. 40-talets litterära ideal bidrog inte precis till positiva attityder inför författarskap av det salminenska slaget.

[…] Den behandling hon fick utstå under 1940-talet kunde ha tystat vilken berättarbegåvning som helst.

»Rena påhopp«, kallar Wennström de mest bitska recensionerna som Salminen fick efter Klyftan och stjärnan.

Widén framhåller det märkliga i att hon fortsatte att skriva trots all kritik, »att hon helt enkelt inte kunde leva utan att formulera sig«.

Salminen var en självkritiker av Guds nåde, och var mycket medveten om att hon hade svårt att gallra bort överflödiga partier i sina manuskript. Samtidigt fanns berättarglädjen, och hon gav aldrig upp sin identitet som författare. »[I]nte mera något om det där att vara en parasit!«, skrev hon från Kérity i ett brev till Anni Blomqvist 1949:

Det är förbehållet oss som skriver och målar och gör annat överflöds- och överloppsarbete att kallas och känna oss som parasiter i detta demokratiska århundrade. Nej, vi kallas kanske inte så men vi känner oss så och detta just därför att radions och högtalarnas och filmens tidevarv inte har något behov av oss. I vilket fall som helst hör du till det som evigt består och evigt har sitt värde, som är styrkan i ett samhälle. Som gör det som är både nyttigt och vackert och som har både det nödvändiga och det »överflödiga«.

Här uppmuntrade hon sin syssling att tro på sig själv som författare. Indirekt sa hon förstås att också hon själv var del av det som evigt består och evigt har sitt värde, som är styrkan i ett samhälle.

Mellan den andra och tredje delen av berättelsen om Lars Laurila skrev Salminen Barndomens land – kanske som en nystart, en omladdning genom att intellektuellt återvända till sitt besjälade urlandskap, sin barndoms Vårdö, där hon från början inspirerats till att bli författare. Där hon lärde känna världen genom fotsulorna, och där »’Mammas äppelträd’ mellan morfars och mormors är det största av alla träd«, men så tätt att man inte kan se genom trädkronan. Där »’pappas träd’, det ensamma överst vid stigen och gärdsgården« kommer »ända fram till tegens mitt för att låta en av sina frukter falla i hennes förkläde«. Genom dess glesa trädkrona såg hon himlen. Kanske var det identifikationen med fadern som från början gjorde det möjligt för Salminen att söka sig ut i världen och pröva sin dröm.

De finlandssvenska och svenska kritikerna underkände Barndomens land. Menade att det var Salminens olycka att Katrina hyllats så. Att hon inte höll som författare.

Sven Stolpe som en gång hade rekryterat henne till Oxfordgrupprörelsen var mycket hård:

Det måste kallas ett svårt misslyckande för den mycket sympatiska författarinnan. I själva verket har hon överskattat sina resurser. Hon kan icke skriva barndomsskildringar, därför att hennes handlag är för tungt för att kunna fånga halvdagrar, fina skiftningar, allt som är sårbart och utsökt. Hon har – tidigare – inte heller visat sig kunna skildra religiösa konflikter.

Han syftade förstås på På lös sand från 1941, som hon hade skickat till honom men som han lät bli att kommentera i sitt svarsbrev; menade bara att hennes upplagor gjorde honom och alla andra till småkryp. Hade det inte sett ut som om han och Salminen tappat kontakten redan tidigare, hade jag trott att hans recension av Barndomens land varit nådastöten för deras vänskap.

Stolpe rekommenderade henne »att lämna alla ’gjorda’ litterära motiv« och lyfta författarskapet ur den allvarliga krisen genom att »ta ett grepp djupt i sitt eget hjärta: Hur kändes det att vara sviken av sin musa? Hur löser man ett sådant livsproblem?«

Signaturen E. L. i Svenska Dagbladet hakade på och konstaterade nonchalant:

Varje skrivkunnig människa kan författa en bra bok, boken om sitt eget liv, sägs det. Antagligen en regel med rätt många undantag. Sally Salminen är ett undantag i två avseenden, hennes med rätta prisbelönta, mycket lästa och mycket älskade första och bästa bok handlade icke om hennes eget men om hennes moders liv. […] Sedan är det som om det knutit sig ohjälpligt […].

Nonchalant för att »E. L.« inte alls brydde sig om att fundera på vad författaren velat åstadkomma med sin bok, och förstås för att hen obekymrat slängde ur sig påståenden om att Katrina skulle vara identisk med Erika Salminen.

Också recensenten i Sydsvenskan menade att Katrina hade varit ett lyckokast, men räknade ändå några saker till den nya romanens »pluskonto«, till exempel författarens klara och skarpa blick som hen menade får prosan att glimma till här och var samt den oklanderliga språkdräkten.

I Danmark hade hon inte enbart läsarna med sig, utan också ett bestående stöd från kritiker.

Jørgen Bukdahl hyllade oförbehållsamt Barndomens land som ett pionjärarbete. Han kunde inte minnas att han tidigare läst något så överraskande och märkvärdigt. Menade att de flesta barndomsskildringar är påverkade av den vuxnas perspektiv. Så vitt han kunde minnas, sa han, var Salminen först ut med att våga sig på att inifrån skildra barnets värld, betraktad från den nivå barnet upplever och tolkar den på. Bukdahl menade att endast en diktare kan mana fram försvunna världar på det viset. Och han var inte ensam om att söder om Öresund tycka att Salminen med den nya boken öppnat nya vidder i sitt författarskap, samtidigt som det också här fanns kritiker som lämnades oberörda av romanen.

Salminen var nöjd med Barndomens land. Det framgår av brevet till Tea Hellgren 1958:

Om »Barndomens land« tror jag att avsnitt i den är sällsynt fina pärlor. Härvidlag tänker jag också på själva språket, åt vilket de finländska kritikerna i regel då det gäller mig gravallvarligt och betänkligt skakar på huvudet – utan att nånsin direkt påpeka försyndelserna. Inom parentes sagt: jag saknar i hög grad de danska kritikernas lätta och vänliga gyckel och deras sätt att ta språkliga avvikelser, också »fel« som välgörande kryddor. Och deras vana att ge konkreta exempel. Rikssvenska kritiker har bättre kunnat ta det språk jag nu skriver på – men Sverige sträcker sig ju också från Skåne till Norrland och det litterära svenskriket dessutom från Värmland till Karelen.

Och åtta år senare skrev hon till Hedwig Lutz-Odermatt:

Skulle jag trots allt nämna en bok som den jag älskar mest, bleve det nog Barndomens land. Denna för läsaren tålamodsprövande krävande sak är kanhända den minst färdiga av mina litterära alster. Det är min dröm att en gång få den tryckt i en förkortad utgåva. Jag är nästan övertygad om att den ställvis är ren, unik poesi.

Salminen upplevde tidigt hemkänsla i sitt nya hemland. Hon ingick i en stor krets av familjemedlemmar och vänner, och även i en intellektuell gemenskap med kolleger. Dessutom var Boken hennes, som hon uttryckte saken, hon var författare och hon var nyfiken på världen, en flitig resenär, ivrig att lära sig så mycket som möjligt om sina resmål.

Kanske är det trots allt inte så konstigt att Salminen orkade. Den finlandssvenska och svenska parnassen var långt ifrån hela världen för henne.

I oktober 1940, nyss anländ till sitt nya hemland, lade hon märke till att äpplena lyste i karmosinrött och citrongult, och att de höga vita molnen for »som fullriggare i stark medvind«. Till Ejnar Black från Berlingske Tidende som intervjuade henne på Thorsvighus i september 1943 sa hon att det böljande danska slättlandet var hennes själs landskap. Hon sa att den åländska naturen var den fagraste på jorden, men också att den inte gav henne någon ro, lika lite som de norska fjällen.

Efter att Sally och Johannes börjat känna sig alltför isolerade på landsbygden – och efter att de på nytt hade hyst flyktingar hos sig, bland andra Axel Jarl som med sin verksamhet på godsen dragit nazisternas uppmärksamhet till sig – och hemligt meddelats om att också Johannes stod på nazisternas svarta lista, flyttade paret skyndsamt tillbaka till Köpenhamn.

I början av december var hon tillfälligt och ensam på Thorsvighus för att visa det för spekulanter. Hon hade tagit befälet och skickat iväg Jos:

Det är du som står som husägare, så det är dig dom är efter – mig har dom nog glömt, glömt att jag en gång som författare sattes på deras svarta lista. Men det är aktuellt med husägare som gömmer och assisterar sabotörer, de blir tagna och deras hus sprängda i luften. Så du skall ge dig av!

Hon tog risken att ertappas av nazisterna som höll till i trakten. Det var första gången hon var ensam i huset. Ensamhet brukade göra henne rädd, men när hon nu stod i mörkret om kvällen, ute på stenhällen framför dörren, upplevde hon ett sällsamt lugn:

Ju längre jag stod, dess mera trygg och lugn kände jag mig. Jag upplevde mörkret som ett vänligt skydd. Inget främmande skulle våga sig hit ut i denna djupa svarthet som mark och hus sjunkit ned i.

Lugn, ja, även lycklig som om jag mött en ny slags godhet, gick jag tillbaka in i huset och lade mig.

Det var som om Thorsvighus dörrsten för en liten stund påminde om mammas trygghetsring, som om Salminen stod lika stadigt framför Thorsvighus som Erika på den runda granithällen framför Nedergårds. I Sallys ögon var Erika oskiljaktig från Vårdö. Men för henne själv hade det aldrig funnits och skulle aldrig finnas en plats hon inte lämnade.

Samtidigt som hon bröt upp från Kvarnbo våren 1939, boendet hon själv planerat – den lätt Amerikainspirerade villan med en generös terrass i röd granit ner mot viken – och den undersköna platsen hon så noga valt ut, drömde hon om ett hus på landet och en egen trädgårdstäppa, fastän hon, som hon förklarade för journalister, hade lärt sig att det är besvärligt att äga. Längtan ut på landet fanns kvar också efter den krossade idyllen på Thorsvighus. Hon tänkte på trädgårdsarbete som den bästa motvikten mot författandet, men under kriget hann det bli många adresser i stan.

Först, i november 1944, flyttade de till Århusgade – här hade de tänkt bo som paret Andersen. Johannes bror Henry hade ordnat med falska identitetshandlingar åt dem, men de använde aldrig dem; de insåg att alltför många kände igen dem från tidningarna, och gick därför aldrig helt under jorden. Bent var inhyst hos Carstensens, Johannes syster Ellen Margrethe och »onkel Harald« i radhuset i Lyngby.

Så mellanlandade de i en modern tvårummare på Søborg Hovedgade som de fick låna av en ung, ensamstående kvinna som deltog i kampen mot ockupationsmakten genom att hjälpa människor som höll sig gömda. Antagligen var det också nu Henry som hjälpte dem med kontakten.

I januari 1945 lyckades Johannes få tag på lägenheten på Østbanegade 3, som de fick hyra av den kända doktor Reiter ockupationstiden ut. Här hade de mer plats än någonsin. De strödde ut sina möbler här och där i de enorma rummen, en del stod tomma tills sabotörerna hade användning för dem. Salminen berättar om det i Världen öppnar sig:

Det var visst genom Henrys förmedling vi fick ta emot några unga män, verkliga sabotörer. De kunde gömma sig i överflödet av sängkamrar våningen innehöll. Till densamma hörde för övrigt också ett par rum högt uppe i 5-våningshusets takkupor. De var omöblerade – men en filt eller en sovsäck kunde alltid tas med dit in.

Salminen njöt av rymden. Här hade Bent »en hel hippodrom« att skramla fram på med sin trehjuling.

Efter kriget flyttade doktor Reiter tillbaka med sin familj och Salminen-Dührkop, barnlösa igen, installerade sig i en trerummare fem våningar upp på Dronningens Tværgade, centralt i Köpenhamn. Lägenheten hade blivit ledig för »att några som gjort sig skyldiga till samarbete med ockupationsmakten med ens tvingades utrymma den«. Flyttlasset gick och Johannes började ställa i ordning det nya hemmet medan Sally vårdades av doktor Reiter. Hon bestämde från sjukhussängen hur rummen skulle möbleras. Det var i juni 1945.

Sex år senare, 1951, flyttade de ut på landet igen, till Grundtvigs Danmark, som hon kallade det; det som var idyll men också tyngd, bredd och allvar. Det som liksom den stora diktaren hade humor och var både folkligt och frodigt och vidsynt och filosofiskt.

De hyrde den nästan tvåhundra år gamla Ormenæsgaarden, byggd 1810 i Kirke Hyllinge socken, av en bonde som byggt modernt åt sig alldeles intill. Gården ligger på norra Själland, en bit upp på halvön mellan Fredrikssund och Isefjord. Man kör genom den lilla byn Kyndeløse – här påminns jag om Astrid Lindgrens Körsbärsdalen – och västerut på en liten grusväg som leder som en bro genom vänliga böljande sädesfält och ut till en grönskande ö där bondens hus står, både det gamla och det nya. Man möts av en fruktträdgård – är det äppelträd? Från köksfönstret kan blicken vandra över slätten och ner till det inre av Isefjord.

De var noga med var de bosatte sig, Salminen och Dührkop. De sökte det vackra och rofyllda. Men vattnet skulle ligga någonstans nära.

På en bild står Sally, klädd i arbetsbyxor med hängslen, dubbelvikt i ett trädgårdsland. I bakgrunden syns en av gårdens fyra vitkalkade korsvirkeslängor som har vasstak och tillsammans skapar en fyrkant.

På ett annat fotografi sitter Salminen på trappan. Vid väggen intill dörren växer stockrosor och andra rosor. Hon sneglar upp mot kameran och stryker med utsträckta armar två katter över rygg och svans. På ytterligare ett annat syns en liten pojke. Han leker med bondens smågrisar som Salminen senare samma år beskrev i ett inslag om hennes hem i finlandssvensk radio – på åländska med dansk brytning: »tio marsipanläckra små runda kroppar som har vävt sig in och ut i varandra på solfläcken i den öppna dörren. En hel liten gristårta i skäraste ljusrött.« Hon såg in till grisarna från det ena av de två fönstren i sitt arbetsrum.

Pojken på bilden? Det är Lars Asker. Han besökte sin moster och hennes man i Danmark flera gånger. I mejl från 2016 berättar han hur mycket det betydde för honom. Sommaren 1951 vistades också Bent och Judy i Kyndeløse. »Det var en händelserik och lärorik sommar för mig, en ny värld öppnades, konstnärer och författare, stort societetsbröllop i Köpenhamn, cykelutflykter till havet, insamling av växter till herbarium, trädgårdsfest med teaterföreställning«, minns Lars. Teaterföreställningen – det var barnen som spelade upp några scener ur Nalle Puh.

Snart lade sig lugnet igen. Lars hade rest hem till Stockholm med sina föräldrar, och Bent och Judy var hemma hos Minna och Isak på Uranus Allé, som på en planet oändligt långt borta.

När huset var tomt på släktingar och barn och liv och rörelse skrev Sally i sin anteckningsbok den 29 juli 1951:

Nu har Bent och Judy rest. Bent du stora, lilla man … Ack, ack, ack. Det är tomt och tyst. Det känns förfärligt att gå tillbaka till det som vi har längtat till och inte kan undvara, »vårt eget liv«, vårt konstnärliga arbete, aldrig förr har jag så tydligt som nu känt att detta, arbetet med det litterära, är ett skådande inåt sig själv, ett arbete med de inre, gömda tingen. Ett mycket mera tärande arbete än det fysiskt och själsligt ansträngande men andligt slöande som vi haft den sista månaden. Det har alltid förefallit oöverkomligt att komma tillbaka till sitt eget. Denna gång verkar »ingången« svårare, mer påkostande. Som att med ett fjäll på nacken tränga in i djupa, dolda, mörka gångar.

Berlingske Tidende gjorde hemma hos-reportage med anledning av att Salminen på hösten skulle komma ut med sin åttonde bok, Klyftan och stjärnan. Som vanligt poserade Sally och Johannes tillsammans. På en bild sitter Sally i trädgården. Johannes står i bakgrunden vid sitt staffli. På en annan bild står de nära varandra framför huset. Hon främst, han strax bakom.

De såg fortfarande unga ut. Men Salminen var inte längre sådär pinnsmal och fågellätt som så många journalister tidigare påpekat. År 1936 hade genombrottet tagit matlusten ifrån henne. Hade maten börjat smaka igen? Hade hon gjort upp med det som varit och hittat ett lugn? Till Berlingske Tidende sa hon att folk borde vara lite lättsinnigare. Det gör livet behagligare. De allvarliga frågorna är sällan så betydelsefulla som man tänker sig dem.

I augusti klarade hon av korrekturet till Klyftan och stjärnan, och snart infann sig arbetets välsignelse igen. Juldagen 1951 antecknar hon:

I dag är det ett annat ljus över markerna. Den overkliga drömlika dimman är borta. Åkrarna med sitt bruna och sitt bjärta gröna ligger liksom mer verkliga, mer nakna men ändå tyngre, barskare, allvarligare. Vi längtar efter att få leva i denna verkliga värld, gå med den genom rader av goda arbetsdagar. Arbete – arbete – välsignelse! Arbete med lust och med inspiration! Johannes säger, att den stora tavlan med korna på strandängen nu är så gott som färdig. Jag tänker på mina barn – på Marie-Jeanne och på Efflam och vill så gärna så gärna föra dem vidare mot deras ödes mål.

Hon hade börjat på Prins Efflam, sin nionde roman, som utspelar sig i en liten gammaldags by i norra Bretagne i slutet av 1940-talet. En dag vid ebbtid, då kvinnorna letar efter musslor på stranden, hittar den puckelryggiga och låghalta Marie-Jeanne Garrec en ilandfluten man. Han är mycket svag men repar sig av den goda vård han får – framför allt av henne. Men han minns ingenting. Inte ens vem han är.

När myndigheterna kräver att han ska ha ett namn är det Marie-Jeanne som ger honom ett: Efflam efter en irländsk sagoprins som räddar Bretagne från en drake, och Kelou, »ryktet«. Efflam Kelou. När Salminen skrev Prins Efflam använde hon en bretonsk legend som språngbräda.

Han förefaller så god och talar så bibliskt att byborna börjar uppfatta honom som en frälsare. Han uppfattar sig också själv som Jesus, men plågas av oro och väntar på ett tecken från sin fader, Gud.

Marie-Jeanne förälskar sig i honom men håller tillbaka sin passion, mycket medveten om sina lyten. Hon vill hjälpa honom men känner sig otillräcklig.

I själva verket är han en fruktansvärd krigsförbrytare. När han får sitt minne tillbaka och minns det blir han som förbytt. Det är under sin flykt från södra Frankrike till Belgien som han lidit skeppsbrott. Men han avslöjar inte för någon vem han är. I stället spär han på samvetsbördan med ytterligare ett mord och tar sedan sitt liv genom att kasta sig i den oberäkneliga djupsjövågen, där häxkittlarna koka, där vattenmassorna mullrar som vulkaner. I Tal-Ifern, helvetesporten.

Marie-Jeanne är i sin stora kärlek aningslös. Hon är ensam i sin sorg, ser Efflam som godheten personifierad. Hans död som ett offer, som kärlekens eviga mirakel.

Salminen hade tänkt sig en undertitel till romanen, »Drömmen om det goda, det ondas nattmara«, som skulle sammanfatta dess tema, men det blev inte så. Förlagen ogillade den.

Den 3 januari 1952 bad hon en bön:

Det är liksom för starkt, för lyckligt, för svårt.

Och jag tänker att om jag kan utarbeta manuskriptet så som jag har det inne i mig, ja – då vet jag inte hur jag skall kunna överleva det. Jag menar: leva efter det, leva vidare.

Gode Gud, låt mig kunna … Låt mig kunna ge det form!

Låt mig kunna älska: Ty »störst av allt är kärleken«.

Ge mig ett tecken!

Paret Salminen-Dührkop bröt det intensiva och krävande arbetet med perioder av mycket umgänge. De var generösa och omtyckta värdar; bjöd hem släkt, vänner och kolleger från Finland, Sverige och Danmark. De var också själva gäster, till exempel hos Gerda och Johannes bror Børge som nu var skogsvaktmästare i Vrøj. På en tavla från 1947 har Johannes avbildat den stora gården med vattendrag alldeles intill och ett stort vindkraftverk, som hon kallade väderpump; säkert kunde vinden dra över det vidsträckta landskapet med imponerande styrka.

I april 1952, det var påsk, gick Sally på strövtåg och fågelskådning med svågern. Hon antecknade i ett litet notisblock vilka fåglar hon såg och deras kännetecken:

Vrøj 10 april -52

Rätt frisk västlig blåst, varm vind, men ett kallt ljus över det granngröna och blå havet. Svanarna skiner dess vitare på de starkt blågröna små sjöarna. Utfärd till Rösnäs i Børges Jeep. Vid hemkomsten såg vi en tornskata, som länge flög framför bilen och visade sig – sin nattfjärilsgula och bruna översida och sin mjuka silkesblanka ljust grå undersida. Den är på »träck« säger Børge – längs kusten.

Sedan var det skönt att vara bara två igen, fastän det för en stund gav dem »ensamhetsvärk i magen och en propp i halsen«.

Tisdagen den 8 januari fick de ett telefonsamtal från Mariehamn: Erika var sjuk. De reste direkt och var redan följande kväll i Vargata, där de stannade drygt två veckor. Erika blev tillfälligt bättre men på hösten, den 20 september, avled hon.

Salminens intellektuella strävanden och framgångarna hade orsakat en klyfta mellan mor och dotter, samtidigt som det fanns en bestående stark sammanhållning sedan uppväxttiden och den gemensamma kampen för uppehället.

Den korta prosaberättelsen »Mor’s Hat«, Mammas hatt, publicerad i Gyldendals Juleroser 1943, är ett känsligt och kärleksfullt porträtt av Erika. Den handlar om när Erika blev övertalad av en representant från Marthaförbundet – och av Sally – att ställa upp och spinna under en hemslöjdsutställning i Helsingfors. Erika gick med på det. Kanske mot sin vilja. Det borde aldrig ha hänt, säger Salminen i novellen.

»Mor’s Hat« handlar om en självständig människa som förlorar sin värdighet och styrka, sitt lugn, när hon tas från sin by och till storstaden. Här framkommer också att Erika blev sjuk under resan. På hemresan stannade de till i Åbo för att hälsa på en släkting på sjukhuset. När de gick under de gamla träden vid domkyrkan var det som om något drog Erika åt vänster. Sally styrde dem på rätt väg och tänkte inte mera på det då. Tillsammans med släktingen på sjukhuset var Erika sig själv, men på ångbåten hem fick hon ett kraftigt slaganfall. Ena sidan av kroppen förlamades och Erika var sjuk ett helt år. Hon återhämtade sig aldrig riktigt, skrev Salminen vemodigt.

Vintern 1952–1953 tillbringade Salminen och Dührkop månader i Spanien. De bosatte sig någonstans för några veckor eller mer, gjorde utflykter därifrån och bröt sedan upp igen. De såg Cordoba, Sevilla, »små undangömda byar inne i bergsbygden«, Madrid, Jerez, Barcelona … Av vännen Valdemar Nymans referat av sin korrespondens med henne från den här tiden framgår att hon upplevde att folk stirrade på henne; hon skrev att det var på grund av hatten hon bar.

De hade tänkt bosätta sig i Granada ett par år, »men vi fick inte den arbetsfred och ro vi hade hoppats«, skrev Salminen i ett brev till Inez. »Grannarna var faktiskt alltför nyfikna och besvärliga. Dyrt blev det också. Så vi for vidare. Förbi berg och berg och berg – genom dem och in under dem och över dem.«

Nyman säger att barn kastade sten mot dem och fyllde postlådan med avfall: »De blev genom sin korrekthet och prudentlighet illa sedda, öppet hånade och utskrattade när de i hatt och handskar hämtade vatten från bybrunnen där folk samlades.«

Salminen och Dührkop beslutade sig i Granada för att resa runt ännu ett tag och sedan återvända till Danmark och arbeta »hemma på egen mark«.

Ett bestående minne från Spanien finns bevarat i en dikt som publicerats, oklart var för klippet i arkivet saknar sådana uppgifter.

Min hjärteröda mark

Fjärran i dalens mitt
ligger min åker,
min hjärteröda mark
plöjd och ångande nyvänd.
Ja, genomarbetad
av två ebenholtssvarta oxar.
Tålmodigt böjda under oket
skänkte de åkern sin tidskraft
sin muskelvärme.

Min hjärteröda åker har gröna träd
och runtom där dalen höjer sig
uppåt berget
grönskar andalusiska fruktträd.
Men jag vet: –

Den romantiska uppfartsvägen från byn
den kalkade raden
av renvita hus vid hus
är en annan än man vill tro
när man skådar den uppifrån
en avskild balkong.

Jag vet.
Jag har vandrat den gatan ut –
– och jag var där en gång som barn
[…]

Sally Salminen talade om tiden närmast efter Spanienresan som Lejretiden. Då bodde de tillfälligt i några vindsrum i ett hus som hörde till Bispegaarden, undervisningsminister Jørgen Jørgensens släktgård.

Det var en intensiv period. Johannes hade utställning i Köpenhamn i maj. I slutet av samma månad reste de med kort varsel tillsammans med vännerna Martin och Vera Hansen och deras barn till Åland. Martin och Vera ville se Åland och bad Sally och Johannes att komma med och visa dem runt. Det gjorde de gärna. Salminen var förtjust och skrev inför resan till Elin, som bodde kvar på Nedergårds: »Det är mycket betydelsefullt och glädjande att människor som dessa präktiga Hansen’ar vill besöka Åland.«

Prins Efflam utkom i dansk översättning i april och på svenska i augusti.

I juli semestrade de tillsammans med Bent i Svinkløv vid Västerhavet.

I september tilldelades Salminen Rektor Frøken Ingrid Jespersens Legat. Det var ett stipendium som danska kvinnosamfundet och styrelsen för Ingrid Jespersens skola årligen delade ut till en framstående kvinna i Norden. Det var på 5 000 danska kronor och kunde inte ansökas om. (Summan motsvarade 2015 cirka 55 000 svenska kronor, enligt Historical currency converter.) Bland tidigare pristagare syns Alva Myrdal.

Våren 1954 flyttade Sally och Johannes till Skovridergården som är en del av godset Selchausdal på Västsjälland. De hyrde gården. Av en julhälsning till Inez samma år framgår att »de närmaste grannarnas milda fotogenlampljus glimta matt på avstånd« och att de blivit tre:

Vi tre i den gamla forstmästargården önskar er tre en god julhelg. Jag skriver tre för att ta oss alla med och hålla mig till det goda tre-talet. Den tredje av oss känner ni ännu inte, men ni vet kanske ändå vem det är. Det är Bent, pojken vår, som nu har sitt hem hos oss.

»Her er inspirerende att att bo!« lyder titeln till Else Moltkes hemma hos-reportage i Tidens Kvinder från oktober 1956. Salminen hade fyllt 50 i april. På bild: Salminen vid sitt skrivbord – beredd att signera och skriva en hälsning i ett exemplar av »den fina minnesboken ’Barndomens land’«. Reportern och författaren Moltke, en av initiativtagarna bakom »Københavns kvindelige diskussionsklub«, grundad 1941, jämförde Salminen med Elisabeth Bergstrand-Poulsen, född i Sverige och gift i Danmark, som enligt Molke alltid diktade sig hem till Småland i sina böcker.

På bilderna inifrån huset syns också mattor och möbeltyger som Vera Hansen vävt, ett matbord med fyra stolar snickrat efter spansk förebild, en jylländsk träkista, en åländsk trasmatta, ett matbord från Sverige ... Bent poserade vid skrivbordet i sitt rum och berättade att han gick i skola i Høng, och att han visste alla ställen där vildänderna hade sina bon. Det står i artikeln att han var femton, men han var tretton.

Skovridergårdens tre längor står arrangerade som en hästsko. Johannes hade sin ateljé i den ena gaveln, Sally sitt arbetsrum i den andra.

Valdemar Nyman, prästen i Finström på Åland, besökte flera gånger paret Salminen-Dührkop i Danmark och ger i Sallys saga en minnesbild från Skovridergården:

Här är en ren paradisglimt. Den är större, vackrare än gården i Kyndeløse. Ett jägmästarboställe, inbäddat i en park av jättelika bokar med stammarna rotade i mark som antediluvianska mammutfötter, bekransade av revsuga, skogsbingel, gulplister. Fasaner flög upp och rådjur bara försvann i prassel, men de gjorde gobelängen så medeltidsmässigt konstfullt stiliserad att jag på fullt allvar väntade på enhörningen bakom nästa stam, med fosforescerande ögon och skära hovar. Matsalens franska fönster öppnades mot en slät gräsmatta där bruna greve-Moltke-päron dåsade ned i mängd och ångade sötma […].

Precis som Salminen tyckte Nyman om att sätta namnet på det han såg. Han fortsätter:

De underbaraste middagar avåts i en vacker matsal – vad de båda kunde! – lammstek kryddad med arabisk mynta, sparrisen var mjäll, vinet milt som modersögat. Och klassisk musik till högläsning och förevisning av ateljéns arbeten – tavlor från Bretagne med fiskare i blåröda lätta blusar och svarthåriga kvinnor i bländvita mitror, stenstoder, små kapell mot Atlanten – och danska tavlor, stora grönfrodiga med kor, svartvita, röda, alla kulliga.

På Skovridergården hade Salminen sedan årsskiftet 1959/1960 återupptagit arbetet med den första delen av sina memoarer, Upptäcktsresan, som kom ut sex år senare. Ett första utkast till boken hade hon gjort redan i december 1957.

Under arbetet lade hon ibland dagböckerna från uppväxten åt sidan. Lät glimtar av nuet bryta igenom: »en varm dag i rosornas tid, då de första högsommaråskvädren har gallrat i äppelträden och bestrött marken med gröna kartar.« Det var en dag i början av augusti hon här beskriver. Kanske var det fortfarande augusti eller tidig höst när hon tog sig an det följande, bokens andra del, som inleds med en betraktelse inte bara från den aktuella utsiktsplatsen utan också om den:

För mig är stället en tilläggsplats, en uppehållsort mera än ett hem. Ett sådant väntar jag inte mera få här i livet. »Hem« är numera rummet med det bord där jag lägger mina papper och ordböcker, den stol på vars armstöd jag om kvällen hänger mina dagkläder, den säng som ger mig vila över natten. Mer än det varken behöver eller begär jag. Upptäcktsfärden ska inte tyngas av för mycket bagage.

Men jag har ägt ett hem. På ett sätt som få människor i denna senare hälft av det tjugonde århundradet äger ett sådant. Jag tror att det hos varje människa är nedlagt ett behov att vara fullständig ägare till ett eller annat av värde, en fast egendom, kanske allra helst ett annat levande väsen. Ägandekänslan kräver det absoluta. Det normala är att besitta för att omhulda, hålla av. Men dold i oss finns en lust att – i förekommande fall – besitta för att förgöra. Detta, att ha något, som så ovillkorligt är ens eget att varken lagparagrafer eller fysiska makter kan ifrågasätta ens ägande, ligger inom oss som ett primitivt behov av säkerhet. I äldre tider var mannens äganderätt till barn och andra i hans hushåll så fullständig att han obehindrat kunde utsätta, sälja eller slakta de sina. I våra dagar händer det att barnet oreflekterat men starkt går till angrepp mot sin vårdare – för att därigenom skaffa sig ett slags förtvivlans prov på att något hör det till, är dess eget trots allt, obetingat.

De här framförda åsikterna ger jag inte alltid så allvarliga formuleringar. Jag har samlat min »visdom« i en enkel bild: liknelsen om min rosenrabatt. Att äga en rosenrabatt så, att jag till och med kan bryta sönder, trampa ned – ifall det lyster mig. Naturligtvis gör man det inte, man njuter av utseende och doft. Men –

Och jag ägde ett hem. Det var min rosensäng. Och i det jag har skrivit har jag kanske brutit och trampat, för att se om det var sant att det var mitt.

Salminen talar om sig själv som en kringflackande bohem på ett ställe i I Danmark där hon berättar hur hon avundats en landsmaninna som också hamnat i Danmark, men hade starkare band till det finländska och behärskade också finskan. Men det var alltså inte hela sanningen; Salminen har koncist formulerat sin egen upplevelse av vad hem är för något i slutet av Lars Laurila: »Han ville hem – egentligen längtade han redan hem – men för att komma riktigt hem så måste han bort.« Och i början av Nya land:

Hans hemort var inte så mycket en del av ett rike som en liten prick i det stora hela, i världen. Som sådan reste han ut – som bossholmare, en blyg och tafatt och oerfaren yngling från en liten ö i det nordligaste Östersjön, men tillika som världsmedborgare, seende utåt, önskande att bli hemma överallt.

Kretsen kring Heretica

Salminen har kallat journalisten Gudrun Egebjerg för sin mest givande danska vänskap. De möttes i Finland under vinterkriget – det var inte bara Alma Braathen, alias »Brodjaga«, som fick dela rum med stjärnan Salminen.

Det var Egebjerg som i juni 1939 för Berlingske Tidende rapporterade från Oxfordgrupprörelsens stora möte i New York. Hon blev fast i USA så länge kriget varade. I alla fall något brev därifrån nådde sin adressat i det ockuperade Danmark och lyste upp tillvaron, om än bara tillfälligt:

Jag var glad då de skrev hemifrån att ni hade flyttat till Köpenhamn, och hade varit på visit på Solsortvej. Jag såg Sallys bok i San Francisco, men fick bara börja lite på den. Minns du då vi möttes i Finlands sagolika vinter? Jag var tämligen generad över att sättas att dela rum med en berömdhet, och var mycket lättad, då det var du!

Prästen Nyman i Sallys saga minns med entusiasm Egebjerg från något av sina besök hos Salminen-Dührkop:

Och så blir det konsert och utställningar och Fiskrestaurant och Gudrun Egebjerg, i hennes lille have – och vilken frikadellsoppa! – och Gudrun själv ett av Köpenhamns mirakel, berömd journalist med hela världen som livslångt arbetsfält bakom sig. Vilken mogen, varm dansk kvinnokultur lät hon oss inte vila ut i. Efter allt gatularm var det som att stiga rakt in i en av 1600-talsmästarnas rogivande stora interiörer.

Så snart Gudrun var tillbaka i Köpenhamn efter den ofrivilliga exilen under kriget hade Sally och Jos henne hemma på middag och turkiskt vitt vin. De förblev nära vänner livet ut.

Aage Dons var en annan god vän. Han vistades en längre tid hemma hos Sally och Johannes i Thorsvighus då han översatte Lars Laurila till danska. Där fick han syn på Dorothea Brandes Becoming a Writer i Sallys bokhylla. Han, som nyligen debuterat med novellsamlingen Den gule Billedbog, smög ner fyndet i sin packning. Becoming av Writer blev som en talisman för honom, även om att han aldrig läste den från pärm till pärm. Stölden erkänner han långt senare i Den arabiske Prinsesse (1976).

Senast i Thorsvighus lärde de känna varandra, Aage, Sally och Johannes. Aage är med både här och där i Salminens minnesbilder från Danmark, och han översatte de fyra böckerna om Lars Laurila samt Prins Efflam. Han förefaller ha varit en både omtänksam och slitstark vän – en sådan man också kan gräla med – och en social person som inte bara kände många, utan också sammanförde sina vänner från olika håll: akademiker, författare och skådespelare. Kanske var det via honom Salminen och Dührkop började umgås med H. C. Branner, som hon i Världen öppnar sig beskriver som »en av periodens mest ansedda skönlitterära författare och även dramatiker« och som »en något gammaldags folkhögskolelärartyp«.

Där plockar hon i efterhand ner denna man från piedestalen – boken är från 1974, Branner dog 1966; menar att det under den självsäkra ytan och humorn nog gömde sig ett dödligt allvar:

Han brukade blotta sig med uttalanden om tidens alla stridsämnen. Det var otvivelaktigt en av orsakerna till hans anseende som kulturpersonlighet och att han i understreckare om dansk litteratur alltid blev nämnd som toppfiguren. Varemot han vid utgivningen av ett eget verk, särskilt teaterpjäser, kunde få en kritik som måste ha sårat hans slutna ömtåliga inre.

Han spelade tappert sin roll som toppfiguren, ja, med bravur, med en självsäker lärares stora trygga later. Men jag tror att han kände sig leva som på gungfly. Så lite trovärdiga var uttalandena såväl i de generaliserande artiklarna som i de personliga anmälningarna.

Hon, visserligen framgångsrik författare men bitvis också hårt ansatt av kritiker i synnerhet inom sitt eget svenska språkområde – och kvinna, vågade ifrågasätta den så hyllade mannen. Hon tyckte sig se bakom hans fasad och sa det högt. Samtidigt kände hon kanske också igen något av sig själv i honom: balansgången mellan självförtroende och självtvivel, marken som gungar till och hotar att sjunka undan som kvicksand.

Den 20 januari 1946 höll »ungkarlsdiktaren« Aage Dons »en av sina utsökta bjudningar« i sin takvåning på Rørholmsgade, alldeles intill Sølvtorvet. Det var vid det här tillfället som Salminen och Dührkop lärde känna Martin A. och Vera Hansen, som snart fick en alldeles särskild betydelse för dem. Hans Jonatans Rejse hade Johannes läst högt ur för Børges Gerda, Camilla och Sally på Thorsvigshus hösten 1941, då romanen var ny.

Ett litet tag efter festen hos Aage, en rastlös kväll – den såg ut att bli lång – efter en dag då Sally besökt en vän på sjukhus och sett en utställning, ringde Johannes spontant upp Hansens och bjöd dem på supé. De tackade lika spontant ja, och det blev en sen måltid hos Salminen-Dührkops, tillagad av vad som råkade finnas hemma.

Martin underhöll genom att berätta hur det hade gått till när han skrev historien om smeden Jonatan som fångat djävulen i en flaska – det är en roman om nutidens skräckinjagande teknologi – och Sally och Johannes tyckte att Martin och Vera var »fria, öppna och underhållande«:

Ja, det var en oförglömlig kväll med de två nya bekantskaperna. Tre av oss satt i den gula soffan, den fjärde, Vera, på en pall vid deras fötter som skyltade med konstnärsnamn. Vera själv var inte utan talang. Hon var i ovanligt hög grad begåvad med det man kallar intuition och vägledde – tror jag – vid många tillfällen sin man, då han förirrade sig ut i det makabra eller det för ämnet onödigt grova. Bland litterater är hon visst ännu i dag inte vidare erkänd: manliga litteraturforskare kan inte uppge det gammalmodiga romantiska begreppet »Musa« – och musan skall vara en kvinna vid sidan av, en älskarinna, det går inte alls med en lagvigd hustru som sådan. Men jag är fullkomligt övertygad om att Martin aldrig hade någon annan »musa« än just Vera – det behöver ju inte betyda att detta slags inspirerande äktenskap helt igenom är harmoniska och romantiskt lyckliga.

Också Martin A. Hansen var en upphöjd man, kritikergunstling och uppmärksammad med en rad utmärkelser – och yrkesverksam lärare fram till 1949 – men de hade en hel del gemensamt, Hansen och Salminen. Båda hade erfarenhet av fattigdom och landsbygdsliv från uppväxten och var första generationens litterater; båda var präglade av dels det gamla allmogesamhället, dels det moderna, rotlösa livet och intresserade sig för etisk-religiösa frågor. Och de hade stått på samma sida i kriget. Hansen hade varit tvungen att gå under jorden 1944–1945.

Han var med och präglade samtidens andliga och intellektuella debatter. Han satt i styrelsen för Dansk Forfatterforening 1946–1950. Salminen var medlem i författarföreningen och inspirerades till att skriva artiklar och noveller på danska. Hansen var också en av kändisarna i kretsen kring litteraturtidskriften Heretica (1948–1953), den danska efterkrigstida litteraturens och kulturens främsta forum. Dit också flera andra av Salminen-Dührkops bekanta hörde, bland andra Branner. Idel män förstås. Avsikten med Heretica var att genom rationalitetskritik motverka den kulturkris man ansåg att yttrade sig i en splittring mellan språket och den personliga erfarenheten. Man motsatte sig sekularisering, teknokratisering, ideologier och ismer; det abstrakta och främmandegörande språk som man menade hade banaliserat människan och existensen. Man ville att Heretica skulle vara en plats för personliga ställningstaganden.

Han, Hansen, skrev om henne i Berlingske Aftenavis den 24 april 1953, samma dag som Prins Efflam utkom i dansk översättning. Det var inte bara en recension utan en översikt över hennes författarskap. Han kallade boken för ett stort episkt verk – »et nyt Gennembrud for Sally Salminen« – och menade att Salminen stod för en ärligt kämpande litteratur som inte hade fått den uppmärksamhet den förtjänade. Han såg i henne en särskild begåvning och en den goda viljans författare, som ser det som sitt kall att upplysa, gagna och förvandla och som fört in nya motiv i litteraturen. En författare som haft individens ensamhet och isolation som ett huvudtema.

Hansen var njursjuk och avled i juni 1955, ett par månader innan han skulle ha fyllt fyrtiosex. Enligt Den Store Danske har hans död förklarats med överansträngning och en överdriven användning av stimulerande medel.

Salminen gav sin karaktärsteckning av honom i Martin A. Hansen til minde, som kom ut innan året var slut: en osedvanlig vän som brydde sig om vänners och kollegers ärenden som om de vore hans egna. Hon tänkte på det som en personlig ynnest att hon fått se honom på träsoffan hemma i Nedergårds kök. Redan då hade Martins hälsa vacklat, döden följt dem som en mörk skugga. Tjugo år senare, i Världen öppnar sig, minns hon sin döende vän som Don Quijote på Rosinante; då utan att nämna kökssoffan, men liknelsen som uppstår när jag sammanför hennes minnesbilder är kanske ändå inte helt fel.

Det var med ett exemplar av den nystartade tidskriften Heretica i handen som Salminen första gången stod på trappan till Finströms prästgård och knackade på Valdemar Nymans dörr. Hon räckte fram tidskriften som ett slags visitkort; hennes uppfattning var att människan blev hemlös i universum och greps av förfäran då hon förlorade sin tro. »Så länge människan trodde sig i vissa avseenden stå ovan och till och med utanför naturen hade hon styrka. Hur bergen än ramlade och haven steg var hon stark.«

Den långa våren hade fått honom att tappa intresset för hennes författarskap. När han berättar om Salminen i Sallys saga ser han i sin egen debutbok från 1944, Som tusen liljor, något av en protest mot hennes, som han tyckte, alltför vardagsgrå och allvarstunga folklivsskildringar.

Och visst finns det samband mellan de två romanerna. Flera scener och motiv från Den långa våren återkommer i Som tusen liljor, och det ser ut att vara mer än tillfälligheter, även om sammanhangen inte är desamma:

I Salminens berättelse, som utspelar sig i samtiden, finns ett byaråd av män som jamar åt Mariana när hon försvarar pigan Ruth som med löfte om giftermål lurats i säng av en bondson. Här är Mariana också den unga kvinna som för ett tag lämnar sin make och hans uråldriga hemgård. I Nymans berättelse finns en kyrkoherde som försvarar den unga kvinnan som flytt sin make, som menar att en man inte ska vara sin hustrus slavägare och bödel.

Som Nymans biograf Katarina Gäddnäs konstaterar ger Nyman här prov på en framsynthet: »Det är inte många böcker skrivna på 1940-talet av någon nordisk kyrkoman som i bibliotekskataloger har sökord eller ämnesordskedjor som: kränkande behandling – självständighetsprocess – kvinnor.« Men samtidigt: Nymans roman saknar kvinnor som ställer upp för varandra. I Nymans kvinnoland är kvinnorna sina mors döttrar och gör som de alltid gjort, precis som folket här vill göra som det alltid gjort. Nytänkandet kommer inte från folket eller kvinnan själv, utan uppifrån, från en präst.

En viktig skillnad är också att Nyman förlagt sin berättelse till 1800-talet, som att det ämne som berörs hör något förgånget till, som om Salminen varit alltför svartsynt då hon förlagt sin berättelse till samtiden. Gäddnäs uppger att boken jämfördes med Katrina då den kom ut.

Det var alltså med en viss misstänksamhet Nyman tog emot tidskriften. Redan namnet på den stack prästen i ögonen. »Heretica« är latin och betyder att välja, men har använts som beteckning på kättare. Med namnet ville redaktionen för tidningen knyta an till den här förståelsen av ordet, men så att tidningen skulle vara ett kätteri mot det som man ansåg hade ersatt religionen i den sekulariserade samtiden: positivismen, naturalismen, liberalismen, socialismen och biologismen.

Nyman förmodade att Salminen sympatiserade med »öststatstänkande«. Också det gjorde honom avvaktande. Han mindes dessutom med misstänksamhet hennes tidigare engagemang i Oxfordgrupprörelsen som det stått om i tidningarna.

Ändå föreföll paret som stod framför honom när han öppnat dörren sympatiskt. Han ger sin minnesbild i Sallys saga: »Sally strikt i svart med den lilla herrhatten, Jos i grå flanell och smyckad med ett leende som en majeld och de stora ögonen blanka som en kalvs, vilket helt fördunklade den blanka hjässan och det födelsemärke som bredde ut sig över hela vänstra ansiktshalvan.«

Gäddnäs uppger att paret Salminen-Dührkop var kära gäster i prästgården. Och säkert var det så. Salminen och Nyman brevväxlade 1949–1976, och de hade en hel del gemensamt. Båda var självständiga och kontroversiella – han ovanlig präst, »förfärlig katolik« som han beskriver sig själv sedd med andras ögon – vetgiriga och i en eller annan mening åländska författare; Nyman var från början från Österbotten. De hade också gemensamt ett intresse för katolsk andlighet, »katolicismen som fenomen, både historiskt och aktuellt«, som han formulerar det. Salminen skrev i ett brev 1954: »Varför är vi halvt katoliker (är det lurvighet eller gränsområde?) om inte därför att vi behöver mer än en Gud-stod planterad ensam på en öde slätt, vi behöver en trädgård kring vår Gud, helgonen skall stå där, santa Maria skall växa där som ett underskönt träd.« De hade gudstron gemensam – även om tron för henne innebar att korsfästa förnuftet.

Men det är också uppenbart att han hade svårt för henne, och att han hade det fortfarande 1986 när han skrev sitt bidrag till minnesboken. Så svårt att han inte försökte låtsas om något annat.

Det förargade honom att hon i en insändare i Politiken 1946 anklagat statskyrkan för att bara tala om religionen och inte verkligen utöva den. Hon kände sig aldrig hemma i religiösa sammanslutningar; inte i statskyrkan och inte heller bland Jehovas vittnen eller i någon av de frikyrkor hon kom i kontakt med i Linköping och New York eller i Oxfordgrupprörelsen.

Han upplevde henne som långsint och skrämmande tvärsäker. Var helt oförstående inför hennes nomadiska tillvaro – att den kunde vara ett medvetet val. Han misstänkte att hon skrev sina omsorgsfulla brev till honom med tanke på framtida litteraturforskare.

Han såg hennes starka och ihållande engagemang för kvinnofrågor, men tyckte alltså ändå att hon var för allvarstung i Den långa våren; han brydde sig inte om hennes ärende där.

Hans egen fru, Ulla Nyman, hade författarambitioner och utkom 1954 med romanen Färjan, som fick fina recensioner. Som författare använde hon sitt flicknamn, Hybinette. Salminen berömde mycket hennes bok och ville diskutera skrivandet med Ulla Hybinette, som dock inte hade tid att skriva mer på grund av ansvaret för barnens uppfostran och arbetet som lärare. Nyman hade helt uppenbart sina blinda fläckar när det gällde Salminen och kvinnans frigörelse.

Nyman återger en episod ur ett brev från Johannes. Jag tror han tänkt sig den som ett kuriöst inslag: Året var 1951. Sally och Johannes var i Provence. Hon arbetade med Klyftan och stjärnan men var noga med sin pausgymnastik. Modernaste gymnastik, skrev Dührkop till Nyman, det såg ut som om både ben och rygg skulle gå av. Han var full av beundran och berättade att Sally såg gymnastik som en nödvändighet för alla med stillasittande arbete. Så det kunde kanske vara något också för prästen, menade Johannes.

Svårtänkbart, tyckte Nyman.

Helt i linje med den hon var och ville vara, skulle jag säga. Hon som alltid varit så mån om sin frihet och självständighet och att hålla sig i form; hon som så gärna cyklade på sommaren och åkte skidor på vintern, som jazzat och varit del av den skandinaviska gymnastiktruppen Gym Comrades i Harlem. Den härliga bilden Dührkop gav av sin gymnastiserande fru visar en stark, självständig kvinna som inte brydde sig om att upprätthålla någon tillgjort kvinnlig fasad inför sin man. En klockren bild av feministen Salminen.

Prästen hade uppskattat Salminens bibliotek med franska, engelska och spanska biblar, Gamla testamentet på hebreiska, filosofi och religionshistoria, världshistoria och litteraturhistoria, men i sin minnesteckning kallar han henne flicka och troll: »Har den lilla människan läst allt detta? Det hade hon – till stor del. Hon var lärd som ett troll, denna Vargataflicka.«

»Det är inte för att kasta någon som helst skugga jag här drar fram som det kan tyckas onödiga minnesbilder«, säger Nyman när han återger ett samtal från en kvällspromenad tillsammans med Salminen i Kyndeløse, eller om det var i Selchausdal? Minnet sviker. »Sally är tillräckligt stor för att tåla närgången granskning.«

Sally hade namngett stjärnorna på himlavalvet. Kommenterat också stjärnbilderna, som Nyman invänt emot: »Jag invände att det där med stjärnbilderna bara förvirrar en, då inte minsta täckning finns för de gamla linjerna som skulle ge Svanen, Oxen, Skytten.« Och då hade hon sagt »En bildad människa bör nog känna igen himmelstecknen över oss.« Hennes röst hade något av kvällsvindens kyla i sig, minns Nyman. Och han förklarar: »Jag vill bara antyda vanskligheten i umgänget – både öga mot öga och brev mot brev. De plötsliga utbrotten hos Sally. Den nästan sjukliga misstänksamheten och självhävdelselusten.«

Jag säger inte att Nymans bild av Salminen inte skulle stämma. Smidig konversation tycks inte alltid ha varit hennes starkaste sida, men han nonchalerar hennes kunskap och intresse. Salminen hade sedan barnsben ett genuint intresse för astronomi: för stjärnbilder, planeter på vandring och nebulosor på hisnande avstånd. I ett brev till Inez från februari 1958 säger hon att man ska inte »vara så tvärsäker på att människan aldrig kommer att få något annat hem än jorden«. Hon opponerar sig mot något Eyvind Johnson sagt om att jorden är allt i tidningen Vi och fortsätter:

Hon kan, trots allt, en gång lyckas med resorna i rymden. Hon kan också, kanhända, som en ny skapelse, en engel eller ande eller människa i förnyad skepnad föras ut i rymden och befolka andra planeter. Det är vad en del troende människor föreställer sig. Jag för min del tvivlar lite på allting, men jag tror ändå på det mesta, på möjligheten, äventyret i det.

Och så kan jag inte förstå gubben Eyvind Johnson när han suckar över att stjärnbilderna och planeterna inte mera är det de en gång har varit för människan. Han skulle bara veta hur vi här ute på landet går ut om kvällarna, och stiger upp på olika tider om natten och beser stjärnhimlen och kikar efter bestämda planeter, som vi vet att kan ses den och den tiden i det och det väderstrecket. Jag tillber – åtminstone älskar jag, himlakroppar som Venus och Jupiter. De strålande sköna. Jag har också sett ryssarnas Sputnik. Det föll sig så väl att den kom som en sorts stjärnskott nyårsafton och igen nyårsdagens kväll. Vi var då ute och såg den, Bent, Johannes och jag. Visst hade vi hjärta för hunden – vi älskar djur, det skall gudarna veta. Hur matar inte vi himmelens fåglar nu. Vi köper extra bröd var vecka för att ha till fåglarna.

Salminen underordnade sig aldrig något manligt »geni«. Varken målaren hon levde med, författarkollegan, läkaren som behandlade henne eller prästen. Han var hennes trätobroder.

Det är inte omöjligt att tänka sig att om Nymans Som tusen liljor är ett svar på Den långa våren, så kan Salminens prunkande Barndomens land vara ett svar på Som tusen liljor – ett övertrumfande i detaljrika naturbeskrivningar. Säkert var hon mycket medveten om att han ville vara folklig – titeln Som tusen liljor är hämtad från en folkvisa – samtidigt som han ansåg att vackra ord inte låg för folket och inte kunde låta bli att beskriva folket uppifrån. Det måste ha stört henne.

… där jag har mina papper och kläder

Prins Efflam var i det stora hela en kritikersuccé. »[E]n litterär satsning som i sitt slag har få motsvarigheter i finlandssvensk utgivning« och »Sally Salminens stora revansch«, menar Gustaf Widén. Med den blidkade Salminen till och med de finlandssvenska kritikerna. I sin känsliga och respektfulla läsning av romanen i Sallys saga identifierar Widén det modernistiskt experimentella i den och visar på den goda Efflams släktskap med Dostojevskijs furst Mysjkin i Idioten.

Men försäljningsmässigt verkar romanen inte ha varit samma succé. Åtminstone inte för författaren. Den 14 mars 1956 skrev Salminen till Inez i Stockholm:

[J]ag har haft så liten framgång med mina arbeten på sistone, det verkar inte uppmuntrande. Prins Efflam har fått ett bra mottagande och fördelaktig kritik men i handeln har den inte gått särskilt bra. Och då förläggarna inte förtjänar pengar på en författare förlorar de intresset för den författarn och struntar i att göra det som kunde göras för att hjälpa upp försäljningen. Det nya jag har skrivit har man inte ens velat ge ut, jag har lust att skriva på ett bestämt sätt och förläggarna (kanske också läsarna) vill ha det på ett annat sätt. Man skall helst skriva böcker om homosexualitet och om skilsmässor och mord och röverier, och göra det riktigt smart. Det är snart det enda folk vill läsa. Och därför snart det enda som förläggarna vill ge ut. Det ska löna sig. Ytterst är det kanske de litterära anmälarna som har skulden. Bara det är en tillstymmelse av det vi kallar moral i en bok får den usel kritik.

[S]ka antagligen bita i det sura äpplet och försöka få ihop någonting som går i folk – och fä, tänkte jag nästan säga. Jag ska inte mera skriva efter lust och övertygelse utan på beräkning och för inkomstens skull.

Det var tungt här. Inte heller 1950-talet var lekande lätt. Hon fick inga böcker publicerade 1954–1960. Men det rörde sig inte om tystnad från hennes sida. Hon skrev kortprosa, artiklar och pjäser.

»Mina systrars första hattar« (1954) är en lätt fiktionaliserad minnesbild – personnamnen är fingerade och minnet utbroderat – av hur en tilltagande demokratisering och herrskaplighet kunde ta sig uttryck i barndomen. Berättelsen är en fortsättning på hatt-temat i »Mor’s Hat«, men inte så smärtsam utan »mera munter och nästan inte alls moraliserande«, som det står i ingressen. Bilden av hur pappa, »sjömannen-timmermannen-bonden«, med sina stora, valkiga arbetarhänder reser till modebutiken i Mariehamn för att köpa hattar till sina tre äldsta döttrar »sänder en ilning av glädje och förundran ända från min tidiga barndom fram till detta nu«.

I debattartikeln »Kvinderne og Freden« från 1946 hade hon protesterat mot männen som sa sig vilja ha fred, men ändå tänkte krig och upprustade och provsprängde. I »En anklage« från 1954 protesterade hon igen mot de amerikanska provsprängningarna i Stilla havet och vetenskapsmän som missbrukade sin kunskap:

Jag anklagar vetenskapsmannen av i dag för perversitet, för att ledas av förstörelselusta. Jag anklagar honom på fiskarnas och de okända havsvarelsernas vägnar. På de människors vägnar som fått sitt hemvist i de genom vetenskapen härjade områdena. Den minsta enskilda person ute i de mest glest befolkade och avlägsna havet och öknarna har samma rätt att leva och andas oförstörd luft och äta oförgiftad mat som vilken som helst person mitt i Köpenhamn, New York och Moskva.

1955 medverkade Salminen också med en artikel om Simone Weil (1909–1943) i tidskriften Vindrosen, som var uppföljare till Heretica och gavs ut av Gyldendals 1954–1974. Hon ville med »Simone Weil som realist« presentera filosofen för den bredare publiken och polemisera mot de kritiker som definierat Weil som en mystisk, verklighetsfrämmande filosof. Salminen hävdade motsatsen: Weil »har alltid förbindelse med jorden. Och mest av allt har hon kontakt med de enklaste i samhället och vardagens stora och små problem.«

Salminen hade läst Weils postumt publicerade verk på originalspråk, varav några finns översatta till svenska: La pesanteur et la grâce (1948, Tyngden och nåden 1948), L’enracinement (1949, Att slå rot 1955), Attente de Dieu (1950, Väntan på Gud 1957). Salminen kände sig antagligen intellektuellt besläktad med Weil, som kommenterade frågor som hon själv funderat mycket på: individen och hennes ansvar som samhällsmedlem, vad som är värt att offra i krig samt Gud.

Weil var en av de första kvinnorna med examen från École normale supérieure i Paris och hade jobbat som gymnasielärare, men för att på riktigt, med sin egen kropp, förstå vad tungt kroppsarbete innebär arbetade hon under ett år vid Renaultverken. Hon var också aktiv i den franska motståndsrörelsen. 1942 flydde hon först till USA och sedan till England, där hon dog i tuberkulos 1943.

Salminen lyfte fram den ovillkorliga respekt för individen hon hittade hos Weil, men också Weils betonande av individens ansvar:

Ansvaret hör människan som evighetsvarelse till. En människa ensam i universet skulle inte kunna åberopa sig någon rätt, men ansvar, skyldigheter skulle hon ha, i sådant fall mot sig själv. Ansvaret hör således det eviga till och är ovillkorligt; rätten däremot, som är beroende av omständigheterna, hör det jordiska, det villkorliga till och måste underordnas det förra begreppet. Detta lämnar hon inte stående som en filosofisk uträkning, hon tar det med som rättesnöre och för det in på livets alla områden.

Weil var av judisk börd men konverterade 1938 till katolicismen. Salminen hittade i hennes filosofi också en religiositet, en andlighet, som tilltalade henne:

Ingen har som hon i »Attente de Dieu« klarlagt samarit-gärningen och gett bättre »recept« på hur välgörenhet bör idkas. Vilken hälsosam sveda ger inte hennes ords piskrapp åt den, som hade tänkt bistå en nödlidande »för Guds skull« eller »av kärlek till Gud«. En sådan välgörenhet är fullständigt oandlig. Man bör inte sätta Gud i dativ, utbrister hon. Om inte till och med Gud glöms för den nödlidandes skull har kärleken – det vill säga Gud – inte alls varit med i det vi utfört.

Artikeln är en översikt över det Salminen såg som Weils plan för en ny samhällsordning som är varken kapitalistisk eller socialistisk – en idyll där också arbetaren har möjlighet att rotfästa sig, det vill säga får omväxling och ro att tillägna sig kulturernas andliga rikedomar som sammansmält till ett helt, »en stor vid rymd«.

Salminen återkom gärna till Weils verk i brev och anteckningar. Jag antar att det finns vidare samband mellan Weils filosofi och Salminens författarskap att spåra inte minst i ett verk som Prins Efflam.

Samma år, 1955, publicerades hennes artikel om Martin Hansen, »Martin i hemmet och med familjen«, i Gyldendals minnesbok om honom, som Ole Wivel var redaktör för. Också han hörde till kretsen kring Heretica. Det var på hans förlag, Wivel Forlag, som tidskriften utkom fram till dess att förlaget 1954 uppgick i Gyldendals, som var ett av Salminens danska förlag. Från 1960 kom hennes nya böcker ut på Hasselbalch.

På 1950-talet skrev hon också »Stämningar och situationer«, »Romanen om Helimunda eller Uppror i kvinnoland« och »Mitt röda gullband«. Det rör sig om opublicerade manuskript: en samling novellistiska betraktelser och två skådespel som förvaras i arkivet i Helsingfors.

»Det mest ovanliga och, som jag själv tycker, det mest intressanta jag skrivit har jag aldrig fått ut. Exempelvis intet av de skådespel jag har liggande«, skrev Salminen långt senare, 1974, till Aili. Exakt vad Salminen tänkte på som det bästa hon skrivit kan vi inte veta, men de bevarade manuskripten har åtminstone undgått hennes utrensningar av »allt det obehövliga, det oönskade«.

Möjligtvis var det »Stämningar och situationer« som Schildts refuserade 1955 eller 1956. Åtminstone var det just det manuset som Bonniers refuserade i mars 1958. Kanske hade Salminen hoppats på att det stockholmska förlaget den här gången skulle ta sin chans; senast de refuserat henne hade det varit en grav felkalkylering att avvisa henne. Den gången gällde det Katrina.

Det är oklart om den samling texter i arkivet som innehåller »Stämningar och situationer« utgör samma helhet som Salminen skickade till Bonniers 1958 eller inte. Texterna är paginerade 21–92. De första tjugo sidorna saknas alltså, eller ligger någon annanstans.

I de bevarade pappren är i alla fall titeltexten »Stämningar och situationer« ett slags kollage av drömmar, som är bilder från verkliga livet, brottstycken av platser där hon varit: storstadsvirrvarr med oöverblickbara system med gator, stationer och tåg i Stockholm, New York eller Helsingfors. Och så omväxlingsvis autostrador eller en lantlig omgivning med små lundar och vassomgivna sjöar. Våt sand under fötterna.

Det är ömsom alltför rymligt, ömsom farligt trångt. Men samtidigt: genom alltsammans hör hon sitt livs grundton:

Från Nordskogen hörde jag det mörka bruset, det tunga svallandet som av ett avlägset hav. Alltid från skogen, utan att det kunde sägas att det var träden som gav ljud. Det var också gånger, då jag varken uppfattade brus eller svall; då var det det höga ringandet som kom därifrån – eller hördes därför att jag lyssnade ditåt. Det var en klang i luften. Tystnaden, tomhetens klang. Var det det »Intet« de judisk-chasidiska mystikerna skriver om? Eller vardandet, helheten, enheten? Var det mitt eget blod? Var det Gud i mitt inre? Brahman? Eller bara ett sus i öronhinnorna? Ensamhetens, livets skönhet fanns i det. Längtans, sökandets skönhet.

»Romanen om Helimunda eller Uppror i kvinnoland« är titeln på det versdrama jag tar avstamp i i min berättelse om Sally Salminen, hennes liv och verk. Jag använder gärna kortformen »Uppror i kvinnoland« för att den så slagkraftigt kan användas för att sätta ord på det uppbrott från traditionen som Salminen också själv gjorde.

Men själva dramat har större relevans än så för förståelsen av författarskapet. Det kan läsas som ett slags sinnebild för det – som en utopi om ett kvinnoland, men inte ett sådant Salminen kom från, där det trots allt var männen som bestämde. Och inte heller ett sådant som det matriarkat Helimunda och de andra unga kvinnorna flyr från.

När jag först läste »Uppror i kvinnoland« undrade jag varför Salminen låter Helimunda och de andra unga kvinnorna bryta upp från matriarkatet. Ligger det kritik mot feminism i det? Salminen skulle knappast rakt av ha velat kalla sig feminist, lika lite som hon utan reservationer kunde sälla sig till andra grupperingar, politiska eller religiösa. Ändå är »feministiskt« en relevant beskrivning av hennes författarskap.

Nu, efter att ha läst mer av henne, vet jag att hon ville ha ett matriarkat, men ett där mannen får leva med i samhället – bara inte bestämma. Salminen ville tillåta Helimunda och de andra frihetstörstande unga kvinnorna att själva välja partner och leva ut sina köttsliga lustar.

Aristofanes tänkte sig möjligtvis sin Lysistrate som en nidbild av kvinnan, men hans komedi har intresserat feminister. Elin Wägner forskade i kvinnostyrda samhällen och moderligheten som kvinnlig princip, och hemma hos henne på Lilla Björka studerade Bang just Aristofanes Lysistrate. Även Salminen lät sig inspireras av Aristofanes.

Uppslaget till den mänskliga tjurfarmen tror jag hon kan ha fått från Bernard Shaws The intelligent Woman’s Guide to Socialism and Capitalism, där kapitel 16 handlar om eugenik, ras- eller arvshygien. Här menas att det går att föda upp djur, eftersom avsikten med verksamheten är entydig, men att det inte går att föda upp människor, eftersom ingen kan säga vilket slags människa som är önskvärd. Det räcker inte att säga att en del inte skulle vara önskvärda. Därför skulle en anstalt för uppfödning av människor sakna mål och mening, och därför måste vi förlita oss på naturen, den sexuella attraktionen.

När Salminen skrev dramat hade hon i flera debattartiklar luftat idén att kvinnor borde styra världen. Hon gjorde det i »Vi maa gaa i Krig igen« från 1946, där det heter att det är mannen som orsakar krig. Hans styrka, hans äventyrslust och tävlingsinstinkt tränger undan förnuftet, medan kvinnan är medskyldig för att hon underordnar sig honom. Här ifrågasatte Salminen det hon uppfattade som en falsk optimism efter krigsslutet och uppmanade människan att utkämpa ett andligt krig, att en gång för alla göra upp med allt som heter tvång: krig, nazism, nationalism, militarism. Hon sa att det man i samtiden talade om som väpnad fred inte kunde vara en riktig fred.

I »Kvinderne og Freden« säger hon upproriskt att kvinnan aldrig kan säkra freden så länge hon underordnar sig mannens regeringar och institutioner: Vi vill säkra freden! Låt oss åtminstone tala om saken så länge vi inte kan annat. Låt oss säga det om och om igen. Tills vi själva börjar tro på det. Och tills vi har tvingat mannen att tro på det.

Hon drömde om att mannen skulle vara så ridderlig att han trädde tillbaka och gav kvinnan sin plats. Han hade inget att frukta.

Jag föreställer mig gärna att det är denna utopi som individualisten Helimunda och hennes gelikar är på väg mot då de trotsar det 100-procentiga matriarkatet, där mannen är så gott som utrotad och endast hålls som avelsdjur i ett fåtal exemplar. Pjäsens slut lyder:

Ditåt går vår vandring, tärnor, säger
Helimunda. Det är västerleden,
där är rikets stängda reservater.
Låt ej mera lätt uppnådda trakter
fresta oss att glömma själva värvet.

Själv uppskattade Salminen att hos Tove Ditlevsen få läsa om erotik från en kvinnlig horisont. Hon nämnde särskilt To som elsker hinanden från 1960. »Den har sina små skönhetsfläckar i vissa beskrivningar, men detta är småsaker. Kärvheten i boken är välbehaglig, den visar hennes frihet från det sentimentala. Och visar hennes mänskliga kraft. Hennes kvinnostyrka.« Salminen höll Ditlevsen för en av de mest väsentliga författarna bland sina samtida i Danmark. Säkert fanns här också en bredare igenkänning, båda hade de skrivit sig fria från den arbetarklass, eller underklass, de kom från.

Salminen höll fast vid sin utopi. Höll Simone de Beauvoirs Le Deuxième sexe (1949, Det andra könet, på svenska senast 2012) som en av de mest tankeväckande böcker som någon modern författare skrivit. I en intervju 1965 sa Salminen: Beauvoir har sådan iakttagelseförmåga, hon liksom borrar sig in i en och undersöker in i minsta detalj varje nerv och varje avkrok i ens sinne och själ – ett mästerverk, ett obehagligt mästerverk. Alla föräldrar och varje lärare borde läsa den.

I en insändare från mars 1970, »Frem med KKK«, frågar hon retoriskt vem som tillverkar p-piller. Frågan hade väckts hos henne med anledning av att några kvinnliga fotbollsspelare en vecka tidigare klagat på att de inte gavs samma möjligheter att utvecklas som de manliga. De hade börjat använda p-piller för att förhindra tillväxten i manslaget.

»Meget vel!« utbrister Salminen i sin insändare. Hennes budskap var att kvinnan måste skaffa sig tillgång till och lära sig bemästra vetenskap, teknik och handel för att kunna frigöra sig. »Det er ikke nok med P. P. P. Vi må også have K. K. K = kvinde – kapital og kunskab.«

I sin sista bok, Världen öppnar sig från 1974, bekräftar Salminen att hennes syn på kvinnor och fred inte ändrat sig: »Jag tror ännu i dag på att ’experimentet’ med att mannen överlät all regeringsmakt åt kvinnan kunde vara nyttigt. Och kanske lyckligt.«

Jag gissar att Salminen skrev sitt drama om Helimunda någon gång mellan 1954 och 1960. Själva tillkomsten tror jag sammanföll med hennes arbete med Upptäcktsresan, där hon berättar om sin barndom, sin uppväxt och sitt uppbrott, och en Stockholmsresa i juli 1960. Hon besökte Stockholm många gånger. Där hade hon både Inez och Saima med familjer, men åtminstone den här gången gjorde hon det i särskilda avsikter. Strövade omkring och återupptäckte de gamla kvarteren på Södermalm som en del av arbetet med memoarboken, vilket hon också berättar i den.

Jag vill inte släppa tanken att hon under den här resan var sin vana trogen och upplevde platsen inte bara direkt genom att besöka den utan också indirekt genom att läsa om den: Hon läste Per Anders Fogelströms roman I kvinnoland från 1954.

Jag vet det inte, men visst är det ett spännande spår att följa: Titlarnas överensstämmelse förstås, Uppror i kvinnoland – I kvinnoland, och så alla innehållsliga sammanträffanden mellan Salminens pjäs och Fogelströms roman: matriarkat, modersuppror, en ung kvinna som flyr för att få vara tillsammans med en man, och käringen-häxan-sanningssägaren: den ålderstigna kvinnan som vittnar om den lycka man och kvinna kan uppleva tillsammans.

Kanske uppstod någon form av identifikation när Salminen läste »PAF«? Det är inte så långsökt heller med tanke på att de var samtida och delade värderingar. Båda förstod tidigt faran med nazismen, och senare protesterade de mot atombomben. Salminen med insändare. Fogelström var aktiv i Aktionsgruppen mot svensk atombomb. Båda har kallats proletärförfattare för att de förstått sig på och kunnat gestalta den fattigas tillvaro – vad hen får ta av sig själv, sin stolthet och sitt människovärde för att överleva.

Salminen kallade »Mitt röda gullband« för ett erotiskt drama. Thriller kunde man också säga. Titeln är en ödesmättad referens till en folkvisa – några ord ur »Den underbara harpan«, eller »De två systrarna« som den också kallas – som berättar om en kvinna som i svartsjuka dränker sin yngre syster och övertar hennes fästman, men avslöjas då hon står brud. Ingredienserna är desamma i både visan och pjäsen, svartsjuka och mord, men den senare har en egen intrig med extra krydda av lesbisk åtrå – känslor som lika lite som det röda gullbandet håller sig till gängse mönster och modest färgskala – och utspelas i ett åländskt fiskeläge under 1920-talet med förbudslag och smugglare i rörelse. Salminen dröjer här vid temat kvinnlig sexualitet som är så stark att den trosar förnuftet: »Ro och fred och ro och fred! Är det allt ett äktenskap bjuder på?«

I en kalender från 1959 stöter jag på följande anteckning:

November 10 tisdag

Mycket mörk dag. Dimma regn och blåst.

I dag sänder jag »Mitt röda gullband« till fru Gedin i Stockholm.

Hårfrisör.

»Fru Gedin i Stockholm« – det måste ha varit Lena Gedin, Sveriges första litterära agent. Pjäsen har inte tryckts, eller spelats på någon svensk scen så vitt jag vet, men helt obemärkt har den inte gått förbi: lördagen den 21 april 2001 uppförde Kökars hembygdsförening »Mitt röda gullband« i Vargata.

Salminen fortsatte att skriva och inte bara med hjärna, utan också med hjärta. Hon var lika ensam och ihärdig i sitt författarskap som Marie-Jeanne var i sin kärlek. Bar det som Marie-Jeanne sin puckel. I »Hvordan blev de Forfatter?« säger Salminen:

Allt som har att göra med människans inre stolthet och kamp inspirerar mig. Jag räknar människan som en stackars skröplig varelse och därför blir jag ständigt på nytt överraskad av den styrka och godhet, som likväl finns i det skröpliga kärilet – och detta gör mig glad och verkar inspirerande.

Spår på jorden kom 1961, året innan på danska. Här fick Salminen äntligen användning för karaktären Vilhelm, som liksom stått bakom kulissen och väntat på sin tur att träda fram på scenen alltsedan 1940-talet, då hon gjorde utkastet till romanen. I brevet till Hedwig Lutz-Odermatt från 1966 säger hon att romanen motivmässigt är en fortsättning på Katrina och Den långa våren, och att det beror på att idén till romanen kom tätt efter att hon skrivit sina två första romaner.

Vilhelm har sin like i Katrinas Johan. Här återkommer också temat den naturliga lusten, kvinnans sexualitet och samhällets dom över den. Dessutom väcks frågor om det både goda och onda i individen och om hennes ansvar och samvete.

Spår på jorden är ett ode till den vanliga människan. En berättelse om hur det går till när den starka men lite enfaldiga drängen får den mest rejäla pigan till hustru, Edla – »gammelpigan« som hunnit tänka att hon kanske aldrig skulle få uppleva lyckan att bli mamma, och sedan lyser i glädje över sitt tillstånd redan innan de hunnit gifta sig: »Det var ju som om hon tyst och överlägset gått och triumferat i sin skam.«

Det är drängen och pigan som lämnar spår på jorden, medan den rastlösa och själviska själ som lämnat hembygden för lyckan ute i världen inte gör det. I främlingen finns en skärva av författaren själv. Det är som om Salminen med porträttet av Sven undersöker baksidan av de egna livsvalen, fast i fiktiv form så att hon kan ta ut svängarna ordentligt. Han är en tillfällig och anonym gäst i hembygden: »Det som varit – eller rättare: det som kunde ha varit hans värld låg som bråte under allt det för honom okända som rests sedan dess.« Han känner sig som en av dem »här i livet levande begravna«.

Det hände att Salminen frågade om hon skulle bli en »already dead« (medan »storasystern« Katrina var evigt ung och hittade nya läsare också i de yngre generationerna), men när Sven i Spår på jorden tänker på sig själv på liknande sätt rör det sig om en referens till Josef Julius Wecksells Daniel Hjorth, där huvudpersonen finner sig själv levande begravd i fängelsevalv, ihågkommen endast av fångvaktaren. För Salminens Sven är det hans egen »olycksaliga människofruktan« som är fångvaktaren.

Också romanens titel är hämtad från pjäsen, närmare bestämt från slutet där den unga greven Johan Fleming suckar:

Således döden! – Blott en flyktig dröm
min lefnad var, och intet spår på jorden
jag lämnar efter mig.

I romanen är uppsättningen av Wecksells pjäs »vid ruinen av ett gammalt slott på landsbygden mitt i öriket« en av höjdpunkterna sommaren då Sven är tillbaka på sin födelseort. Författaren själv såg pjäsen vid Kastelholms slottsruin, i Sund på Åland, juli 1938. Det var Mariehamns teaterförenings uppsättning som hyllades i Dagens Nyheter.

Sven är psykologiskt intressant inte bara som ett slags litterärt alter ego, utan också som fiktiv karaktär – som brottsling. Han eggas av Flemings slutord. De dunkar hårt och ödesdigert i honom: »– – – blott en flyktig dröm – och intet spår på jorden jag lämnar efter mig. Och intet spår jag lämnar efter mig. Intet spår. Intet.« Sven lider av sentimental självömkan, och har ett sjukligt intresse för Vilhelms och Edlas dotter Vilhelmina, som han tänker på som »Flickan«. Just så, kursivt. »Flickan.« Mycket yngre som hon är och dessutom dotter till Vilhelm och Edla.

Hans blick går som elektriska stötar genom henne, när han intimt säger »du«: »Hon fick yrsel. En himla skön yrsel.« När han förför henne styrs han av sin svartsjuka mot Vilhelm och Edla. Och på samma gång ska han märka folket och samhället. Det är vad han vill.

Det är bara det att hon drabbas av en olycka strax efter deras tête-à-tête. »Det var som om han fått ett slag så förkrossande att han aldrig mera skulle kunna räta nacken och lyfta huvudet.« Inte för att hon dör, men för att han inte ens lyckas inpränta ett outplånligt spår i hennes och hennes familjs medvetande.

Om hon fått leva, och om hon blivit gravid, hade man sagt »sådan mor, sådan dotter«. Nu kommer döden emellan. Skonar henne från allmänhetens fördömande. Sven hade inga planer att som Vilhelm gjort ta sitt ansvar. Ovetande om hennes äventyr kan föräldrarna skriva en vacker dödsannons. Sven reser ensam med sitt dåliga samvete.

Recensenterna var övervägande positiva. Salminen fick särskild uppskattning för psykologin och humorn i sina karaktärsskildringar. John Landquist i Aftonbladet stod för en av hyllningarna:

Salminen står verkligen, när hon som i denna bok är inspirerad, i en högre klass. Man blir förvånad över den verkan hennes figurer har på ens fantasi. De äger en absolut trovärdighet. De imponerar på ens sinne. De växer till lätt övernaturliga proportioner. De följer efter en på ens inbillnings marker.

Det är tydligt att Salminen var ett namn också i Danmark, där hon jämfördes med den erkända arbetardiktaren Martin Andersen Nexø.

Men det fanns också de som totalsågade boken. Gemensamt för dem är att de uppfattade skildringen av rotlösheten som vagabondismens och frihetens baksida som en moralkaka. Det här, som jag tycker missförståndet, gör det tydligt att en bredare kännedom om författarskapet ger ett mervärde, en djupare förståelse också av enskilda romaner. Salminens intresse för förhållandet mellan rotlöshet och frihet–hemmahörighet och fångenskap är grundläggande för författarskapet, på samma sätt som hennes intresse för kvinnans rättigheter och önskan att göra allmogen rättvisa i litteraturen är det.

Peter Jepsen i Ribe Stifts-Tidende hånade slutet, Vilhelminas drunkningsdöd: »Det kan kun en kvindehjerne finde paa.« Härmed blottade han förstås sitt kvinnoförakt, men bland kritikerna var han inte ensam om att tycka att Sven har en alltför ensidigt ond roll och att slutet är för tvärt.

Själv tycker jag att författaren med det melodramatiska slutet ingriper liksom en deus ex machina för att förhindra att samhället ska sätta sig till doms över kvinnans lust och att mannen ska kunna använda henne som slagträ i sin kamp för självhävdelse.

I ett radioprogram från 1984, som jag hittar i arkivet på Yle, det statliga radio- och TV-bolaget i Finland, sägs att »Ingen åländsk författare har nått en sådan berömmelse som Sally Salminen, och knappast någon har heller blivit så nonchalerad som hon«. Och så framförs ett stycke ur Spår på jorden, första kapitlet i andra delen, i fin uppläsning:

Det gick rykten om att det bland de sommarfarande gästerna hade setts en person, som egentligen ingen semesterfirande var utan snarare – ja, hur skulle han betecknas? Som en återbördad flykting? Som en pilgrim framkommen till målet? Eller som en penningstark spekulant, som tog områdena här i betraktande?

Så länge Salminen och Dührkop bodde i Selchausdal fick de omväxling genom att hälsa på hos Carstensens i Lyngby och hos Camilla, som nu hade en lägenhet på Esperance Alle i Charlottenlund. Tack vare Johannes medlemskap i Billedkunstnernes Forbund kunde de också flera gånger och under längre perioder bo i Malerhuset i Søderho på Fanø utanför Jyllands sydvästkust. Vid havet från 1963 (på danska samma år) – som hon i sina anteckningar kallar för Fanøberättelsen – både tillkom och utspelar sig där.

»Jag har aldrig älskat«, säger jaget i Vid havet som har en andlig släkting i främlingen Sven i Spår på jorden. »Jag har aldrig förstått att använda tiden så, att jag blev till något i och med andra. Intet annat än en flyende skugga. […] Han hade försummat att vaka då det gällde medmänniskan.«

Vid havet är den roman som Salminen i efterhand fått mest positiv uppmärksamhet för, vid sidan av Katrina och Prins Efflam. Året efter att boken kom utsågs hon till augusti månads nordiska författare av Pohjola-Nordens bokkommitté. (Pohjola-Norden är en medborgarorganisation i Finland med syfte att främja nordiskt samarbete och göra övriga Norden känt i Finland.)

Recensenternas omdömen rörde sig över hela skalan. Från Kurt Sanmarks entusiasm i Hufvudstadsbladet – Vid havet är en verkligt betydande, filosofisk roman, Salminen en gudabenådad konstnär! – till John Landquists sågning. Han som varit så förtjust i Spår på jorden underkände nu allt utom miljöskildringen.

Vad som irriterade Landquist mest var skildringen av en skeppsbruten som utom all räddning svälter i sitt vrak – just de intensiva, inlevelsefulla och klaustrofobiska scener som kunde utgöra en kortroman i sig och som har gjort ett bestående intryck på mig: »Hur länge kunde det vara? Han vände sig runt och såg sig hjälplöst om i mörkret? / Hur länge? Innan luften var förbrukad här inne?«

Här har vi ännu en levande begravd. Elva dagar dröjer det innan han hittas, men hans liv kan inte räddas. Denna främling, »den elände«, är en Robinson Crusoe – förutom att han i sin skärseld inte själv kan räkna dagarna; dagsljuset saknas i den slutna likkista som hans egen kajuta utgör. Han »kunde vara Greger, kunde vara han själv, kunde vara människan inför den säkra döden, en Platons varelse i grottan eller en Dostojevskijs källarhålsmänniska utan kärlek till nästan«, som recensenten Kurt Sandmark sa.

»Han själv«, det är Jens Söffrensen, romanens berättare och jag – en man igen. Greger är hans rival.

Episoden med den skeppsbrutna fungerar som en fond för Jens, som återvänt till sin barndoms Fanø och tvingas göra upp med sig själv och livet: »Var jag själv i samma belägenhet som ’den elände’? Låg jag redan nu som fånge, som en levande begraven, djupt under tidens och händelsernas ström. Glömd, gömd, hemfallen åt – – – ja, åt vad?« Rösten från den elände, »hans knackningar och hans jämmer och – hans tystnad«, sätter målet för Jens.

I Danmark fick Salminen mycket uppskattning för sin skildring av Fanøs historia och särpräglade miljö.

Sally Salminen och Johannes Dührkop hann bara installera sig i Selchausdal så flyttade Bent in hos dem igen, men beslutet att på nytt slå sig ned »på egen mark« hade de tagit redan i Spanien vintern 1953/1954. Alltså före Isaks och Minnas död.

Knappast hade heller beslutet att lämna Selchausdal och de imponerande planteringarna – rosensängarna, äppelträden och köksträdgården, som gav mycket av maten – med föräldraskapet att göra. Bent hade redan lämnat boet, rastlös som han var, också han. För ivrig att pröva vuxenlivet, tyckte Sally, sårad av hans självständighet och av hans, som hon upplevde, avståndstagande. »Inga andra vet så mycket om dig som pappa och mamma gör«, skrev hon 1960 i ett brev som aldrig postades. Då var han sjutton. Hon önskade honom »ett gott borgerligt liv med arbete och väl förtjänt fritid och vackra och förnöjeliga upplevelser«. Bad honom höra av sig, att dyka upp. Under sitt »Mamma« antecknade hon: »Brevet blev inte godkänt av Johannes. Jag skrev om det och sände ett annat.«

I september 1963 gick flyttlasset från idyllen i Selchausdal. Trädgårdsarbetet hade börjat göra henne trött snabbt. I flera år hade hon lidit av muskler som var så ömma att hon inte fick sova tillräckligt. Hon prövade med både massage och piller, ibland fler än hon kunde säga högt utan att skämmas.

Redan i Kérity 1949 hade den fuktiga luften gett henne problem. »Nu kommer jag till slut med en begäran till dig, Gerda, och det är mycket angeläget«, skrev hon då i ett brev till Børge och sin svägerska. »Den skarpa klara havsluften har satt sig i mina ben och i min nacke och andra ställen i min kropp. Vill du sända receptet till den mirakel-medicin som din mor känner till.«

Det var Sally som drev dem från Selchausdal. Det är i alla fall den bild hennes dagböcker ger. När hon blev för trött av sömnlösa nätter med värk, gikt och reumatism – och frustrerad över att inte få se något och inte få något riktigt gjort – grälade hon på Jos. Hon sa saker som att han aldrig under deras tjugo år långa äktenskap målat verkligt lidelsefullt. Att fyra månader i Spanien varit till ingen nytta. Utan tillstymmelse till arbetsresultat. Och Aix-en-Provence, också fyra månader – vad var resultatet av det? Hon sa att hade inte hon kunnat konsten att hänsynslöst bita sig fast i sitt skriveri så hade de för länge sedan svultit ihjäl. Hon menade att hon aldrig borde ha bott i Selchausdal. Att hon var där för hans skull, vid en skuggig sur skog, på våt lera och med tungt trädgårdsarbete som inte passade henne.

Efteråt förklarade hon i sina anteckningar för den 11 mars 1963 att hon haft »det onda« över sig:

Ja, så där gav jag ifrån mig. Bittert. Obarmhärtigt.

Att det inte blev någon riktig träta, för att inte säga slagsmål, det har vi Johannes »tjocka hud« och »grova nerver« – eller hans djupare sinnesstyrka att tacka för.

Vi tog lugnande tabletter och gick i säng med var sin bok.

Hon skrev också om Johannes »brist på temperament«.

Nästa morgon var de vänner igen. Johannes kom med te till hennes säng.

Men de flyttade. Till en betongkoloss i Ballerup, nordväst om centrala Köpenhamn. En trerummare på nionde våningen. Adressen var Bispevangen 4. Huset var nybyggt – faktiskt inte helt färdigt när de flyttade in – och såg ut som om det kunde ha varit del av det svenska miljonprogrammet från samma tid. Utanför de stora fönster som utgjorde vardagsrummets hela yttervägg bredde landskapet ut sig – ett sådant som Salminen gärna vilade blicken på. (Se sidorna 266–267.)

Redan i början av oktober gav de sig i väg på en tvåmånaders roadtrip genom Tyskland, Italien och Jugoslavien. Johannes körde deras ljusblå Goggomobil T700 med två dörrar, inköpt 1959, då Johannes också tagit körkort. Ända sedan resan i Bretagne 1949 hade de drömt om den frihet en egen bil ger, att inte behöva vara beroende av trånga bussar för att komma ut till avlägsna byar.

Precis som då tillryggalade de nu längre sträckor med tåg. Också Goggomobilen gick då på räls. De reste gärna anspråkslöst. Åt enkelt ur medhavd korg och smuttade på vin medan landskapen svepte förbi utanför kupéfönstret.

När de var hemma igen och hunnit installera sig ordentligt satte hon sig vid sitt solblekta mahognybord, det hon en gång fått från Johannes barndomshem i Holbæk. Det var augusti 1964. Hon började arbeta på den andra av sina memoarer, Min amerikanska saga, och skrev där: »Jag har företagit en rotuppryckning, med andra ord: en krävande flyttning.«

Det var onekligen en stor omställning. Grannungarna som körde hissen efter eget behag var många, och ljudisoleringen lämnade en del att önska. Men de hade själva valt att byta »ensligheten på landet mot en mer levande bebyggelse«.

Hon förklarade valet i en insändare i Politiken månaden innan, »Att bo i höghus«:

Det är fantastiskt hur en liten smula trädgårdsland och en gräsmatta kan göra även bildade människor slöa för det som pågår utanför deras häck. Då de ju inte har lov att drömma och dikta och filosofera i trädgården utan skall ge den sitt slit, sin kropp, sina tankar. För en tid kan man känna sig oändligt berikad av naturen, inte minst andligt. Men det kommer en dag då man måste bli antingen naturens viljelösa och kortsynta slav – eller: dess fiende. Tills man har skaffat sig avstånd och således vinner friheten.

I höghuset var lokalerna bekväma, »och väl aldrig fuktiga«. Hennes höghus »mellan stad och land« var med sin »skifferblå yta med något rött järn här och där längs altangångarna« vackert för att det frigjorde tid. I Ballerup hade de ingen trädgård som krävde skötsel. Ingen villa som inte kunde lämnas tom hur länge som helst.

Den energi hon trots allt hade ville hon använda till att skriva och resa.

På 1950-talet hade paret Salminen-Dührkop det inte så fett. Romanen Prins Efflam var en kritikerframgång men sålde ändå inte särskilt mycket. Åtminstone uppgav Salminen i brev ekonomin som en förklaring till att de den här tiden inte reste som på 1940-talet. När Salminen och Dührkop i slutet av januari 1967 reste till Algeriet och bosatte sig i stadsdelen Hydra hade hon under decenniets första sex år fått ut tre böcker: romanerna Spår på jorden och Vid havet samt den första delen av memoarerna, Upptäcktsresan.

De stannade i Algeriet till maj 1967. Under tiden brevväxlade Salminen med Ola Zweigbergk som var förläggare på Schildts efter Thure Svedlin. Den 14 februari skrev han till henne:

En tanke slog mig när jag läste Ert brev. Den väcktes av den enkla raden: »Jag är en så underlig människa att jag älskar Marseille«. Jag tycker att det är just så som man skall berätta, så som en bok om resor ska skrivas. Jag fantiserar alltså redan […] om en resebok av Sally Salminen, varm mänsklig och verklighetsnära, med stoff inte bara från Alger, utan också från Frankrike, Italien, Balkan, kanske Ryssland i sinom tid.

Det var ingen långsökt tanke. Så snart världen hade öppnat sig igen efter andra världskriget hade hon och Johannes gett sig iväg till Kökar, sydost i Ålands yttersta skärgård och då fortfarande okänt land för Salminen och Dührkop.

Resan 1945 skildrade hon med artikeln »Och Kökar med« i den folkrörelseägda resebyrån Resos tidskrift Fritiden. Det är en levande reseskildring, fortfarande läsvärd. Med rubriken anspelade Salminen på ett åländskt ordstäv: »Långt i sydost, så avsides från andra orter ligger Kökar skärgårdskommun, att man på Åland ofta får höra uttrycket: Hela världen och halva Kökar.« Väl där upptäckte de att Kökar inte var »en värld utanför världen« utan »stora världens öar«.

Det hade tagit alltför lång tid innan de fick giltiga pass samt in- och utresevisum, svenskt visum och finskt visum. Hon hann bli rejält irriterad och försökte använda sitt kändisskap för att skynda på den svenska beskickningen i Köpenhamn, som till hennes förtrytelse inte hade en aning om vem Sally Salminen var och att hon bodde i Danmark. När hon väl fick svenskarnas bifall i slutet av juli 1945 var det inte utan förbehåll: »Visering beviljad under förutsättning att passinnehavaren icke i Sverige tager del i politisk propaganda.«

Hon hade längtat mycket hem till familjen på Åland, Erika och Vargata, men blev besviken för att frågorna om hur de haft det under kriget var så få.

Och på Kökar var de som »ett par alltför tidigt – fast sent på säsongen – anlända turistfåglar«. Några sommargäster hade inte synts till under de senaste sex åren. Det fanns ingen beredskap för egentlig turism, men de och ortsborna hittade varandra. Sally och Jos fick bo i ett hus som en Amerikafarare lämnat efter sig. I Världen öppnar sig minns hon att »det liksom seglade i vinden, på den allra högsta klippkammen. Kargt och bart som området var, föll det Jos och mig mycket bra i smaken.«

Här återsåg hon Runar Backman, prästen från Vårdö som nu var kyrkoherde på Kökar och stolt visade upp sin internationella kyrka med en altartavla målad i Åbo och med ram från Stockholm. Silverkrucifixet nedanför var från Reval. Under golvet vilade en kyrkans man, också han från Reval. I Backmans sällskap – hon såg honom som en vördad präst men också som en pojke och amatörfiskare – upplevde de en särskild del av Kökar: Kyrkogårdsö.

Naturen var storslagen, lika överväldigande som den hon bara några år senare skulle stå inför i Bretagne, Kérity. När hon i Världen öppnar sig återuppväcker minnet av den gemensamma vistelsen på ett öde fiskeläger låter det så här:

Jag hade små stunder då jag kunde vanka ensam omkring, utanför »bebyggelsen«. Havet gick starkt på alla sidor som om skäret varit en flotte. På sina ställen kokade och kärnade vågorna hemskt och spöklikt i hemliga hålor under klippsprången. Stämningen i detta naturrike var oerhört stark.

Vi känner igen känslan också från barndomens Vibberholm, Skagen och Kérity. Ute i det åländska havet inspirerades hon till »Mitt röda gullband«. I Kérity hittade hon den scen där hon lät Prins Efflam utspela sig.

Det var ute på fiskeläget Backman upplevde Salminens organisatoriska och kulinariska förmågor – och hennes omtänksamhet: morgonmål först när alla var samlade.

Efter Kökar besökte de det finska fastlandet och Salminen skrev en angelägen reseskildring, »Brev fra Finland«, som publicerades i två delar i Land og Folk i november 1945.

Hon beskrev stämningen i landet. Ser en ny optimism – Finland ansträngde sig för att navigera rätt i både inrikes- och utrikespolitiken, Stalin hade gått med på att reducera Finlands krigsskadestånd och ålänningarna hade fått sin första fackförening – men också matbrist, surrogat som inte mättade och en trötthet som yttrade sig i ett bristande intresse för vad som hänt i Europa. Salminen menade att finländarna ville göra bot för sitt samröre med Nazityskland, samtidigt som man frågade sig om rapporterna om koncentrationsläger och annat inte var propaganda från de allierades sida. Kriget hade kört det mesta i sank förutom skogsindustrin och pappersproduktionen. Till och med kläder och skor tillverkades av papper.

När Salminen på 1970-talet kommenterar artikeln är hon nöjd: »Då jag nu genomgår det sedan länge glömda stoffet blir jag, ovanligt nog, imponerad över mig själv. Över att jag gav mig i lag med både nationella och politiska strömningar såväl i Sverige och Finland som på Åland.«

Det blev fler reseberättelser i artikelform där Salminens intresse för människor och kultur tydligt framgår, liksom hennes demokratiska och antimilitaristiska hållning. Härnäst från England och Belgien 1946.

I mitten av mars 1967, efter att Salminen och Dührkop spenderat halvannan månad i Algeriet, publicerade Berlingske Tidende »Algiersk hverdag«. Salminen berättade att det var lätt att hitta information om revolten och den politiska maktkampen, men svårare att läsa sig till hur vardagen såg ut i det samtida Algeriet. Hon beskrev Algers stadsbild och människorna där och på landsbygden. Intresserade sig särskilt för kvinnorna som oftast var klädda i slöja och gandoura, en lång tunika, som hon tyckte var elegant och förstod kunde vara praktisk, för att den var lätt att dra över mindre smickrande arbetskläder och skyddade mot gatans damm, men som hon också såg hindrade kvinnorna i deras framfart.

På bussen, linje Hydra–Alger city, betraktade Salminen en syster. Såg att kvinnan hade bestyr med att hålla ordning på den stora vida överdelen. En del av den föll gång på gång ned mellan hennes ben eller så trampade hon på den. Och så var det sjalen kring håret som också skulle hållas på plats. Det triangelformade stycket framför näsan måste vara ordentligt bundet, menade Salminen, för annars hade det fladdrat. Nu vippade det bara upp och ner för varje andetag. Salminen såg hur kvinnan kämpade sig fram till en sittplats med en treåring i famnen och därtill en korg full med varor från torget. Det var svårt men det gick.

Varken de kabylska eller de tuaregska kvinnorna bar slöja, och Salminen noterade att också helt västerländsk klädsel förekom. Hon konstaterade att det inte var religionen, islam, i sig själv som kontrollerade kvinnan, utan att förtrycket var ett socialt fenomen. Man förstod att använda religionen för att utöva makt. Det handlade inte så mycket om mansvälde som gamla seder, resonerade hon: Kvinnans frigörelse hör således till den allmänna sociala utvecklingen. Hon kan på flera sätt få det sämre än förr. Det är alltid besvärligt att växa upp och ta ansvar.

Det blev också en bok, till och med två, men förmodligen annorlunda än vad Zweigbergk tänkt sig.

Den 17 mars, bara några dagar efter artikeln i Berlingske Tidende, var Salminen på blixtvisit i Köpenhamn för att ta emot Tagea Brandts Rejselegat. Hon var en av fyra kvinnor som det året tilldelades priset för sina insatser inom konst, vetenskap och kultur.

Fondstyrelsens ordförande förklarade att man ville råda bot på en försummelse:

Man har stridit om huruvida fru Salminen hör till Finland eller Danmark. Nu bor hon i Danmark och vi har beslutat att hon verkligen blir en prydnad för den församling av författare som fått Tagea Brandts legat.

Priset var på 25 000 danska kronor. Det var en betydande summa (motsvarande drygt 160 000 svenska kronor 2015).

Sigyn Alenius var på plats vid prisceremonin och intervjuade henne för finlandssvensk radio:

– Fru Salminen, vad tänker ni använda pengarna till?

– Det är ett resestipendium och jag har alltid önskat resa.

– Vart ska ni fara, fru Salminen?

– Jag vill nu först fara tillbaka till Algeriet. Och tack vare det här priset jag nu har fått kan jag göra lite mer utav resan, uppehållet där. Jag kan resa runt lite mera i landet. Men så har jag en annan, en önskeresa. Det gäller Israel.

– Och skriva en bok om Israel?

– Kanhända det är meningen eftersom jag har fått tillfälle, möjlighet att resa dit […]. Ett par vänner här i Köpenhamn, danska judar, har planterat i Niels Bohr-skogen i Israel flera träd till min ära och i mitt namn. Och jag tycker det skulle vara så roligt att komma ner och se de träden.

Hon hade läst Lewi Pethrus Resor och rön i Palestina (1922) redan 1924 och skrev då i sin dagbok: »När jag började en gång ville jag ej sluta. Jag är glad att jag blev i tillfälle att läsa den. Fastän den längtan den lämnar hos mig är kvalfull. O den som finge resa till alla jordens länder och se allting!«

Sally Salminen fick flera danska litteraturpriser på 1970-talet: Forfatterne Harald Kiddes og Astrid Ehrencron-Kiddes Legat 1970, Astrid Goldschmidts Legat 1971 och Edith og Helge Rode Legatet 1972.

Hon hade inte tid att vänta. Redan vintern 1967 och våren 1968 reste Sally och Johannes i Israel och gjorde sig hemmastadda i Jerusalem.

Böckerna Staden – Dage i Jerusalem och Landet – Rejse i Israel kom först på danska i Johannes översättning 1969 respektive 1970. Säkert översatte de i praktiken tillsammans. På svenska utkom de 1970 och 1971 med inte riktigt lika talande titlar: Jerusalem och På färder i Israel.

Sally Salminen avskydde överlag när skribenter skriver »man« och »vi« i stället för »jag«. »Vem har gett dig lov att uttala dig för alla oss andra?« frågar hon i en anteckning från mars 1963. I recensionerna av Jerusalem och På färder i Israel fick hon beröm för sitt personliga och inlevelsefulla berättande om möten med människor och platser. Och för att hon anspråkslöst och generöst delar med sig av sin omfattande kunskap om det historiska område i Mellanöstern som kallas Palestina.

»På ett lågmält sympatiskt sätt fäster Sally Salminen uppmärksamheten vid Israel«, sa »E.v.K.« i Astra. »Jag hoppas att folk lystrar, för vilka åsikter man än har om judarna i Israel, så är det nyttigt att ta del av andra synpunkter också om de strider mot ens egen uppfattning.« På omslaget till de båda svenska utgåvorna citeras ett danskt omdöme från Kristeligt Dagblad: »En klok människas intryck och värderingar, skrivna med stor vördnad och total respektlöshet.«

I synnerhet de danska kritikerna uppskattade också illustrationerna i böckerna, »vidunderliga teckningar« av Ruth Levin, känd israelisk konstnär och tidigare ambassadörshustru i Köpenhamn.

Salminen fick dock kritik för sitt tyckande, för att hon – trots att hon var i Israel strax efter sexdagarskriget – så lite går in på det då aktuella politiska skeendet, den arabisk-judiska konflikten, samtidigt som hon så uppenbart är för den israeliska nationen och ser främst till judarnas rättigheter. Någon störde sig på »de för svenskan främmande orden och vändningarna«. Flera recensenter sa att böckerna visserligen är intressanta, men i överkant faktatunga och mångordiga, att Salminen borde ha sållat bland detaljerna.

I Jerusalem och På färder i Israel drar Salminen sin metod som »turist, eller studerande – vad man vill kalla sig« till sin spets. Hon reser lika mycket genom att läsa som att upptäcka direkt. Det är alls inte ointressant – hon går i bland andra Fredrika Bremers fotspår – men det lägger sig emellanåt som ett filter mellan resmålet och resenären, och mellan författaren och läsaren.

Till saken hör att Salminen framför allt hade ett dokumentärt intresse 1967. Det ärendet var angelägnare än det litterära, och hon drevs av personliga bevekelsegrunder. Hon hade genom sitt moderskap kommit så nära judisk utsatthet att judarnas sak blivit hennes.

I själva verket gick Sally och Johannes också i Bents fotspår när de reste i Mellanöstern. När han 1964 fyllde 21 år bröt han upp för att hälsa på släktingar i Israel och leva på en kibbutz alldeles intill Genesarets sjö. Där var han fortfarande åtminstone i oktober 1965. Det framkommer av ett hemma hos-reportage i Aarhus Stifts-Tidende. När Bent kom på tal sänkte sig en vemodig stämning över lägenheten i Ballerup, och Salminen svarade efter en stunds tystnad att hon vuxit upp i en familj med många barn. Att det inte var lätt att avstå från människor omkring sig.

I Salminens förhållningssätt till judar, inte bara Bent, anar jag mig till något som kanske kunde kallas identifikation; något som också har med motivet »den vandrande juden« och Salminens egen rotlöshet att göra.

Gärna hade jag sett att hon låtit sin omfattande insyn i judisk kultur och historia framgå i reseskildringarna från Israel. Då hade det varit svårt för recensenter att tala om »ett välmenande åländskt-danskt äktapars tafatta umgänge med några judiska familjer«, som (finlandssvenska) Göran Schildt gör i sin recension av Jerusalem i Svenska Dagbladet. Salminen lät det aldrig riktigt framkomma att resan 1967–1968 var en drömresa och varför staden för henne var »Staden i världens mitt«. Hennes perspektiv är svårt att förstå utan motiven klarlagda.

I ett »privatbrev till en vän i Finland« som publicerades i Astra 1968 säger hon: »Det är fel att tro att kärlek och ömhet för den judiska befolkningen i Israel nödvändigtvis leder till hat mot de närboende folken.« Ändå kan hennes iakttagelser ibland verka stötande, klumpiga, onyanserade. Schildt sa i sin recension att Salminen har »färgade glasögon på sig så snart hon ser någonting arabiskt«.

Den här problematiken stöter man på också i det övriga författarskapet. När hon höll sitt föredrag om Katrina på Ålands folkhögskola 1938 och förklarade att hon aldrig föresatt sig att berätta sanningen om ålänningen, avfärdade hon tanken på att det skulle finnas några »utpräglade lands- eller bygdetyper«. Och i linje med det säger hon i en intervju 1970: »jag likställer raser och folkslag till den grad att jag inte föreställer mig den ena gruppen bättre än den andra.«

Men trots det använder hon sig ibland av klichébilder av folk. Marianne Backlén nämner uppskattande flera saker i Min amerikanska saga i sitt bidrag i Sallys saga – kvinnoerfarenheterna, porträtten av människor och av den, som Backlén säger, egentliga huvudpersonen: staden New York – men hon hajar till vid skildringarna av svarta, också efter att hon beaktat att språkbruk som tidigare varit allmänt kan te sig direkt rasistiskt för oss: »’Min amerikanska saga’ skrevs på 1960-talet, då även Sally Salminen måste ha hört om Martin Luther Kings Civil Rights-rörelse.«

Salminen förklarar och försvarar åtminstone en del generaliseringar när hon i Världen öppnar sig säger:

»Man får inte generalisera«, undervisas man om nu, på 1970-talet, med höjt pekfinger.

Nej, nej, naturligtvis inte!

Och ändå – utan karakterisering av växtfamiljer, djurgrupper eller nationaliteter går vi inte bara miste om möjligheten att beskriva annat än enskilda individer, vi går också miste om mycken sund förnöjelse. Och vi gör oss sjukligt misstänksamma och rädda gentemot varandra.

Och det är som om hon alltid varit på resa. Hon karaktäriserar ålänningar, svenskar, amerikaner, finnar, danskar, norrmän, engelsmän, belgare, fransman, judar, araber …

Israel var drömresmålet, men också Frankrike hade en särskild plats i hennes hjärta. För hjärtligheten, humorn och lekfullheten i Provence – och för kargheten i Kérity, och inte minst andligheten hon hittade där. Därifrån skrev hon till Grete och Henry:

Hela denna värld är fylld av mystik, av tron på övernaturliga krafter, av ting som människor inte kan förklara. Sådant känner vi båda, kanske mest jag, så starkt att jag ibland är som en rädd hare. Men jag har ingenting emot att darra för krafter som är stora och främmande, så länge de heter Gud och Djävul och inte bara atomer och annat sådant.

Frankrike betydde mycket för henne också för att hon där hade en litterär agent i mademoiselle Marguerite Scialtiel, chef för Bureau Littéraire International och »lika mycket vän som arbetsförmedlare«.

»Hon var den mest kvinnliga kvinna jag mött«, menar Salminen när hon i Världen öppnar sig drar sig till minnes deras första möte i Paris i juni 1946:

och med det menar jag något helt annat och mera än att hon hade de passiva, veka och tillgjorda egenskaperna man betecknar såsom »kvinnliga«. Likasom de flamländska kvinnorna var hon en hel människa – en hos vilken klokskap och madonnaaktig fromhet blivit intellektuell insikt och en hela mänskligheten omfattande godhet.

Scialtiel hade ett innerligt intresse för Salminens böcker och kämpade för hennes copyright. Hon använde sitt privata hem på Rue Chanoinesse, bakom Notre-Dame, som kontor – eller tvärtom: kontoret som bostad. Hur det nu var, var det en spännande plats där Salminen vid något tillfälle, en våtkall decemberdag, träffade Gertrude Stein i sällskap med Alice B. Toklas, den brittiska författaren, kompositören och skådespelaren Noel Coward och två enorma men eleganta hundar. Kanske sådana vita pudlar som Stein gärna poserade med på fotografier. Det framkommer inte i Världen öppnar sig exakt när det här var. Men förmodligen »längre fram, när den mest fattiga efterkrigstiden var förbi«.

Den gången Stein, Toklas och Coward var med bjöd Sally och Johannes på »en mäktig kittel het och stark svensk julglögg och små danska ’snitter’ – som innan gästerna kom blev placerade som blomster runtom i alla rummen, även på själva himmelssängen! Det var Marguerite själv som på det sättet tog smörgåsfaten ur våra händer och dekorerade våningen med dem.«

Salminen var sextioåtta när Världen öppnar sig kom ut 1974. När hon där ser tillbaka på sitt författarskap menar hon att ingen uppskattat det som fransmännen, »’Katrina’ – och några av mina senare böcker«.

Tidvis hade hon varit helt beroende av checkarna från Scialtiel.

Stjärnbilden

Den utopi, det kärleksbejakande matriarkat, Salminen målar upp i artiklar och i pjäsen »Uppror i kvinnoland« har sin upprinnelse i rent personliga behov, och fick väl egentligen sitt första uttryck i den författardröm hon odlade som tonåring: luftslottet, den stora härliga staden.

Verklighetens flicka nöjde sig inte som flickan i Topelius saga med sin fattiga lott, utan satsade 100 procent på sången, det vill säga skrivandet. Hon visste att hon var någon.

Det betyder förstås inte att allt blev som i drömmen. Den stadiga grunden att stå på rämnade när hon lämnade barndomshemmet, det traditionella livet, och gjorde uppror i kvinnolandet på Vårdö. Hon hade gärna satsat på en akademisk bana, men en sådan var utom räckhåll. I Upptäcktsresan från 1966, det år hon fyllde sextio, förklarar hon:

Några behöver få lov att lära därför att deras förmåga att leva livet direkt är outvecklad. Det är möjligt att jag just hör till detta slags individer. Därför svider det ännu i mig. Varför fick jag inte bli student? Varför inte magister? Ja, varför inte doktor och professor.

Och Katrina, huvudpersonen i Salminens sensationella debutroman med samma namn, blev något av ett monster. Fast inte bara:

Katrina har blivit som en stor syster för mig. Tidvis har jag nästan hatat henne för hennes klumpighet och för den plats hon krävt. Dock tror jag hon är »bra« – en ärlig bra sak. Med åren har jag kommit att känna ett slags tacksamhet mot denna stora syster –

Så förklarade Salminen saken i brevet till tidskriftsredaktören Hedwig Lutz-Odermatt, också det från 1966. Johannes Dührkop kallade Katrina för den välsignade damen.

Med boken Katrina banade Salminen väg för sig som författare, och aldrig offrade hon det, sitt författarskap, trots tidvis mycket hårda motgångar. Hennes nyfikenhet på världen bestod livet ut – och hon fortsatte att skriva. I Upptäcktsresan säger hon också: »Jag fick leva. Trots allt fick jag leva.«

Salminens självförtroende var emellanåt nära att krackelera men hon hade självkänsla, var ständigt viss om individens egenvärde. Med tiden blev hon stolt över att vara en ståndaktig käring, »något rejält, något riktigt«. Valdemar Nyman citerar i Sallys saga ett av Salminens brev där det står »Jag själv är käring och mitt barn är en jude«.

1973 gjorde Salminen och Dührkop äntligen en resa på Finlands insjöar. Det hade hon längtat efter alltsedan hon kommit hem från Amerika. Och »så länge man orkar skall man resa«. Hon hade fått ett stipendium från Svenska kulturfonden som bett henne använda pengarna till ett Finlandsbesök. För Hufvudstadsbladet berättade hon att det en gång i tiden varit nära att kritikerna tagit modet ifrån henne. »Modet att fortsätta skriva.«

Hon plockar fram Anna Bondestams »Jordnära« (»hon och jag är nästan jämnåriga«) och läser upp några rader som hon tycker passar in på henne själv:

»Alla som trodde på framtiden
då
(sin egen)
skrev lyrik
för romanen var passé
redan för tretti år sen.«

Vid det här laget kunde hon skratta åt det. Men det hade varit en svår balansgång för henne – den kvinnliga författaren – att vara både korrekt och rebellisk.

Salminen tog in nya teman i litteraturen, också tabun. Hon var mån om barnets och kvinnans perspektiv på världen. Skrev om kvinnlig sexualitet, hushållsarbete, skandinaviskt invandrarliv i 1930-talets New York, kvinnan och kriget och psykisk ohälsa.

»Uppror i kvinnoland« kan läsas som en sinnebild för författarskapet – eller tvärtom författarskapet rymmer utopin, en kvinnostad. Salminens författarskap hör till en tradition av skrivande kvinnor som med sina verk belyst sin fångenskap och sin frihetskamp. Bland hennes föregångare finns Aphra Behn, hon som bejakade mannen och poeten i sig; George Sand, som klädde ut sig till man och skrev den feministiska äktenskapsskildringen Indiana; Victoria Benedictsson, hon med Fru Marianne som Fredrik Böök såg gå igen i Salminens Mariana; Virginia Woolf som poängterade att kvinnan behöver ett eget rum för att kunna vara kreativ – egentid, som vi säger i dag; Sigrid Undset med Kristin Lavransdatter och flera andra starka kvinnokaraktärer – och så Elin Wägner förstås, självförsörjande bildad kvinna.

Salminen var samtida med Moa Martinson – och Agnes von Krusenstjerna, Sigrid Hjertén och Nelly Sachs, »de sårade divorna« som Karin Johannisson kallat dem.

Hon var också själv en föregångare. Flera av de frågor hon skrev om och de normer och strukturer hon måste förhålla sig till är aktuella i dag med. Karolina Ramqvist påminner mig med sin essä Det är natten från 2016 om det. Där berättar Ramqvist att hennes skrivande alltid varit ett problem för andra. Att det redan från början upprört och varit en stötesten i hennes relationer med vuxna: »En kvinna som ville skriva i stället för att leva och älska var ett hån mot det största och sannaste av allt. En omänniska, ett odjur.« Med tiden, säger Ramqvist, har hon insett att hon »aldrig varit ensam om att betraktas så, att sjukförklaras på det sättet. Dessa män hatade att vi skrev. De hatade hur skriften intog oss, hatade den för dess förmåga att bära vittnesmål till omvärlden och för att den skulle finnas kvar långt efter att de själva var borta.« Salminen fick uppleva att sådana här strukturer upprätthålls inte bara av män utan också av kvinnor, att de genomsyrar samhället så att de kan komma åt den som förtrycks av dem också liksom inifrån.

Frihet och ansvar är två grundpelare i Salminens författarskap. Hon undersökte vad en kvinna fick lov att vara. Hon ville vara delaktig i samhället och ta ansvar som en självständig individ. Men det rymmer mer än så.

Hon beskrev män – många av hennes karaktärer är män – och hon skapade sig ett manligt alter ego med karaktären Lars Laurila. Hon ville diskutera samtidens svåra frågor med män. Som en jämlike. Sedan är det en annan sak vilket gensvaret var.

Salminen tog sig fram som en selfmade, en Robinson Crusoe, en Lasse liten och som kvinna och författare – »en galen kvinna« som använde författarskapet som ett slags förklädnad. Hennes liv och verk återspeglar en orolig samtid med krig och flyktingar som i likhet med vår ställer krav på samvetet. Hon citerade gärna Kirkegaard: »Du och samvetet är ett, det vet allt vad du vet, och det vet att du vet det.«

Salminen fick gehör bland läsarna i sin samtid och har fått det också senare. Se till exempel på Katrina som utkommit på finska 2018, svenska 2010, spanska 1999 och estniska 1997. Ett annat exempel på efterfrågan är att flera andra av hennes titlar kom ut på danska och norska ännu på 1980-talet.

»Ett förlag kan givetvis inte fortsätta att ge ut och sälja så många böcker, om inte det som står i dem har något väsentligt att säga läsaren och därigenom når fram till deras tankar och känslor«, understryker Gunnar Hansson i »Läsarnas litteraturhistoria – när, hur och varför?« i antologin Litteratursociologi:

Det var [publiken] sannolikt också både obekant och likgiltigt om böckerna, dikterna och dramat hade fått »litterärt« erkännande eller inte. Däremot kan man vara tämligen säker på att de i denna diktning mötte sin verklighet, sina livsproblem och sina innersta känslor formulerade på ett tydligt, starkt och gripande sätt – ett sätt som gav dem styrka och glädje och vidgade deras tankevärld. Litteratur som en gång har fungerat på det sättet har givetvis en plats i litteraturens historia.

Salminen fick uppskattning också av många samtida kritiker i Danmark, Sverige och Svenskfinland. Man tog henne på allvar och erkände hennes ämnesval. Även senare har framhållits att flera av hennes böcker är betydande prestationer, och man har frågat efter henne. Salminen hör självklart till den nordiska kvinno- och litteraturhistorien. Hon kan erbjuda läsare igenkänning som sträcker sig över tid och rum. Men i standardverken med den allmänna litteraturhistorien har det varit så tyst om henne att det varit svårt att förstå vilket genomslag hon hade i sin samtid och hur mycket hon faktiskt lästs i Norden och övriga Europa.

Varför har det varit så? Och hur är det möjligt att den negativa kritiken Salminen fick tagit så oproportionerligt stor plats i den litteraturhistoria som skrivits om henne? Min förklaring till det är att den allvarligaste kritiken kom från Svenskfinland och att det är till den finlandssvenska litteraturen Salminen i huvudsak räknats, trots sin egen rörlighet. Det är som om det inte spelat någon större roll vad samtida kritiker utanför Svenskfinland sa och inte heller att det även i Svenskfinland fanns kritiker och kulturskribenter som Sigyn Alenius och Ingegerd Lundén Cronström som gärna lyfte fram henne. Det här i kombination med tidens gång som alltmer begränsat det utrymme som vigts till Salminen förklarar varför minnet av henne blivit så knappt.

I Finlands svenska litteratur 1900–2012 från 2014 hittar man under rubriken »Folklivsskildringen« ett uppskattande referat av Katrina, samt upplysningen att invandrarflickan Sally Salminen väckte stor uppmärksamhet då hon debuterade 1936 och att Katrina blev en enorm kommersiell succé, men ingenting om det fortsatta författarskapet. Här syns Salminen också på bild tillsammans med Anni Blomqvist. Fotot är inte särskilt representativt, men illustrerar föreställningen om Salminen främst som en folklivsskildrare. Det ser ut att vara från sommaren 1953, då Salminen-Dührkop och Hansens sammanstrålade med Blomqvist och hennes familj i Ålands skärgård. De två författarna sitter i strandkanten och diskar kärl. I bildtexten har de förväxlats. Salminen är till höger på bilden, inte till vänster. Förväxlingen är inget annat än ett korrekturfel, men likväl ödesdiger och talande eftersom författarnas särdrag, både de yttre och de intellektuella, suddas ut. Som om de var lika som bär.

Inte heller i föregångaren Finlands svenska litteraturhistoria II från 2000 finns någon särskild artikel om Salminen, men utifrån spridda ställen kan man läsa sig till att Salminen var kapabel till mer än en lyckträff. Romanen Prins Efflam nämns uppskattande. Ändå är den sammanfattande domen att hon aldrig lyckades upprepa succén, att hon resten av sitt liv skrev »i skuggan av Katrina«. Fast det verkar osäkert om ens succéromanen är så bra: »Till och med publika framgångar som Sally Salminens Katrina (1936) eller Anni Blomqvists Stormskärsböcker på 1970-talet blir en smula halva, motvilligt erkända. Måhända är en i sig marginell litteratur tveksam inför något så ytterligt som en egen marginal, använd för självlärt och kanske rentav konstlöst skrivande.« Under rubriken »Anni Blomqvist« sägs ändå att Salminen hade en socialkritisk udd på sin penna – till skillnad från efterföljaren och sysslingen Blomqvist som lade sina karaktärers öden i händerna på Gud. Samtidigt är det här man först förväxlar de två författarna. Här ingår samma foto och samma bildtext som jag beskriver ovan, och misstaget har alltså inte rättats till i uppföljaren från 2014.

Går man ytterligare ett halvtannat decennium tillbaka i tiden och tittar i Åttio år finlandssvensk litteratur (1984), ser man att Thomas Warburton erkänner fyra av Salminens böcker: romanerna Katrina, Prins Efflam (1953) och Vid havet (1963), samt den första delen i Salminens självbiografiska tetralogi, Upptäcktsresan (1966), som han prisar som folklivsskildring. Men samtidigt underkänner han i stort hennes språk och skaparkraft. I stället tilldelar han henne egenskapen »inre osäkerhet« och övergår alltså från att bedöma verken till att bedöma kvinnan bakom dem.

Anna Bondestam redigerade minnesboken och antologin Sallys saga (1986), men skrev som bekant inte ett ord i den. Inte ens inledningen, som man kan tycka att hon borde ha kunnat göra bra. Salminen och hon delade ändå mycket som kvinnor och författare med medvetet klassperspektiv. Det är i stället Warburton som här introducerar läsarna i Salminens författarskap. Och han kan förefalla saklig och neutral. Men det är en kraftig underdrift när han i samma andetag som han berättar att Salminen tog till sig Bent säger att hon »snuddade också vid motståndsrörelsen«. Var han så oförstående inför den risk och den enorma känslomässiga insats det innebar att bli mamma för den judiska pojken i ett Danmark som var ockuperat av det nationalsocialistiska Tyskland?

Däremot understryker han hennes problem med sina främsta språk, svenskan och danskan, och konstaterar: »Det [hennes svenska språk] blev efterhand allt mera danskinfluerat och osäkert; hon insåg det själv men kunde och ville inte övergå till att skriva på danska. I sin samtids danska prosa skulle hon väl också ha blivit en främmande fågel. I viss mån är hon det också i sitt eget lands.« Därav rubriken på inledningen, »Emigrantförfattaren«, som Warburton låter syfta mer på »isolering från modersmålet« och Salminens underklassperspektiv än på hennes emigrantskildringar från USA:

I sin livsåskådning bevarade hon in i det sista emigranten-immigrantens perspektiv från samhällets »undre« skikt, en misstrogen, ibland misstänksam, någon gång missunnsam blick mot dem som makten hava och som man är beroende av i stort och smått. Hon identifierade sig med underklassen, liksom också med dem som levde av jorden eller havet i relativ samhällsfrihet; hon kunde beundra aristokratin, men behöll, som sagt, »ett ont öga« till borgerskapet.

Han avslutar så här: »Reserverad, även blyg till sitt sätt som hon var, förstod man detta var en människa som haft besvärligt att finna sig till rätta, en invandrare i livet.«

I Erik Ekelunds Finlands svenska litteratur 2 från 1969 nämns Salminen i en mening på sidan 305, i ett avsnitt om Hanna Rönnberg i kapitlet »Finlandssvenska folkskildrare«: »först ett gott stycke inne på 1900-talet har bilden av örikets [Ålands] natur och folk i större utsträckning trätt till synes i litteraturen, i Mörnes, Diktonius’ och Stefan Sylvanders lyrik och i Jarl Hemmers, Helle Hellbergs, Valdemar Nymans och Sally Salminens prosa.«

Litteraturhistorien har inte självklart så mycket med författarnas insatser att göra som med kulturelitens preferenser. Mina nedslag i den finlandssvenska litteraturhistorien visar hur det utrymme som ägnats Sally Salminen med tiden begränsats alltmer. Med reservation för Erik Ekelunds ordknapphet på 1960-talet, som inte passar in i mönstret, men det var alltså han som på 1940-talet kallade Den långa våren för billig kvasilitteratur. Intrycket är att de mest kritiska omdömena från Salminens samtid, bitvis befogade men bitvis också grundade på åsikter som i dag känns unkna och förlegade, okritiskt traderats och därmed tillåtits att skymma Salminens styrkor och den nya mark hon bröt.

Med Anna Williams i Stjärnor utan stjärnbilder kan man säga att Sally Salminen har varit en författare utan kanon, eller en stjärna utan stjärnbild. Williams visar hur könsberoende normer styrt det litterära urvalet i 1900-talets litteraturhistoriska översikter. En folklivsskildring har kunnat beredas utrymme utan att traditionella värderingar hotats, till skillnad från ett könsproblematiserande verk som Den långa våren. Askungesagan om Salminens sensationella genombrott har upprepats gång på gång på bekostnad av Salminens övriga författargärning, så att föreställningen om Salminen som en skrivande piga, enboksförfattare och folklivsskildrare i stort sett är vad som blivit kvar.

Många omdömen om Salminens författarskap, och henne själv, kunde man försvara med att hon sagt det själv: osäker, bitter, problem med svenskan … Men när lyssnar man annars så lyhört till det dåliga självförtroendet – eller den låtsade blygsamheten?

Fast Katrina har ändå klassikerstatus i Svenskfinland. På finska däremot verkar också den boken länge ha varit bortglömd. I Kai Laitinens Finlands moderna litteratur (översatt från finskan) från 1968 dyker Salminen upp först i slutordet: »Finlands insats i världslitteraturen är liten […]; de största utländska framgångarna under de senaste decennierna har noterats av Sally Salminens Katrina, Mika Waltaris Sinuhe och Martti Larnis Neljäs nikama (Fjärde kotan), följda tätt i spåren av Väinö Linnas Okänd soldat.« Konstigt då att man inte vill berätta mer om Salminen kan man tycka. I Laitinens Finlands litteratur från 1988 nämns Salminen och Katrina endast mycket kort som exempel på åländsk litteratur. I Pekka Tarkkas Författare i Finland från 1990 är hon inte med.

Roligt då med uppslagsverket Suomalaisia kirjailijoita 1500-luvulta nykypäiviin (»Finländska författare från 1500-talet till nutiden«, 1994). Utrymmet är mycket begränsat men där står: »S. kirjoittaa selkeää proosa, jonka viehätys on elämänviisaudessa ja kyvyssä rakentaa yksityiskohdista vaikuttavia panoraamoja.« Salminens prosa är klar och har en charm som kommer sig av hennes livsvisdom och förmåga att utifrån detaljer skapa imponerande panoraman. Det är också ett positivt tecken att Irma Perttula i sin doktorsavhandling Groteski suomalaisessa kirjallisuudessa (»Det groteska i finländsk litteratur«, 2010) lyfter fram Salminen som en normbrytande författare som ifrågasätter hur vi uppfattar världen och dekonstruerar motsatsen det goda–det onda; båda sidorna finns i oss. Perttula läser Prins Efflam som en modernistisk och grotesk roman.

Dessutom har det på finskt håll väckts ett nytt intresse för Salminen under den tid jag jobbat med den här boken. År 2017 firade Finland sina 100 år, och Yle uppmärksammade med en serie litteraturprogram vart och ett av landets självständiga år med en bok från just det året. Finlands viktigaste litterära verk lyftes fram. Salminens Katrina utsågs till 1936 års bok. Och så bestämde sig förlaget Teos i Helsingfors för att ge ut boken på nytt i nyöversättning av Juha Hurme, författare hyllad med Finlandiapriset i skönlitteratur 2017. Och efter det här beskrivs nu romanen som den saknade pusselbiten i Finlands historia – vad hände på Åland? vad hände kvinnorna? – och jämförs med nationalklenoder som Väinö Linnas Okänd soldat och Under polstjärnan. Tuija Pallaste, journalist på Helsingin Sanomat, hör av sig i april 2019 för ett reportage om Salminen till sommaren och får läsa mitt manus.

Också på svenskt håll anar jag i skrivande stund ett spirande intresse för Salminen. Saga Egmont publicerade På lös sand, Nya land, Prins Efflam och Spår på jorden som e-böcker i mars 2019.

Martin Sjöstrand drar i Bonden i svensk litteratur från 1948 upp en »kvinnolinje« mellan bland andra Selma Lagerlöf, Elin Wägner och Sally Salminen. Han säger att Katrina kan betecknas som ett bondhustruns hjälteepos, »det främsta i sitt slag på svenskt språk«, men menar också: »Hennes senare böcker har emellertid inte infriat de av förstlingsverket givna löftena.«

Den amerikanska skandinavisten George C. Schoolfield ser i en artikel om finlandssvensk memoarlitteratur från 1980 inspiration från Lagerlöf inte bara i Katrina utan också i Prins Efflam och Vid havet, och tänker då särskilt på Lagerlöfska kvasihjältar som söker nåd. Han ser Gaetano Alagona i Antikrists mirakler, Gunnar Hede i En herrgårdssägen och David Holm i Körkarlen som föregångare till Salminens Efflam Kelou och Jens Söffrensen. Schoolfield påpekar också att det knappast är en tillfällighet att Salminens första reseberättelse från Israel heter just Jerusalem, precis som Lagerlöfs roman Jerusalem 1–2 från 1901–1902.

Helmer Lång härleder i Kvinnor, vagabonder och visionärer (1981) Salminens karaktär Katrina till Lagerlöfs Astrid i berättelsen »En fiskarhustrus roman«, som ingår i Osynliga länkar från 1896 – även om han menar att inspirationen kan vara omedveten och att motivet utvecklas olika hos de två författarna: Astrid är ett offer, medan Katrina är en kämpagestalt som hävdar kvinnans egenvärde.

I Den svenska litteraturen 3 (1999) nämns Katrina som »ett inte ännu bortglömt exempel« på provinsiell alternativlitteratur, som gett näring till senare »anspråk på aktning för folksmaken«.

I Dansk litteraturhistorie 8 (1985) har Salminen sitt porträtt med jämte nio andra författares. De representerar en litteraturens topp tio-lista för unga läsare 1946: 1) Frank G. Slaughter, 2) Morten Kock, 3) Hans Martin, 4) A. J. Cronin, 5) Margaret Mitchell, 7) Sally Salminen, 8) Alexandre Dumas d.ä., 9) Eric Knight och 10) Margit Söderholm. Sally Salminen får här representera »hjemstavnslitteraturens forlængelse ind i trivialområdet«, det vill säga trivial folklivsskildring med inslag av familjära och sociala konflikter i lantliga miljöer, ett allmoge- och småborgarperspektiv och lyckliga slut.

I Nordens litteratur från 2017 nämns Salminen inte alls.

Men så finns också en kvinnohistoria och litteraturhistoria sedd med feministiska glasögon. Gyrid Högman kommenterar i Den åländska kvinnans historia 1700–1950 (1990) de författarambitioner som Salminen uttryckte redan i sina dagböcker från då hon var 16: »Sally Salminen var en intelligent och reflekterande kvinna men även ärelysten. Hade hon fötts till man kanske hon seglat ut i världen och småningom blivit redare, men för henne som kvinna var denna väg stängd. Litteraturen blev i stället hennes sätt att besegra världen.«

Ordvalet ärelysten kan skava. Det kan vara neutralt eller positivt, synonymt med ambitiös. Salminen använde det om sig själv när hon talade om sin kamp för att accepteras som individ med socialt ansvar. Men oftast förekommer det i negativa kontexter. »Att visas upp? Att bli sedd?« Det är inte det slags ärelystnad jag blivit född med, förklarar Salminen i Min amerikanska saga.

I Nordisk kvinnolitteraturhistoria (1993–1998) ingår två artiklar om Salminen: »Salminen, Sally« och »En tjänstepigas succéroman«. Här håller Tuva Korsström hela Salminens författarskap i minne och framhåller att Salminen med sin självbiografiska svit, och i synnerhet de två första delarna, »synliggör vardagsdetaljer och vedertagna förtrycksmekanismer som dittills inte ansetts vara litterärt intressanta«. Hon beskriver också Prins Efflam som ett verk som förtjänar att framhållas: en mytisk samtidsroman, som ger prov på Salminens beresthet, beläsenhet och antifascistiska engagemang. Men här står också att debutromanen »överskuggade hela hennes senare produktion« och »Hennes motiv kommer från den värld hon kände till, de fattiga miljöerna på Åland och tillvaron som emigrant«, och det får mig att tänka att något av skuggan fallit in också här – inte någon påstådd skugga från Katrina, utan skuggan från den mest högljudda och nedgörande kritiken. (»Skuggan från Katrina« är en metafor som från början kanske kommer från Salminen själv. Martin A. Hansen använder den i sin artikel om Salminen från 1953, men inte för att säga att ingenting hon skrivit efter Katrina är värt läsarmödan utan tvärtom.)

Anna-Lisa Bäckman är mycket entusiastisk men inte okritisk i Kvinnornas litteraturhistoria från 1981. Hon berättar att hon slagits av hur aktuellt författarskapet är: »Hennes skildringar av kvinnliga individer, kvinnostyrka, kvinnokaraktärer. Hennes egen kamp med identitetsproblem – som skapande kvinna på nya vägar, som medborgare i en minoritet […].«

Sallys saga rymmer många perspektiv på Salminen. Jag har haft nytta av samtliga bidrag när jag skapat mig min uppfattning av Salminens liv och verk. Avsikten med antologin från 1986 var förstås att uppmärksamma femtioårsminnet av Katrina från 1936, att främja intresset för personen Salminen och författarskapet. Ändå är det som att Thomas Warburton med sin inledning lägger sordin på jubileet, men han gör det inte oemotsagd. Gustaf Widén, som alltså medverkar i antologin, är på kollisionskurs med honom. Widén menar att »Blotta begreppet folklivsskildring fick kritiker som Bengt Holmqvist och Thomas Warburton att se rött.« Widén kontrar mot den alltför ensidiga bilden av Salminen som »ytlig folklivsskildrare«:

I sina bästa verk når hon mycket djupare och har ambitioner som placerar in henne i ett internationellt sammanhang. Trots att hon rent motiviskt oftast skrev om Åland hade hennes böcker ändå en klar kosmopolitisk ton. Hon såg en hel värld speglad i ett åländsk mikrokosmos.

När jag inledningsvis förklarar att jag vill läsa Salminen med sympati, att jag närmar mig författaren med en önskan att förstå henne, refererar jag till Lisbeth Larsson i »Självbiografi, autofiktion, testimony, life writing«, som också talar om »den pågående omförhandlingen av berättelserna om människa, makt och mening«. Göran Greider är inne på samma spår när han säger att »Den engagerade realismen behöver en öppen, debatterande offentlighet för att leva.«

Min berättelse om Salminen är en motberättelse. Mot det alltför ensidiga och nedgörande. För det sammansatta, både uppgångarna och nedgångarna. Jag koncentrerar mig mer på verk som nästan helt glömts bort och de insatser och ambitioner de rymmer, än de som trots allt fått ett visst erkännande och klassikern Katrina. Och jag ger henne också sammanhang för att visa att hon hör till vår gemensamma historia. Det handlar om en omförhandling.

Nina Burton dokumenterar i Den nya kvinnostaden sin beundran för gränsöverskridande kvinnor, som

hejdats vid de flesta gränser. De har stått utanför medborgarskap, yrkesskrån, utbildningar och institutioner, det vill säga hela det offentliga livet. […] Ofta har de utestängda kvinnorna fått hålla till i gränszoner, som mellan litteratur och fakta eller mellan vetenskap och konst. Många av dem jag själv hämtat mod ifrån har varit just sådana gränslevare. Det betyder inte att de fått dubbelt medborgarskap – de har snarare blivit dubbelt hemlösa, eftersom de inte bokförts någonstans.

Också Salminen har påtvingats utanförskap. Men nu, nästan två decennier in på 2000-talet, förefaller det lätt att få syn på kvaliteter i författarskapet och intressanta omständigheter kring det som samtiden inte alltid ville se, eller inte kunde. Den förbättrade sikten har att göra med ett tilltagande intresse inte minst för kvinnors författar- och konstnärskap. Salminens författarskap må vara ojämnt litterärt sett, men till sitt innehåll är det alltid angeläget.

Den förbättrade sikten har också att göra med den överblick som arkiven och avståndet i tid ger. Det är som om det material som finns – Salminens egna böcker, intervjuer med henne, hennes anteckningar och manuskript, brev, bilder, tidningsklipp och recensioner – vore en fröbank, som om materialet gror och blommar på nytt när man på allvar tittar på det. Jag har hört hennes röst, känt och tänkt med henne, men det finns så många fler berättelser att ta fatt på. Hon använde gärna tankstreck, ibland som ersättning för punkt, som ett tecken för det outsagda, och just här ska inte heller jag sätta punkt, det finns så mycket att tillägga –

Systerskål

De hade lägenheten i Ballerup bara ett par år. 1966 flyttade de in till Köpenhamns centrum igen. Först till ett gammalt tegelradhus på Øster Søgade 54. Sedan till konstnärshuset på Bartholinsgade 7, där Sally Salminen bodde sina sista två år.

Båda adresserna ligger alldeles intill Søerne, vattnet som låter blicken vandra som över danska åkermarker utan att vara vilt som havet.

När jag stod framför huset på Øster Søgade en mulen dag i början av februari 2017 – nära kajkanten för att den smutsiga snösörjan på vägen inte skulle sprätta upp på mig när bilarna passerade – hade jag inte blivit särskilt förvånad om Sally och Jos klivit ut genom portalen, den röda dörren med den omgivande muren, stannat vid trottoarkanten, sett sig om efter bilar, och tagit sig över till min sida för att mata änderna. Så som jag sett dem göra på fotografier. De hade nickat vänligt, sådär som man hälsar på en främling som man ser i ögonen och råkar dela en stund med.

På Bartholinsgade kändes Salminens närvaro inte lika självklar. Men på var sida om den stiliga vackra porten övervintrade spröda men höga rosenbuskar. Jag såg senare på Google Maps att de var yviga med små vita blommor, och de påminde mig om att Salminens rosor blommat lite varstans. »Mina rosor, mina rosor.«

Sally berättade om sin muskelvärk för Aili först 1966. Under Finlandsbesöket 1973 märkte Aili att Sally hade svårt att tala och insåg att hon var svårt sjuk. Sally blev snabbt sämre efter flytten till Bartholinsgade sommaren 1974. Läkarna talade om leukemi och muskelförlamning. Hon var utan kraft, slattrig i fingrarna och mager som ett skelett. Hon skrev i brev till Aili att hon hade svårt att klä sig själv, och att något av det tråkigaste var att hon inte längre kunde samtala riktigt med Johannes om allt de hörde och läste. Musklerna förtvinade och blev obrukbara, men nej, hon hade inte ont längre. Och hon var glad över att vara hemma hos sin Jos.

Hon fick en elskrivmaskin av Bent för att det skulle gå lättare att skriva.

Jos. Han som varit hennes livskamrat så länge, både musa och kritiker. Som han mindes det hade de under sina trettiosex år som gifta varit ifrån varandra endast tre dagar. Det stämmer väl inte riktigt, men det säger mycket om hur nära varandra de var. Förföraren, som Sally kallade honom, han som skymtar så ofta i memoarerna och reseberättelserna, men som hon samtidigt var så förtegen om. Jag skulle bra gärna vilja veta vad det var hon hade velat påpeka i sitt svarsbrev på hans frieri, om det inte hade varit för att man krigsvintern 1939/1940 inte kunde räkna med att privatbrev var just privata. Vad var det hon trodde att han kanske inte hade tänkt på innan han friade? Kanske att hon aldrig skulle gå med på att vara hans hushållerska. De var noga med att upprätthålla »maktbalans« och turades om att dammsuga, laga mat och tvätta.

När Aili kom på besök kort efter Sallys sjuttioårsdag var hemmet fyllt av blommor och gratulationer. »Begravningshyllningar«, skrev Sally på en liten skrivtavla. Inte ett ord kom över hennes läppar. Hon släpade med benen, men armarna var öppna. Aili tänkte på att Sally var så snygg i håret när de omfamnade varandra. Som alltid.

»Hon var fysiskt så svag att jag ville gråta när jag såg henne«, berättar Aili från det här mötet, deras sista, »men andligt stark och intensivt närvarande i allt som skedde omkring henne.« De diskuterade i timmar om hur det varit när de var små, och i New York och hur det var kort efter kriget. Aili talade. Sally skrev på sin griffeltavla, suddade ut och skrev igen. Hennes bokstäver hade blivit större och större. Och börjat luta framåt igen, som under uppväxten. Aili lade märke till det. Emellan varven livade de upp sig med små huttar av den Ballantine’s 12 som Aili haft med sig.

Den 17 juli ville Salminen hemifrån. Johannes ordnade med varsin »Aili-drink« till dem och så beställde han taxi. Han hann bara lägga på så ringde Aili:

Så underbart att du ringde! Jag står just med Sally och väntar på taxi. Hon känner sig inte bra och vill att jag ska föra henne till hospitalet där hon kan vila ut i lugn och ro. Hon är förändrad Aili – hennes blick ser långt bort … och nu har vi druckit en liten Aili-drink och hon ser så lycklig ut när jag talar med dig.

Kanske upplevde Salminen här något av »den frid som är över allt förstånd« och som hon i sin förtvivlan 1933 hade stannat inför då hon betraktade gravmontern på Metropolitans egyptiska avdelning.

Hon dör vid niotiden följande morgon, söndagen den 18 juli 1976.

Tack

Tid är pengar. Jag hade inte haft ekonomisk möjlighet att skriva den här boken utan de arbets- och resestipendier jag fått. Tack till Helge Ax:son Johnsons stiftelse (det kändes lite som om en cirkel slöts när jag upptäckte att hovjägmästaren Helge Ax:son Johnson satt i publikhavet då Salminen uppträdde på Nordiska museet i november 1939), Kulturkontakt Nord, Längmanska kulturfonden, Svenska folkskolans vänner, Svenska kulturfonden, Ålands kulturdelegation och Ålands kulturstiftelse. Tack för att ni trott på mig!

Ett hjärtligt tack också till min förläggare Helena Hegardt du Rées på Appell Förlag som tidigt var villig att läsa några provkapitel och snabb att säga att det skulle bli bok av mina planer. Och till Jennica Thylin-Klaus, utgivningschef på Svenska litteratursällskapet i Finland, och Kristina Malmio, docent och universitetslektor i nordisk litteratur, som båda granskat manus för sällskapets del och rekommenderat det för utgivning.

En rad bidragsgivare har gjort det möjligt att göra en riktig fysisk bok av mitt manus. Ni står med tacksamhet listade ovan kolofonen. Tack Eva Wilsson för perfekt passform på bokens kostym.

»Jag har dåliga nyheter«, sa Eva Lintunen på Yles radioarkiv i Helsingfors när jag hade tagit mig dit sommaren 2016. »Maskinerna fungerar inte som de ska. Det tar jättelång tid att få fram programmen och byta.« Och så gav hon mig två cd-skivor med samtliga program som har något med Salminen att göra. »Det kostar inget!«

Så har det varit alltsedan jag inledde arbetet 2014. Jag har bemötts av idel hjälpsamhet i arkiv och på bibliotek: Den Sorte Diamant, Kungliga biblioteket, Svenska litteratursällskapet i Finland och Ålands landskapsarkiv. Ett särskilt tack till Victoria Lundgren, bibliotekarie på Mariehamns stadsbibliotek, som hejat på mig från starten. Och till Anna-Karin Sandell, arkivassistent på Sigtunastiftelsen, som först hjälpte mig att spåra Salminen i Sigtuna och som sedan hört av sig med nya fynd, artiklar om Salminen, vartefter de dykt upp. Ett hjärtligt tack också till Göran Modig på Albert Engström-sällskapet som prompt skickade mig artikeln om Albert Engström, Sally Salminen och Nobelpriset i litteratur när jag hörde mig för om var jag kunde hitta den.

Och till Salminens släktingar Lars Asker, Louise Billeng och Douglas Lindén, som delat med sig av vad de vet om Salminen. Tack också till Ben-Erik och Kerstin Alm som välkomnat mig i sitt hem i Kvarnbo, det som en gång var Salminens.

Gunnar Johansson bjöd in mig till Ålands bokmässa 2015, där jag i ett tidigt skede fick chansen att berätta om mitt biografiska projekt. Dessutom har jag hittat flera av de gamla böcker jag behövt i hans antikvariat. Tack också för de generösa lästips jag fått på köpet.

»Ja, det är här!« sa Henriette Skjold Frederiksen glatt när jag med min familj i släptåg letat mig fram till Salminens Ormenæsgaarde och oanmäld knackade på i augusti 2018. Tack för din gästvänlighet!

Tack till Tuija Pallaste på Helsingin Sanomat som i början av maj 2019 kom i kontakt med Judy och delade den kontakten med mig. Tack Judy för att jag fick tala med dig!

Tack även till er, vänner och kolleger, som har brytt er om att fråga hur det går och tagit er tid att diskutera en glasvas, färgen brun och mycket annat.

»[D]et är så med författare att ingen bok i världen är så mycket Boken för honom som den han är igång med att skriva. Han är Bokens skapare och gud och gör vad han vill med den. Samtidigt är han Bokens mest ödmjuka tjänare som slaviskt underkastar sig ämnet.« Så sa Sally Salminen under en radiointervju 1967, och jag tror att det ganska bra beskriver vad min familj fått se på nära håll under de år jag jobbat med boken om henne, i synnerhet på slutrakan. Jag har dragit mig undan till mitt hemmakontor med »Rain Birds: Sounds for Quiet Meditation« i hörlurarna och skrivit. Timme efter timme. Tack Claes Ola, min älskling, för att du förstått och stått ut med att jag har behövt göra det, och för att du varit med i Vargata, på Manhattan, i Danmark.

Älvsjö i maj 2019

Ulrika Gustafsson

Källor och litteratur

Akademiska uppsatser

Ivars, Ann-Mari, »Emigrantliv i 1930-talets New York sett med Sally Salminens och Aili Nordgrens ögon«. Biavhandling i svensk litteratur vid Helsingfors universitet 1980

Nordgren, Ralf, »Katrina av Sally Salminen«. Avhandling för vitsordet laudatur i Svensk litteratur. Helsingfors universitet u.å.

Segefelt, Louise, »Sally Salminens liv och författarskap«. Specialarbete vid gymnasiets ekonomiska linje, Stockholm u.å.

Wennström, Stig, »Sally Salminen. Ett författarskap sett genom en succédebut«. Pro gradu-avhandling i litteraturvetenskap. Åbo Akademi 1992

Zilliacus, Karolina, »Den skapande förläggaren.
Om Holger Schildts förlag och Sally Salminen«.
Pro gradu-avhandling i litteraturvetenskap. Åbo Akademi 1998

Elektroniska källor

Biografiskt lexikon för Finland www.blf.fi

Billedkunstnernes Forbund www.bkf.dk/boliger/malerhuset-i-soenderho/ (hämtad 22/10 2018)

Brages Pressakriv, signaturer www.bragespressarkiv.fi/tidningar/signaturer/ (hämtad 17/3 2017)

Danish Family Search www.danskfamiliesøgning.dk

danmarkshistorien.dk, Aarhus Universitet

Dansk kvindebiografisk leksikon www.kvinfo.dk/side/170/ (hämtad 18/10 2018)

Danske Litteraturpriser www.litteraturpriser.dk/aut/SSallySalminen.htm (hämtad 22/10 2018)

»Emigrationen från Finland till Förenta Staterna« www.kristina.fi/sv/bakgrund/emigrationen_fran_finland/ (hämtad 15/11 2016)

Fennica – Finlands nationalbibliografi fennica.linneanet.fi

Hellman, Ben, »Hjalmar Dahl, 1891–1960« www.oversattarlexikon.se/artiklar/Hjalmar_Dahl (hämtad 9/3 2017)

Historical Currency Converter www.historicalstatistics.org/Currencyconverter.html

Karin Boye Sällskapet www.karinboye.se

Katedralskolan i Linköping 100 år www.katedral100.se (hämtad 27/4 2019)

Det Kongelige Bibliotek – danska nationalbiblioteket www.kb.dk/da

Kulturföreningen Katrina www.katrina.ax/foreningen (hämtad 22/10 2018)

KulturNav, Algot Johansson (Rederi) kulturnav.org/1fba2abf-a22d-4d00-a6c8-d039e9f27482 (hämtad 18/10 2018)

Landsforeningen Martin A. Hansen martin-a-hansen.dk/forfatteren/ (hämtad 18/10 2018)

Linköpings historia www.linkopingshistoria.se/1850-1940/1850-1900/ (hämtad 22/10 2018)

litteraturbanken.se

Mathlein, Anders, »Bombnedslaget som begravde Bikini« www.svd.se/bombnedslaget-som-begravde-bikini (hämtad 22/10 2018)

Nasjonalbiblioteket – norska nationalbiblioteket www.nb.no

Nationalencyklopedin www.ne.se

Nordisk kvinnolitteraturhistoria nordicwomensliterature.net/se/

Korsström, Tuva, »En tjänstepigas succéroman« nordicwomensliterature.net/se/2011/01/04/en-tjanstepigas-succeroman/ (hämtad 18/10 2018)

Korsström, Tuva, »Sally Salminen« nordicwomensliterature.net/se/writers/salminen-sally-3/ (hämtad 18/10 2018)

Nykarlebyvyer www.nykarlebyvyer.nu

Pensar, Lars, »Celebert författarbesök på ’Villa elisa’ vid Andrasjön« www.nykarlebyvyer.nu/sidor/texter/bidrag/pensarla/salminen_sally.html (hämtad 23/3 2017)

Pohjola-Norden www.pohjola-norden.fi/sv/om_oss/ (hämtad 27/10 2018)

SAC Syndikalisterna, historiskt arkiv www.sac.se

Inbjudan till antifascistisk samling www.sac.se/Om-SAC/Historik/Arkiv/Broschyrer,-sm%C3-%A5skrifter-och-b%C3%B6cker/Antologier-och-skrifter-utan-f%C3%B6rfattarnamn/%C3%96vriga-utgivare-och-organisationer/Inbjudan-till-antifascistisk-samling (hämtad 22/10 2018)

Salminens Vänner rf home.aland.net/lindbacken/salminensvanner/index.htm (hämtad 22/10 2018)

Den Store Danske denstoredanske.dk

Svenska Filminstitutet, Svensk Filmdatabas www.svenskfilmdatabas.se/sv/

Katrina 1943 sfi.se/sv/svensk-filmdatabas/Item/?type=MOVIE&itemId=4017 (hämtad 22/10 2018)

sverigesradio.se

Kristina Sandberg, Sommar i P1 29/7 2015 sverigesradio.se/sida/avsnitt/583005?programid=2071 (hämtad 27/4 2019)

Radiofynd: Könskrig anno 1941 https://sverigesradio.se/sida/avsnitt/1105998?programid=1602 (hämtad 29/4 2019)

swedishamericanline.se

Uppslagsverket Finland www.uppslagsverket.fi

Wahlström & Widstrand www.wwd.se/om-forlaget/historik/ (hämtad 9/3 2017)

Wikimedia Commons commons.wikimedia.org/wiki/File:Sally_Salminen_höarbete_1930.jpg (hämtad 2/10 2018)

Wikipedia, Jørgen Jørgensen da.wikipedia.org/wiki/Jørgen_Jørgensen_(Det_Radikale_Venstre) (hämtad 22/10 2018)

yle.fi

yle.fi/aihe/artikkeli/2017/01/03/sally-salminen-katriina-minkalaista-olla-ulkopuolinen (hämtad 27/4 2019)

yle.fi/aihe/artikkeli/2017/11/23/seppo-puttonen-sally-salmisen-katriina-on-turhaan-unohdettu-suurteos (hämtad 27/4 2019)

areena.yle.fi/1-4172882 (hämtad 27/4 2019)

Ålands radio alandsradio.ax/aland-idag/laura-ruohonen-om-boken-katrina (hämtad 22/10 2018)

Det Kongelige Bibliotek, København

Dagstidningar, mikrofilm

Medistream, digitaliserade dagstidningar

Kungliga biblioteket, Stockholm

Dagstidningar och tidskrifter, mikrofilm

KB:s digitaliserade dagstidningar

Svensk mediedatabas www.smdb.kb.se

Ett åländskt bondeepos: Sally Salminen berättar om tillkomsten av »Katrina«. Stockholm: Radiotjänst, 4/11 1937 20:00–20:30

Matiné: Katrina, SVT, Kanal 1 3/4 1995

Ålandsflickan. Vals (J. Bourns): Katrina. Vals, tillägnad Sally Salminen. Sonora 1938

Mariehamns stadsbibliotek

Dührkop, Johannes–Kiki Alberius-Forsman, »Sallygruppen« bakom Sallys saga, två brev, ett odaterat samt ett från 10/11 1982

Holger Schildts Förlag–Sally Salminen, telegram 31/8 [1936]

Holger Schildts Förlag–Sally Salminen, telegram 23/9 1936

Holger Schildts Förlag–Sally Salminen, telegram 13/10 [1936]

Remmer, Christina, »Bilaga till manuskript av Sally Salminen och Albin Salmén«, oktober 1975

Salminen, Sally, dagböcker 1920–1924

Arkivet innehåller även pressklipp. Samtliga recensioner och övriga artiklar om Salminen listas under recensioner respektive övrig sekundärlitteratur.

Nationalbiblioteket, Helsingfors, SLSA 791

Brev

Blomberg, Harry–Sally Salminen 8/5 1941, 10/12 1941, 19/4 1942, 13/12 1943, 21/12 1949

Bondestam, Anna–Sally Salminen 10/6 1947, 11[?]/7 1947, 12/8 1947

Bonniers förlag–Sally Salminen 19/3 1958

Diktonius, Elmer–Sally Salminen 21/12 1951

Finlands folkhjälp–Sally Salminen 31/7 1940

Hemmer, Jarl–Sally Salminen 8/1 1939, 1/2 1939

Salminen, Sally–Hufvudstadsbladet, telegram 16/10 1936

Salminen, Sally–Gunnar Lindqvist 14/10 1938

Salminen, Sally–Bent 15/5 1949, 7/6 1949, 21/11 1960

Salminen, Sally–Albin Salmén (f.d. Salminen) 22/5 1949

Salminen, Sally–Anna Johansson (f.d. Salminen) 1/6 1949

Salminen, Sally–Børge och Gerda Dührkop 22/5 1949

Salminen, Sally–Grete och Henry Dührkop 23/5 1949

Salminen, Sally–Ellen Margrethe Carstensen 12/6 1949

Salminen, Sally–Valdemar Nyman 22/6 1949 (kopia), 19/2 1965 (kopia)

Salminen, Sally–Mirjam Tuominen [?]/8 1949 (kopia)

Salminen, Sally–Västra Nyland 29/11 1951

Salminen, Sally–Elin Salminen 11/5 1953

Salminen, Sally–Valdemar Nyman 19/2 1954

Salminen, Sally–Erik Wedell Andersen 24/9 1957

Salminen, Sally–Camilla Dührkop 5/9 1958

Salminen, Sally–Tea Hellgren november 1958

Salminen, Sally–Valdemar Hvidt 3/2 1960

Salminen, Sally–H. Bertelsen 6/2 1960

Salminen, Sally–Hedwig Lutz-Odermatt 14/1 1966

Sandelin, Peter–Sally Salminen 27/11 1952

Scialtiel, Marguerite–Sally Salminen och Johannes Dührkop 22/12 1974

Stolpe, Sven–Sally Salminen 21/4 [1938?], 27/12 1941

Svedlin, Elin–Sally Salminen 7/5 1973, 10/4 1975

Svedlin, Thure, Schildts Förlag–Sally Salminen 18/8 1949, 27/11 1951

Tuominen, Mirjam–Sally Salminen 17/8 1949

Dagböcker och andra manuskript

Anteckningar från Kyndeløse 1951–1952

Dagböcker 1962–1963

»Det andra stora luftangreppet på Borgå – en försvarslös liten kulturstad«, manuskript

»Drömmar« 1943–1945, anteckningsbok

»Drömmar« december 1958–oktober 1959, anteckningsbok

»Guds gåvan«, odaterat manuskript

»Hvordan blev de Forfattaer?« 1955, manuskript

»Mitt röda gullband«, odaterat manuskript

»Människor i krig och fred«, odaterat manuskript

»Och Kökar med« – enligt anteckningar i manuskriptet publicerat i Fritiden nr 5 1945

»Romanen om Helimunda eller Uppror i kvinnoland«, odaterat manuskript

»Simone Weil som realist«, manuskript till artikel, publicerad i Vindrosen 2. årgång, maj 1955, nr 3

»Stämningar och situationer«, odaterat manuskript

»Trollet«, manuskript till novell som sänts i Sveriges Radio 23/8 1944, enligt tablå i Aftonbladet samma dag

Vrøj april 1952, notisblock

Arkivet innehåller även pressklipp. Samtliga recensioner och övriga artiklar om Salminen listas under recensioner respektive övrig sekundärlitteratur.

Privata samlingar

Klippböcker med reportage från svenska veckotidningar om Sally Salminen från slutet av 1930-talet och början av 1940-talet samt Salminens reportageserie från vinterkriget för Husmodern 1940

Brev

Salminen, Sally –Johannes Dührkop 28/12 1939

Salminen, Sally–Inez Gustafsson (f.d. Salminen) 20/12 1953, december 1954, 14/3 1956, 11/2 1958, 22/7 1958, 5/5 1964, 4/7 1964

E-brev

Asker, Lars–Ulrika Gustafsson 15/7 2016, 3/1 2018

Billeng, Louise–Ulrika Gustafsson 3/7 2018

Bylin, Maria, Språkrådet–Ulrika Gustafsson 18/10 2018 (ämne: ärelysten i olika betydelser)

Johansson, Gunnar–Ulrika Gustafsson 29/8 2016

Pallaste, Tuija, Helsingin Sanomat–Ulrika Gustafsson 15/5 2019

Sandell, Anna Karin, Sigtunastiftelsen–Ulrika Gustafsson 29/8, 30/8 2017

Sigtunastiftelsen, organisationsarkivet

Gästhemmets liggare 1939

Yles radioarkiv, Helsingfors

Sally Salminen berättar om sitt hem 21/12 1951

Min väg till boken 2/9 1954

Sally Salminen har fått ett pris på 25 000 Dkr 17/3 1967

Prosa i backspegeln 7/7 1984

Du sköna sång 2/1 2011

Primärlitteratur

Schildts var Salminens förlag i Finland. Samtliga romaner kom också ut på Wahlström & Widstrand i Stockholm. Gyldendal var Salminens danska förlag fram till och med 1953. Därefter Hasselbalch.

Böcker av Sally Salminen

Katrina 1936

Den långa våren 1939

På lös sand 1941

Lars Laurila 1943

Nya land 1945

Barndomens land 1948

Små världar 1949 (kom först på danska på Gyldendal: Smaa Verdener 1947)

Klyftan och stjärnan 1951

Prins Efflam 1953

Spår på jorden 1961 (kom först på danska på Hasselbalch: Spor på jorden 1960)

Vid havet 1963

Upptäcktsresan 1966

Min amerikanska saga 1968 (kom först på danska på Hasselbalch: Flugten till Amerika 1967)

Jerusalem 1970 (kom först på danska på Hasselbalch: Staden – dage i Jerusalem 1969)

På färder i Israel 1971 (kom först på danska på Hasselbalch: Landet – rejse i Israel 1970)

I Danmark 1972

Världen öppnar sig 1974

Övriga publikationer av Sally Salminen

Endast titlar som används eller kommenteras i biografin.

»Föredrag av författarinnan Sally Salminen vid lärarkursen på Ålands folkhögskola den 7 juli«, Åland 9[?]/7 1937

»En öppen bekännelse«, Åland 30/7 1938

»Varför jag skrev Katrina«, Folket i Bild nr 13 1938, s. 3

Reportageserie i Husmodern med start 18/2 1940: »Hemligheten med den finska kvinnans styrka«, »Anden triumferar ändå!«, »’I dessa dagar upplever vi hemlivet på ett sätt som vi aldrig kunnat drömma om’«, »Första gången man hör sirenen: Dödsfruktan; andra gången: Man slumrar lugnt in …«, »Sally Salminen skildrar här som ögonvittne för Husmodern hur överfallet drabbade Norge« – klipp i Inez Gustafssons klippbok, privat samling

»Julen hjemme«, Juletoner 194[?] – klipp i Nationalbiblioteket, Helsingfors, SLSA 791

»Et Barn er født os«, Juleroser 1941

»Mor’s Hat«, Juleroser, 1943

»Trollet«, novell i Sveriges Radio, riksprogrammet 23/8 1944, enligt tablå i Aftonbladet samma dag. Manuskriptet i Nationalbiblioteket, Helsingfors, SLSA 791

»Miss Bavels Forventninger«, Berlingske Tidende, Søndags Magasin 10/12 1944

»Kommer Far hjem til Jul?«, Juleroser 1944

»Brev fra Finland«, Land og Folk 13–14/11 1945

»Vi maa gaa i Krig igen«, Politiken 28/4 1946

»Efter et Besøg i England«, Politiken 26/5 1946

»Fra Ostende til Strijtem«, Politiken 11/6 1946

»Kvinderne og Freden«, Politiken 29/9 1946

»Den sista skonerten lägger ut från Åbo«, Berlingske Aftenavis 3/11 1952

»Mina systrars första hattar«, Vecko-Revyn julnummer 1954

»Martin i hemmet och med familjen«, s. 50–65, Martin A. Hansen til minde, red. Ole Wivel, Köpenhamn: Gyldendal 1955

»Världen är så ond«, Ålands julläsning 1964 – klipp i SLSA 791

»Intryck från Kalundborgtrakten«, Jul i Kalundborg og Omegn, årgång 25. A. Vejløs Boktrykkeri 1962

»Att bo i höghus«, Politiken 12/7 1964

»Et land med mange sandheder. En mosaik af indtryck fra Israel«, Berlingske Tidende 27/12 1967

»Brev från Israel av Sally Salminen«, Astra nr 4 1968

»Frem med KKK«, Politiken 1/3 1970

Artikel om Åland, klipp från »Välkommen till Åland« 1975 i Mariehamns stadsbibliotek

Recensioner av Sally Salminens verk

Recensioner av Katrina

[?], »Episk prisroman«, Vasabladet 23/10 1936 – ev. signatur saknas på klipp

Anon., »Stumpar«, Astra Nova november 1936

Anon., »Berømt nordisk Roman«, Kalundborg Avis 28/8 1937 – även i Hejmdal 28/8 1937

Anon., »’Katrina’. En Bog paa Vej mod Verdensberømmelsen«, Thisted Amtsavis 31/8 1937

»B. H. af O.«, »Första priset«, Nyland 24/10 1936

»B. L.«, »En bok som väckt uppseende«, Husmodern november 1936

Belfrage, Sixten, »Svensk bondestam i nya skildringar«, Vår lösen 1936, s. 272–273

Boye, Karin, recension av Katrina, Idun nr 52 1936

Bukdahl, Jørgen, »Romanens kunst. En svensk Præmieroman«, Politiken 26/2 1937

»E. Hbg« [Einar Holmberg], »Sally Salminen – en ny författarpersonlighet«, Åland 14/10 1936

Ejnar Thomsen, Inger, »En Verdens-Succes«, Vestkysten 9/10 1937

Ekelund, Erik, »Svensk skönlitteratur i Finland«, Ord och Bild nr 5 1937, s. 265–272

Elfelt, Kjeld, »Et Geni eller Almanaktaarer?«, Berlingske Aftenavis 19/3 1937

Enckell, Olof, »Katrina«, Hufvudstadsbladet 16/10 1936

»E–r.«, »En god människas historia«, oklara uppgifter om tidning och datum på klipp

Erichsen, Svend, »En Præmie-Roman«, Social-Demokraten 12/9 1937

Fogelqvist, Torsten, »Kvinnor och män av folket«, Dagens Nyheter 29/10 1936

»F. V.« [Fredrik Valros], »Första priset«, Svenska Pressen 14/10 1936

»Fr. L-G.«, »Sally Salminen: Katrina«, Lolland-Falsters Stifts-Tidende 31/8 1937

»Färj-Erik«, »En folkbok av rang«, Österbottniska Posten [datum oläsligt på klipp] 1936

»G. M–n.« [Gunnar Mårtenson], Viborgs Nyheter 17/10 1936

»Ha.«, recension av Katrina, Garm 1/11 1936

»H. H.«, »Sally Salminen: Katrina«, Herning Folkeblad 28/8 1937 – även i Horsens Folkeblad 30/8 1937

»H. J. W.« [Helmer J. Wahlroos], »En ny stor bygderoman«, Borgåbladet 15/10 1936

»J. O.«, »Julboksfloden bjuder: Kvinnoporträtt och kulturhistoria«, Morgonbris 12 1936, s. 31

»K. G–n.«, »Katrina – ett stort bygdeepos«, Östra Nyland 24/10 1936

Kehler, Henning, »Katrina. Roman fra Aalandsøerne«, Berlingske Tidende 28/8 1937

Langenskjöld, Agnes, »Höstens succésbok«, Finsk Tidskrift 3 1936, s. 353–356

Lundqvist, Artur, »Prisbelönta folkromaner«, Bonniers Litterära Magasin 9 1936 – http://runeberg.org/blm/1936/0735.html

»Mads H.«, »En Hjemstavnsskildring«, Roskilde Dagblad, 28/8 1937

»Neger« [Einar Hagman], recension av Katrina, Vasabladet 12/11 1936

»N. P. J.«, »Proletarroman fra Aalandsøerne«, Ærø Venstreblad 31/8 1937

Nissen, Paul, »Sally Salminen: Katrina«, Fyens Stiftstidende 28/8 1937

Stangerup, Hakon, »Roman-Succes uden Talent«, Nationaltidende 28/8 1937

Söderhjelm, Henning, »En ny Forfatterinde«, Aalborg Amtstidende 29/10 1936

»V. R.«, recension av Katrina, Tammerfors Aftonblad 23/10 1936

Wirtanen, Atos, »Katrina«, Arbetarbladet 21/10 1936

Recensioner av Den långa våren

Anon., »Sally Salminen: Den Sene Vaar«, Thisted Amts Tidende 20/3 1940 – även i Herning Avis 10/4 1940

Anon., »Sally Salminens nye Sejr«, Fyns Social-Demokrat (Odense) 6/4 1940 – även i Bornholms Social-Demokrat 8/4 1940

Anon., »Sally Salminens anden Bog fra AAlandsøerne«, Silkeborg Avis 4/5 1940

Anon., »To Bøger om unge Kvinder«, Thisted Amtsavis 18/5 1940

»André«, »Sally Salminen. Den sene Vaar«, Aalborg Stiftstidende 7/4 1940

Bukdahl, Jørgen, »En Ålandsroman. Sally Salminens nye Bog«, Politiken 11/3 1940

Böök, Fredrik, »Skära havre och väva vadmal«, Svenska Dagbladet 8/11 1939

»E. R.«, »En Fortælling fra Åland«, Morsø Folkeblad 2/4 1940

Ekelund, Erik, recension av Den långa våren, Ord och Bild nr 6 1940, s. 276

Enckell, Olof, »Sally Salminens roman«, Hufvudstadsbladet 31/10 1939

E-r Hbg [Einar Holmberg], recension av Den långa våren, Åbo Underrättelser 10/11 1939 – genom Wennström, se akademiska uppsatser

Erichsen, Svend, »Den sene Vaar«, Social-Demokraten 4/5 1940 – även i Vestjyllands Social-Demokrat 18/5 1940, Fyns Social-Demokrat (Odense) 16/5 1940 och Bornholms Social-Demokrat 28/5 1940

»Fr. L-G.«, »Sally Salminen: Den sene Vaar«, Lolland-Falsters Stifts-Tidende 6/4 1940

G. W.-s. [Gunnar Wahlroos], recension av Den långa våren, Viborgs Nyheter 11/11 1939 – genom Wennström, se akademiska uppsatser

»H. H.«, »Sally Salminen. Den sene Vaar«, Frederiksborg Amts Avis 7/4 1940 – även i Kolding Folkeblad 15/4 1940, Vendyssel Tidende 17/4 1940 och Herning Folkeblad 26/4 1940

»Haagen F.«, »Roman fra Ålandsøerne«, Nationaltidende 34/4 1940

Hemlin, Erik, recension av Den långa våren, Göteborgs Morgonpost 10/11 1939 – genom Wennström, se akademiska uppsatser

Houken, Aage, »Sally Salminens nye Bog«, Aalborg Amtstidende 27/11 1939

»I. E. Th.«, »Sally Salminen: Den sene Vaar«, Vestkysten 9/4 1940

»J. A. J.«, »Den sene Vaar«, Viborg Stifts-tidende 15/4 1940

»K. F–r.«, »Sally Salminens nye Roman«, Berlingske Aftenavis 5/4 1940 – även i Jydske Tidende (Haderslev) 10/4 1940

Kihlman, Bertel, »Sally Salminens nya bok«, Nya Argus nr 3–4 1940

Lagercrantz, Olof, »En kvinna från Åland«, Dagens Nyheter 3/11 1939

»M–L«, »En ny Hjemstavnsbog fra Ålandsøerne«, Jyllands-Posten 5/4 1940

»N. P. J«, »Finsk Roman«, Ærø Venstreblad 4/4 1940

Recensioner av På lös sand

Anon., »Sally Salminens nye Roman fra Finland«, Skagens Avis 3/10 1941 – även i Æro Avis 4/10 1941

Anon., »Sally Salminen: Mands Trods og Kvindes Tro«, Herning Avis 10/12 1941

»André«, »En Mand svigtede«, Aalborg Stiftstidende 29/10 1941

»Bang« [Barbro Alving], »På fast mark«, Dagens Nyheter 3/11 1941

Brix, Hans, »Pro Finlandia«, Berlingske Aftenavis 3/10 1941

Bukdahl, Jørgen, »Sally Salminens nye Bog«, Politiken 5/11 1941

»Fr. L.–G.«, »Sally Salminen: Mands Trods og Kvindes Tro«, Lolland-Falsters Stifts-Tidende 21/10 1941 – även i Korsør Avis 2/12 1941

Gierow, Karl Ragnar, »Sally Salminens senaste«, Nya Dagligt Allehanda 11/11 1941

»H. H.«, »Sally Salminen: Mands Trods og Kvindes Tro«, Frederiksborg Amts Avis 8/10 1941 – även i Thisted Amts Tidende 9/10 1941 och Horsens Folkeblad 16/10 1941

»H. Schr.«, »Sally Salminen: Mands Trods og Kvindes Tro«, Holstebro Dagblad 23/10 1941

»H. S–m«, »Fyra författarinnor«, Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning 23/10 1941

»Hgr. O.« [Hagar Olsson], »Sally Salminen inleder boksäsongen«, Hufvudstadsbladet 19/9 1941

»I. E. Th.«, »Sally Salminen: Mands Trods og Kvindes Tro«, Vestkysten 11/11 1941

»J. L.« [John Landquist], »Falsk predikant«, Aftonbladet 23/10 1941

»Jul. B.«, »Sally Salminens aktuelle finske Roman«, Social-Demokraten 5/11 1941

Kihlman, Bertel, »Två romaner«, Nya Argus nr 20 1941

Linder, Erik Hj., »Sally Salminen och frikyrkopredikanten«, Svenska Morgonbladet 11/11 1941

Lundkvist, Arthur, »En predikant«, Bonniers Litterära Magasin 1 1942, s. 64–65 http://runeberg.org/blm/1942/0080.html

Nyberg, Ven, »Evangelisten och kriget«, Svenska Dagbladet 16/10 1941

»P. S–m.«, recension av På lös sand, Falu Länstidning 10/11 1941

Paludan, Jacob, »En Lægprædikants Historie«, Aarhuus Stiftstidende 11/11 1941

Pedersen, Edvard, »Sally Salminen: Mands Trods og Kvindes Tro«, Aalborg Amtstidende 25/10 1941

Silfverstolpe, Gunnar M., »Pastorn och fosterlandet«, Stockholms-Tidningen 17/10 1941

Recensioner av Lars Laurila

Anon., »Roman om Aaland«, Ærø Venstreblad 28/2 1944

Anon., »Sally Salminens nye Roman«, Thisted Amts Tidende 1/3 1944

Anon., »Ny Roman af Sally Salminen«, Silkeborg Avis 11/3 1944 – även i Morsø Folkeblad 15/3 1944, Herning Folkeblad 16/3 1944, Ringsted Folketidende 12/4 1944

Anon., »Sally Salminens ny Roman ’Lars Laurila’«, Vestjyden 17/3 1944 – även i Folketidende 12/4 1944, Hejmdal 1/5 1944 och Svendborg Avis 9/5 1944

»B. B–n.«, »Ålands-patriotism«, Dagens Nyheter 29/11 1943

»BBE«, »Lars Laurila«, Fyens Stiftstidende 4/5 1944

Brix, Hans, »Mellem Finland og Sverige«, Berlingske Aftenavis 3/3 1944

Budtz-Jørgensen, Jørgen, »En Skærgaardsdreng fra Ålandsøerne«, Nationaltidende 22/12 1943

Bukdahl, Jørgen, »Et Ålands-Epos«, Politiken 13/3 1944

»E. J.«, »Hyldest til Åland«, Thisted Amtsavis 8/4 1944

»E. L.«, »En Ålandspojke«, Svenska Dagbladet 16/12 1943, bokbilaga

Ekelund, Erik, recension av Lars Laurila, Ord och Bild nr 6 1944, s. 278

»F. L. G«, »Sally Salminen: Lars Laurila«, Viborgs Stifts-Tidende 15/3 1944 – även i Ærø Avis 14/3 1944 (förkortad och utan signatur) och Skagens Avis 15/3 1944

»H. Scgr.«, Sally Salminens ny Bog«, Holstebro Dagblad 1/3 1944

Hallvik, Bengt, »Sally Salminen och Lars Laurila«, Arbetet 4/12 1943

»J. A. J.«, »Ny Bog af Sally Salminen: ’Lars Laurila’«, Vestkysten 9/3 1944

Kaas Johansen, Niels, »Hyldest til Hjemstavnen«, Social-Demokraten 8/3 1944 – även i Bornholms Social-Demokrat 20/3 1944

Kamras, Hugo, »Åländskt«, Aftonbladet 19/11 1943

Kehler, Henning, »En Lykkeper fra Aalandsøerne«, Berlingske Tidende 27/2 1944

Krantz, Hildur, »Sally Salminen imponerar«, Nya Dagligt Allehanda 16/12 1943

»Krg.«, »Inledning til en Salminen-Roman-Cyklus«, Ribe Stifts-Tidende 13/3 1944

Lindegren, Erik, »Mer eller mindre prisbelönt«, Bonniers Litterära Magasin 1994

»O. E.«, »Sally Salminens nya bok«, Hufvudstadsbladet 11/11 1943

Oljelund, Ivan, »Epos om Åland«, Stockholms-Tidningen 17/11 1943

»–rd.«, »Grannlandsromaner«, Ny Tid (Sverige) 28/12 1943

Recensioner av Nya Land

Anon., »Ny Roman af Sally Salminen«, Ærø Avis 21/10 1946

Anon., »Ny Roman af Sally Salminen«, Thisted Amts Tidende 23/10 1946

Anon., »Ny Salminen-Roman«, Ribe Stifts-Tidende 4/11 1946

»A. L.«, recension av Nya land, Expressen 27/11 1945

»B B E.«, »Lars Laurila drager ud i Verden«, Fyens Stiftstidende 20/12 1946

Brix, Hans, »Lykken gækker Lars«, Jydske Tidende (Haderslev, Aabenraa, Sønderborg) 22/11 1946

»E. B.«, »Sally Salminen«, Dagens Nyheter 18/12 1945

»e–h.«, »Ny værdifuld Salminen-Bog«, Frederica Dagblad 19/11 1946 – även i Horsens Folkeblad 19/11 1946, Roskilde Dagblad 21/11 1946, Folketidende 25/11 1946, Næstved Tidende 2/12 1946, Bornholms Tidende 4/12 1946, Holstebro Dagblad 4/12 1946, Kolding Folkeblad 28/12 1946 och Silkeborg Avis 19/8 1947

Engberg, Harald, »Lars lægger ud«, Politiken 30/10 1946

»FRIDA.«, »Sally Salminens nya bok«, Hudiksvallstidningen 28/12 1945

»Gattina«, »Sally Salminens nya roman«, Morgontidningen 5/12 1945

»H.«, »Sally Salminen paa Skillevejen«, Fyns Social-Demokrat 27/12 1946

»H. S–m«, »Fyra författarinnor«, Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning 5/12 1945

»I. S.«, »Två arbetarskildringar«, Arbetartidningen 24/1 1946

»j. a.«, »Lars Laurila igen«, Aalborg Amtstidende 20/11 1946

»–ll.«, »Åländsk resenär«, Sydsvenskan 10/12 1945

»P. I.«, »Sally Salminen: Nyt Land«, Morsø Folkeblad 5/11 1946

»–rd.«, »Åländskt«, Ny Tid (Sverige) 19/12 1945

Stolpe, Sven, »Sally Salminen: Nya land«, Aftonbladet 27/11 1945

»U. Sm.«, recension av Nya land, Svenska Dagbladet 10/12 1945

Recensioner av Barndomens land

Anon., recension av Barndomens land, Bonniers Litterära Magasin, 1948, s. 689 – ev. signatur framgår ej av kopia i Mariehamns stadsbibliotek

Anon., »Kort om bøger«, Skive Folkeblad 4/11 1949

»A. L. B.«, »Barndommens land«, Vejle Amts Folkeblad 1/10 1949

»A–ll.«, »Ett barns reaktioner«, Sydsvenskan 30/11 1948

Bukdahl, Jørgen, »Barndommens ø«, Politiken 7/12 1949

»E. K.«, »Barndomsminder fra Alandsøerne«, Land og Folk 20/10 1949

»E. L.«, »Barn på Åland«, Svenska Dagbladet 7/4 1949

»e-h.«, »Lille pige opdager verden«, Svendborg Avis 1/10 1949 – även i Silkeborg Avis 17/10 1949

»Elg.«, »Sally Salminens barndomsland«, Hufvudstadsbladet 7/11 1948

Flor, Kai, »Sally Salminens nye Bog«, Berlingske Tidende 15/10 1949

»Fr. L. G«, »Sally Salminen: Barndomens land«, Randers Amtsavis 20/9 1949 – även i Ribe Stifts-Tidende 19/9 1949 (utan signatur)

»I. S.«, »I bokmarginalen«, Nya Argus nr 19 1948, s. 303

»j. a.«, »Drøm og virkelighed«, Aalborg Amtstidende 2/10 1949

»MBH.«, »Hvad mol og rust ikke fortærer«, Vestkysten 8/10 1949

»M–l.«, »Barndomsminder fra Aalandsøerne«, Jyllands-Posten 19/10 1949

»N. P. J.«, »Et barn opdager verden«, Skive Folkeblad 10/10 1949

Olsson, Albert, »Ditt och datt«, Ny Tid (Sverige) 5/11 1948

»S. Hln«, »Utflykt till barndomens land«, Dagens Nyheter 12/11 1948

Stolpe, Sven, »Klichétryck och originalgravyrer«, Aftonbladet 29/10 1948

Thulstrup, Irmelin, »Skatten uden Møl og Rust«, Aarhus Stifts-Tidende 25/2 1950

Trollet, Håkan, »En antiklimax«, Stockholms-Tidningen 18/10 1948

Recensioner av Små världar

Anon., »’Smaa Verdener’«, Horsens Folkeblad 4/11 1947 – även i Bornholms Social-Demokrat 8/12 1947

Brix, Hans, »Skandinaviske Arbejdere i New York«, Berlingske Aftenavis 20/11 1947

Bukdahl, Jørgen, »Stor Roman om smaa Verdener«, Politiken 3/12 1947

»e. h.«, »Den dygtige Salminen«, Horsens Folkeblad 22/11 1947 – även i Hejmdal 25/11 1947, Folketidende 27/11 1947, Fredriksborg Amts Avis 29/11 1947 och Herning Folkeblad (Vestjylland) 7/2 1948

»Fr. L. G.«, »Sally Salminen: Smaa Verdener«, Viborg Stifts-Tidende 21/11 1947 – även i Lolland-Falsters Stifts-Tidende 4/12 1947

Gelsted, Otto, »Sally Salminen skildrer Emigrantliv i New York«, Land og Folk 26/1 1948

»Gunlaug.«, »Vilse i myrstack«, Ny Tid (Sverige) 17/11 1949

»hh.«, »Sally Salminen ser på Newyork«, Sydsvenskan 17/10 1949

»HM.«, »Emigrantöden«, Expressen 21/9 1949

»j. a.«, »Lars Laurila gifter sig«, Aalborg Amtstidende 21/11 1947

»M–l.«, »Smaa Verdener«, Jyllands-Posten 9/4 1948

»N. P. K.«, »Romanen om Lars Laurila«, Skive Folkeblad 14/1 1948

»Parland, Ralf«, »Salminen igen«, Stockholms-Tidningen 6/19 1949

Recensioner av Klyftan och stjärnan

[?], »Den vanskliga succén«, Stockholms-Tidningens bokbilaga 21/11 1951 – signatur oläslig på klipp

Anon., »Ny Bog af Sally Salminen«, Randers Amtsavis 1/11 1952

»B[?]«, recension av Klyftan och stjärnan, Sydsvenskan 17/12 1951 – signatur otydlig på klipp

»B.V.«, »En Kunstner og hans Stof«, Information 28/11 1952

Bukdahl, Jørgen, »Sukcesens blodige pris«, Politiken 5/11 1952

»Dag.«, »Emigrantöden i New York«, Morgontidningen 14/12 1949

»e–h.«, »Ingen Profeter –«, Silkeborg Avis 5/11 1952 – även i Vendsyssel Tidende 22/10 1952 (utan signatur) och Herning Folkeblad 27/10 1952 (utan signatur)

Falkenfleth, Haagen, »Fra Suomis Land«, Nationaltidende 22/12 1952

»G. L-n.«, »Ingen profet i eget land«, Uppsala Nya Tidning 14/1 1952

Groundstroem, Nils, »Finlandssvensk prosa 1951«, Finsk Tidskrift 1952, s. 168–179

»Hans K.«, »Rodløshed«, Land og Folk 11/11 1952

»j. a.«, »Lars Laurila for sidste gang«, Aalborg Amtstidende 17/11 1952

»J h.«, »Sukcessen var kostbar«, Aarhus Stifts-Tidende 13/11 1952

»M–l.«, »Berømmelsens Vrangside, Jyllands-Posten 12/11 1952

»N.-B. S«, »Lars Laurila än en gång«, Hufvudstadsbladet 6/12 1951

»N. P. J«, »Sukcesforfatters prøvelser«, Skive Folkeblad 11/11 1952

»Y. T. N.«, »Salminens alter ego«, Svenska Dagbladet 31/12 1951

Recensioner av Prins Efflam

Anon., »Meget talentfuld bog af Salminen«, Ribe Stifts-Tidende 19/5 1953

Anon., »Mirakler i Bretagne«, Aalborg Stiftstidende 26/5 1953 – ev. signatur saknas på pdf-kopia

»A–e.«, »Det gode og det onde«, Jyllands-Posten 7/10 1953

Andersen, Jørgen, »Endnu et monumentalt Værk af Sally Salminen«, Aarhus Stifts-Tidende 10/8 1953

»B. K.«, »Sally Salminens nya bok«, Nya Argus nr 16 1953, s. 252–253

Bouleau, Ann, »Strandfynd i Bretagne«, Expressen 11/9 1953

Brix, Hans, »Det gode Budskab«, Berlingske Aftenavis 5/9 1953 – även i Jydske Tidende (Aabenraa) 3/10 1953

Bukdahl, Jørgen, »Symbolsk og poetisk værk«, Politiken 25/7 1953

Carlson, Stig, »I Stockholm, Rom och Bretagne«, Morgontidningen 5/10 1953

»e-h.«, »En ny Roman af Sally Salminen«, Morsø Folkeblad 23/5 1953 – även i Silkeborg Avis 30/5 1953, Vejle Amts Folkeblad 1/6 1953, Frederiksborg Amts Avis 4/6 1953 och Horsens Folkeblad 17/6 1953

Falkenfleth, Haagen, »Poetisk Salminen-bog«, Nationaltidende 15/7 1953

Flor, Kai, »Et stort Digterværk af Sally Salminen«, Berlingske Tidende 28/4 1953

»F.M.«, »Prins Efflam«, B.T. 19/6 1953

»F. N.«, »Ny roman af Sally Salminen«, Bornholmeren 14/7 1953 – även i Vestjyden (Esbjerg) 31/7 1953

Fredén, Gustaf, »Vägen till den skönaste orten«, Årsbok för kristen humanism 1954. Uppsala: Förbundet för kristen humanism 1954, s. 130–138

Gehlin, Jan, »Från Åland till Bretagne«, Dagens Nyheter 24/8 1953

Groundstroem, Nils, »Finlandssvensk prosa 1953«, Finsk Tidskrift 3 1954, s. 121–135

Halldén, Ruth, »Sally Salminen i Bretagne«, Uppsala Nya Tidning 10/10 1953

»Hans K.«, »Forlorent«, Land og Folk 4/5 1953

»Hj. F.«, recension av Prins Efflam, Svensk-Finland häfte 5 1953, s. 83–84

Landquist, John, »Salminens rövarhistoria«, Aftonbladet 24/8 1953

»N.-B. S«, »Sally Salminen kommer igen«, Hufvudstadsbladet 23/8 1953

»N. P. J.«, »Manden fra Havet«, Ærø Venstreblad 6/5 1953 – även i Skive Folkeblad 15/5 1953

Oijens, Holger, »Stor Salminen«, Folket i Bild nr 29 1955, s. 29

»R.«, »Vacker allmogeskildring från Bretagne«, Sölvesborgstidningen 1/12 1953

Taube, Ella, »Salminens legend«, Stockholms-Tidningen 7/9 1953

»Y. T–r N.«, »Dröm om det goda«, Svenska Dagbladet 28/9 1953

Recensioner av Spår på jorden

»C. J. E.«, »Landsbyliv«, Politiken 10/12 1960

»e-h«, »Det vanskelige liv«, Holstebro Dagblad 29/9 1960 – även i Roskilde Dagblad 8/10 1960, Vendsyssel Tidende 18/10 1960 och Næstved Tidende 19/10 1960

»H S–m«, »Barndomens land«, Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning 21/12 1961

Hesselaa, Peder, »Fra Ålandsøerne til Djursland«, Fyens Stiftstidende 29/9 1960 – även i Aalborg Stiftstidende 29/9 1060

Ipsen, Henning, »Sagafortællersken Salminen«, Jyllands-Posten 30/9 1960

»J. H.«, »Uden spor paa jorden«, Aarhus Stifts-Tidende 9/11 1960

Jepsen, Peter, »Historien om en finsk landsby«, Ribe Stifts-Tidende 28/12 1960

Johansson, Rune, »Åländskt kvinnoporträtt«, Dagens Nyheter 27/11 1961

Landquist, John, »En ny Salminen«, Aftonbladet 16/10 1961

Liedman, Sven-Eric, »Spår på jorden«, Sydsvenskan 2/11 1961

Nyberg, Ven, »Romantik på Åland«, Svenska Dagbladet 15/12 1961

»O. A.«, »Skygger fra en fortid«, Fyns Social-Demokrat (Odense) 2/10 1960 – även i Ny Dag 8/10 1960

»Peer S.«, »At sætte spor«, Land og Folk 12/10 1960

Strömberg, Martin, »Ny roman av Salminen«, Stockholms-Tidningen 26/2 1962

Söderling, Torsten, »Sally Salminen och självplågaren«, Ny Tid (Sverige) 1/3 1962

Sørensen, Lise, »De rodfæstede og deres plejesøn«, Information 8–9/10 1960

Tallqvist, J. O., »Saga om flyktiga spår«, Hufvudstadsbladet 13/9 1961

»V. B.«, »Ny bog af Sally Salminen«, Aalborg Amtstidende 11/10 1960

Wortzelius, Gunnel, »Berättare i träda«, Uppsala Nya Tidning 16/4 1962

Recensioner av Vid havet

Artsman, Margareta, »Förälskat om Fanö«, Göteborgs-Tidningen 18/9 1963

»e-h.«, »Salminens bedste siden ’Katrina’«, Silkeborg Avis 1/11 1963 – även i Aalborg Amtstidende 1/11 1963, Næstved Tidende 21/11 1963 och Horsens Folkeblad 28/11 1963

Fonsmark, Henning, »En fremmed i Sønderho«, Berlingske Aftenavis 20/12 1963

Frederiksen, Emil, »Gengangere på Fanø«, Berlingske Tidende 17/12 1963

»Henrik E.«, »Sally Salminens roman fra Fanø«, Aarhus Stifts-Tidende 30/10 1963

Horskjær, Erik, »Ved havet«, Land og Folk 14/12 1963

»J. L.« [John Landquist], »Roman från Jyllands kust«, Aftonbladet 25/10 1963

Kellberg, Per, »En Katrina att åka färja till sommaren lång …«, Expressen 14/11 1963

Löfroth, Curt, »Strändernas svall – och ordens«, Svenska Dagbladet 27/11 1963

»MBH.«, »Dø rigtigt, hvis du vil leve ret«, B.T. 25/10 1963

»M. H.«, »Solid menneskeskildring«, Skive Folkeblad 26/10 1963

Paludan, Jacob, »Salminens Fanø-saga«, Politiken 19/10 1963

Ringbom, Lars-Peter, »Ett magert år. Prosa 1963«, Finsk Tidskrift nr 1 1964, s. 18–24

Sanmark, Kurt, »Kris vid havet«, Hufvudstadsbladet 22/8 1963

»V. R.«, »Svag roman med fanøsk baggrund«, Jydske Tidende (Aabenraa) 15/12 1963

Recensioner av Upptäcktsresan

Ekström, Margareta, »Sally, 16, det var en tös«, Expressen 18/7 1967

Elfving, Ebba, »Sally Salminens dagböcker«, Hufvudstadsbladet 10/11 1966

Johansson, Rune, »Minnen likt pressade blad«, Dagens Nyheter 5/6 1967

Ågren, Gösta, »O livets ljusa värld«, Ny Tid (Finland) 9/12 1966

Öberg, Astrid, »Sally Salminen berättar om sig själv«, Församlingsbladet december 1966

Recensioner av Min amerikanska saga

Anon., »Da askepot lagde forklædet«, Thisted Amts Tidende 15/1 1968

Anon., »Første-præmien«, Skive Folkeblad 4/4 1968

Andersen, Jørgen, »Køkkenpigen, der blev verdenskendt«, Aarhus Stifts-Tidende 30/12 1967

»e-h.«, »Sally Salminen om sin vej til berømmelsen«, Vendsyssel Tidende 20/12 1967 – även i Dagbladet 21/12 1967, Horsens Folkeblad 22/12 1967, Næstved Tidende 22/12 1967, Lolland-Falsters Folketidende 28/12 1967, Svendborg Avis 3/1 1968 och Holstebro Dagblad 5/1 1968

Elfving, Ebba, »En askungesaga«, Hufvudstadsbladet 25/11 1968

Frederiksen, Emil, »Pigen fra Åland«, Berlingske Tidende 2/12 1967

Gudmundsen, Per, »Kirke eller biograf«, Aktuelt 9/2 1968

Hesselaa, Peder, »Sally Salminen: Erindringer …«, Hejmdal 27/12 1967 – även i Fyens Stiftstidende 2/1 1968 och Aalborg Stiftstidende 3/2 1968

Ipsen, Henning, »Pige på vej«, Jyllands-Posten 22/12 1967

»M. G.«, recension av Min amerikanska saga, Marthabladet nr 12 1968

Parland, Heidi, recension av Min amerikanska saga, Horisont 1969:2, s. 136–137

Salminen, Johannes, »Sally Salminens amerikanska år«, Åland 26/11 1968

Storm, Ole, »Hendes livs eventyr«, Politiken 9/12 1967

Recensioner av Jerusalem

Anon., »Sally Salminen i Jerusalem«, Ny Dag (Nakskov) 17/1 1970

Eriksson, Gösta, »Sally Salminens aliya«, Uppsala Nya Tidning 8/9 1972

Gudmundsen, Per, »Kloge tanker om Israel«, Aktuelt 29/1 1970

Hamrin, Agne, »Strövtåg i Jerusalem«, Dagens Nyheter 11/11 1970

»K. Chr.«, »Skønne dage i Jerusalem genoplives«, Aalborg Stiftstidende 3/12 1969

Lindman, Inger, »Bildade resenärer utan mycket pengar«, Hufvudstadsbladet 8/11 1970

»pk.«, »Fremragende bog om Jerusalem af i dag«, Aalborg Amtstidende 20/12 1969

Sandvad, Jørgen, »Sally Salminen på rejse i Israel«, Politiken 29/11 1969

Schildt, Göran, »Tyckande om Israel«, Svenska Dagbladet 3/12 1970

Swärd, Gösta, »Vandra kring i Jerusalem«, Sydsvenskan 5/12 1970

»T.J.«, recension av Staden, Vestkysten 17/12 1969

Teislev, Rich., »Fængslende rejsebog«, Amtsavisen (Randers) 20/12 1969

Willner, Sven, »Sally Salminen upplever Jerusalem«, Västra Nyland 8/12 1970

Zilliacus, Clas, »Att se och att ses. Finlandssvensk prosa 1970«, Finsk Tidskrift nr 3 1971, s. 133–145

Recensioner av På färder i Israel

»E. B.«, »Sally Salminen i Israel«, Jydske Tidende (Aabenraa) 28/6 1970

»E.v.K«, »Resenär i Israel«, Astra nr 12 1971

Grönholm, Bo, »En försenad resenär?«, Nya Pressen 8/11 1971

Gudmundsen, Per, »En barsk skildring – mere værd end den blinde begejstring«, Aktuelt 11/7 1970

»JFJ.«, »Indtryk af Israel«, Frederiksborg Amts Avis 24/5 1971

»K. B.«, »Salminen i Israel«, Jyllands-Posten 30/9 1970

»kj-h«, »Skøn reportage«, Fyens Stiftstidende 27/6 1970

Kofod-Hansen, Mogens, »Det egentlige Israel«, Berlingske Tidende 29/7 1970

»M. N.«, recension av På färder i Israel, Marthabladet nr 12 1971

Norrmén, Margareta, »Med Sally & Jos på resa i Israel«, Hufvudstadsbladet 23/11 1971

»-och.«, »Israel-dagbog«, Information 18/12 1970

Renvall, Viola, »Sally Salminen i Israel«, Kyrkpressen 9/12 1971

»S.Wr« [Sven Willner], »Boknotiser«, Västra Nyland 12/12 1971

Sandvad, Jørgen, »Digterinde som turist i Israel«, Politiken 27/6 1970

»T. J.«, recension av Landet, Vestkysten 30/6 1970

Widen, Gustaf, »Sally Salminen reser i Israel«, Åland 18/1 1972

Recensioner av I Danmark

Alenius, Sigyn, »Blad ur Sallys livsbok«, Hufvudstadsbladet 5/12 1972

Hoffman, Yvonne, »Hemma i Danmark«, Vasabladet 14/12 1972

Landquist, John, »I ett ockuperat Danmark«, Aftonbladet 3/1 1973

Snellman, Alf, »Sally Salminens vänliga Danmark«, Jakobstads Tidning 25/11 1972

Widén, Gustaf, »Sally Salminen i Danmark«, Åland 28/12 1973

Willner, Sven, »Sally Salminen i Danmark«, Västra Nyland 12/12 1972

Recensioner av Världen öppnar sig

Anon., recension av Världen öppnar sig, Astra nr 4 1975

Anon., »Det var ikke noget for lille Sally«, Aarhus Stiftstidende 13/5 1979

»co.«, »Mesterstykket før konflikterne«, Jyllands-Posten 10/5 1979

»H.B.«, »Sandheden tro«, Holbæk Amts Venstreblad 2/6 1979

Halldén, Ruth, »Salminen – en landsflyktig ’förrädare’«, Dagens Nyheter 10/3 1975

Irbe, Gunars, »In i det ointressanta«, Sydsvenskan 12/4 1975

Kaustinen, Emil, »Sally Salminen ute i världen«, Vasabladet 5/2 1975

Kistrup, Jens, »Hendes danske dagbok«, Berlingske Tidende 18/5 1979

»L.B.«, »Krig og fred i verden – og på Asminderød Mark«, Lokal-avisen for Fredensborg og Humlebæk 9/5 1979

Larsen, Erhardt, »Sally Salminens år i Danmark«, Frederiksborg Amts Avis 10/5 1979 – även i Jyllands-Posten 10/5 1979

»m.m-r.«, »Selvbiografi fra krigens år«, Vestkysten (Midt) 14/5 1979 – även i Sjællands Tidende Slagelse (V) 16/5 1979, Dagbladet, Ringsted (V) 17/5 1979, Flensborg Avis (Padborg) 17/5 1979 och Holstebro Dagblad 14/6 1979

»myr«, »Sally Salminen som dansker«, Jydske Tidende (K) Kolding Avis 24/5 1979

Paludan, Marie-Louise, »Forbandede år«, Berlingske Aften 25/5 1979

Rasmussen, Johs, »En finsk digter i Danmark 1940–45«, Vejle Amts Folkeblad 10/5 1979

Rude, Claus, »Sjove glimt fra 40’erne«, Aktuelt 11/5 1979

Secher, Knud, »Hin blev splittet«, Fyens Stiftstidende 22/5 1979

Sjöstrand, Levi, »Upplevelser«, Kuriren 1975: 2

»Skyum«, recension av samlingsvolymen I Danmark, Information 11/10 1979

Svensson, Hasse, »Direktkontakt med Sally Salminen«, Åland 17/12 1974

Storm, Ole, »Den lille finske frøken«, Politiken 6/6 1979

Tallqvist, J. O., »Sally Salminens memoarer«, Hufvudstadsbladet 22/12 1974

Övrig sekundärlitteratur

Anon., »Åländska vann första priset i romanpristävlan«, Åland 14/10 1936

Anon., »Selma Lagerlöf berömmer«, Hufvudstadsbladet 14/10 1936

Anon., »Ung åländska i U. S. A. tog romanpriset«, Dagens Nyheter 14/10 1936

Anon., notis om Salminens telegram, Hufvudstadsbladet 17/10 1936

Anon., »’Katrina’ har haft sin motsvarighet i verkligheten«, Åbo Underrättelser 18/10 1936

Anon., »Sally Salminen av rent svensk härkomst«, Åbo Underrättelser 20/10 1936

Anon., »Anders Österling om ’Katrina’«, Hufvudstadsbladet 23/10 1936

Anon., »Sally Salminen intervjuad i Amerika«, Åland [31/10 1936] – datum oklart på klipp

Anon., »Anbud hagla över Sally från Åland«, Dagens Nyheter 4/11 1936

Anon., »Utan att ha sett sin bok i tryck steg Sally Salminen i land«, Hufvudstadsbladet 8/11 1936

Anon., »Litterär gäst«, Dagens Nyheter 8/11 1936

Anon., »Ansvarsfullt med beröm, säger Sally. Succéförfattarinna hem med ’Gripsholm’«, Svenska Dagbladet 8/11 1936

Anon., »Sally Salminen kom i dag – opudrad och osminkad«, Svenska Pressen 10/11 1936

Anon., »Sally Salminen for hemstaden förbi«, Åland 11/11 1936

Anon., »En gentleman«, Svenska Pressen 11/11 1936

Anon., »’Katrina’ har ingen förebild i verkligheten«, Åbo Underrättelser 11/11 1936

Anon., »Sally Salminen kom i går leende och anspråkslös på kort besök till Helsingfors«, Hufvudstadsbladet 11/11 1936

Anon., »Uusi Auras uppförande mot Sally Salminen«, Svenska Pressen 12/11 1936

Anon., »Mariehamn i feber för sin Sally«, Svenska Pressen 13/11 1936

Anon., »Sally Salminen har anlänt till Åland«, Åland 14/11 1936

Anon., »Då Sally Salminen kom till Mariehamn«, Hufvudstadsbladet 14/11 1936

Anon., notis om tidningen Uusi Auras efterforskningar i släkten Salminen, Dagens Nyheter 14/11 1936

Anon., notis om Salminen som en åländsk Greta Garbo, Åbo Underrättelser 14/11 1936

Anon., »Sally Salminen ouppnåelig i Sverige«, Åbo Underrättelser 9/12 1936

Anon., »Tre svenska författare på uppläsning i H-fors«, Dagens Nyheter 11/12 1936

Anon., »Sally Salminens ’Katrina’ i Norge«, Hufvudstadsbladet – [februari] 1937 – datum otydligt på klipp

Anon., »Beth Hennings får finskt pris för ’Gustav III’«, Dagens Nyheter 6/2 1937

Anon., »Sally Salminen och Dumas rivalisera på S:t Erik«, Dagens Nyheter 4/3 1937

Anon., notis om att Sally bygger villa på Åland, Dagens Nyheter 9/6 1937

Anon., »Sally Salminen ’hederslärare’«, Åland 11/9 1937

Anon., »Sally Salminen uppmärksammad i England«, Åland 16/9 1937

Anon., »53,000 exemplar av ’Katrina’«, Hufvudstadsbladet 21/9 1937

Anon., »’Katrina’ skördar nya lagrar och går ut i stora amerikanska och danska upplagor«, Hufvudstadsbladet 30/9 1937

Anon., »’Ett mästerverk’ säger Sunday Times om Katrina«, Hufvudstadsbladet 15/10 1937

Anon., »Engelska pressen om Katrina – ett mästerverk«, Åland 20/10 1937

Anon., »’Katrina’ får god kritik i England«, Åland 20/11 1937

Anon., »Min nästa bok kommer hösten 38. Sally Salminen intervjuad i Sverige«, Hufvudstadsbladet 2/12 1937

Anon., »Misfornøjelsen gjorde hende til Forfatterinde«, Skive Folkeblad 8/12 1937

Anon., »Sally Salminen gör succés i Stockholm«, Svenska Pressen 8/12 1937

Anon., »Sally Salminen i Köpenhamn«, Svenska Pressen 9/12 1937

Anon., »Til Frokost for Forfatterinden Sally Salminen«, Berlingske Tidende 12/12 1937

Anon., »’Katrina’ – ett epos över denna övärld i Norden«, Åland 2/2 1938

Anon., »Om huru ’Katrina’ kom till«, Åland 12/3 1938

Anon., »Sally Salminen på resa«, Åland 18/6 1938

Anon., »Sally Salminen vistas f. n. i Tyskland«, Åland 29/6 1938

Anon., »Sally Salminen söker ensamheten under arbetet«, Hufvudstadsbladet 28/7 1938

Anon., »Nordisk Aand og nazistisk«, Bornholms Social-Demokrat 2/11 1938

Anon., »Nu får vi kvinnans syn på mannen«, Husmodern nr 36 1939

Anon., notis om Oxfordgrupprörelsens första möte i Finland, Dagens Nyheter 10/1 1939

Anon., »Sally Salminen i onåd i Tyskland«, Dagens Nyheter 22/2 1939

Anon., »Sally Salminen lyst i Ban i Tyskland«, Herning Avis 22/2 1939

Anon., notis om att Salminen fallit i onåd i Tyskland, Åland 23/2 1939

Anon., »Sally Salminen i Stockholm«, Dagens Nyheter, 8/3 1939

Anon., »Flykt pr flyg«, Dagens Nyheter 21/6 1939

Anon., »Idyllen kommer, paniken borta. Kriget förlamar icke i diktarverkstäderna«, Dagens Nyheter 2/11 1939

Anon., »Ny Salminen om kvinnor och kärlek«, Aftonbladet 4/10 1939

Anon., »Besjung kärleken i hatets snår«, Dagens Nyheter 2/11 1939

Anon., »Freden ej före allt då rätten är hotad«, Dagens Nyheter 25/11 1939

Anon., »Finlands folk vill välja sina vägar på egen hand«, Svenska Dagbladet 25/11 1939

Anon., »Vad Sverige läser«, Svenska Dagbladet 4/12 1939

Anon., »10.000 mark från Sally Salminen«, Dagens Nyheter 16/12 1939

Anon., »Sally Salminen gifter sig med dansk Maler«, Fyns Social-Demokrat 17/1 1940

Anon., »Dagens Billede«, Horsens Folkeblad 17/1 1940

Anon., »Finsk-dansk Ægteskab«, Ærø Avis 9/2 1940

Anon., »Sally Salminen paa ’Bryllupsrejse’«, Aftenbladet (København) 16/2 1940

Anon., »Se en svensk – sårad finnes sista önskan«, Svenska Dagbladet 1/3 1940

Anon., »Sally Salminen i bombregnet«, Dagens Nyheter 1/3 1940

Anon., notis om Finlandsafton arrangerad av Göteborgs kvinnliga diskussionsklubb, Svenska Dagbladet 21/3 1940

Anon., hyllning till Selma Lagerlöf, Svenska Dagbladet 17/3 1940

Anon., »Finlandsmöte och fackeltåg i Skövde«, Svenska Dagbladet 24/3 1940

Anon., »Nobelpristager bosætter sig i Danmark«, Fredericia Dagblad 31/8 1940

Anon., »Sally Salminen paa Serritslevgaard«, Herning Avis 23/10 1940

Anon., »’Mitt land kallar mig’. I Stockholm med maken på väg till Finland«, Aftonbladet 24/7 1941

Anon., helsida med bilder bland annat från Sally och Johannes frivilligarbete i Finland, Aftonbladet 23/8 1941

Anon., »Bog-Noter«, Social-Demokraten 29/10 1941

Anon., »Salminen säljer sin villa«, Aftonbladet 27/12 1945

Anon., »Folk i farten«, Aftonbladet 10/1 1949 – notis om att Salminen donerat pengar till hälsogård på Kökar

Anon., notis om att Salminen fått Ingrid Jespersens stipendium, Aftonbladet 16/9 1953

Anon., »Sally Salminen 50 år«, Hufvudstadsbladet 25/4 1956

Anon., »Sally Salminen fick ett stort resestipendium«, Åland 4/4 1967

Aigner, Dietrich, Die Indizierung »schädlichen und unerwünschten Schrifttums« im Dritten Reich. Sonderdruck aus dem »Archiv für Geschichte des Buchwesens«, Band XI, Lieferung 3–5. Frankfurt am Main: Buchhändler-Vereinigung BmbH 1971

Andersson, Karl-Olof, »Den unge Per Anders Fogelström och hans samtid«, Per Anders Fogelström, Den okuvliga friheten. Stockholm: Stockholmia förlag 2017, s. 13–46

Alenius, Sigyn, »Hon kom igen« och »Pånyttfödd Sally Salminen slår sig ned i Spanien«, Hufvudstadsbladet 25/9 1953

Alenius, Sigyn, »Hos Sally Salminen«, Astra julen 1961, s. 344–345, 368

Alenius, Sigyn, »Perspektiv på Israel i Sally Salminen-bok«, Hufvudstadsbladet 22/7 1970

Allardt-Ekelund, Karin, »Vår finlandssvenska folklivsskildring efter Runeberg«. Historiska och litteraturhistoriska studier 27–28 SSLS 335, 1952, red. Olof Enckell, s. 644–663

Almqvist, Carl Jonas Love, Det går an. En tafla ur lifvet. Stockholm: L. J. Hjerta 1839

Arnborg, Beata, Barbro Alving. Krig, kvinnor och gud. En biografi av Beata Arnborg. Stockholm: Atlantis 2010

Backlén, Marianne, »Min amerikanska saga«, Sallys saga, s. 11–25

»Bang« [Barbro Alving], »Gemensam kamp mot våldet neutrala författares uppgift«, Dagens Nyheter 23/11 1939

Bast, Jørgen, »’Vi vil begynde vort Liv sammen med at arbejde for Finlands Sag’«, Berlingske Aftenavis 19/1 1940

Berts, Edvard, »Till Sally Salminen«, Vasabladet 6/12 1936

Black, Ejnar, »Sally Salminen følte sig som en nøgen Kejser …«, Berlingske Tidende 12/9 1943

Boye, Karin, Dikter. Stockholm: Bonnier 1996 (1942)

»Brodjaga« [Alma Braathen], »’Vapen bästa hjälp åt Finlands barn’«, Dagens Nyheter 23/1 1940

Bukdahl, J., »Romanens kunst«, Mellemkrigstid 1935–1940. Köpenhamn: Aschehoug Dansk forlag 1945

Burton, Nina, Den nya kvinnostaden. Pionjärer och glömda kvinnor under tvåtusen år. Stockholm: Bonnier 2005

Byggmästar, Eva-Stina, »Den cyklande feministen«, Ny Tid 5/11 2012 http://www.nytid.fi/2012/11/den-cyklande-feministen/

Bäckman, Anna-Lisa, »Upptäcktsresan. Om Sally Salminen«, Kvinnornas litteraturhistoria, del I, red. Marie Louise Ramnefalk & Anna Westberg. Stockholm: Författarförlaget 1981, s. 440–460

»C.-R.«, »Ethvert arbejde har sit maal«, Kolding Folkeblad 25/7 1963

Carpelan, L. E., »Hemmets kvinnor i spetsen för nationens ansvarsanda«, Stockholms Dagblad 8/3 1939

Cederberg, Björn, Turistens blick. Nedslag i resandets historia. Lund: Historiska Media 2015

Dansk litteraturhistorie 8. 1945–80 Valfærdsstat og kulturkritik, red. Michael Brun Andersen m.fl. Köpenhamn: Gyldendal 1985

Diktonius, Elmer, »Bokåret 1936 i Finland. Litterär översikt av Elmer Diktonius«, Dagens Nyheter 17/2 1937

Dons, Aage, Den arabiske prinsesse: Portrætter og Skitser. Köpenhamn: Vinten 1976

»D. S.«, »På stan« [Succès, succès!], Dagens Nyheter 27/12 1937

Duperley, Denis, »Sally snart tres«, Aarhus Stifts-Tidende 17/10 1965

Dührkop, Johannes, »I Nordens Forpoststilling«, Kalundborg Avis 15/2 1940

Dührkop, Johannes, »En Tale af Sally Salminen: Hvad Krigen lærte os?«, Lolland-Falsters Stifts-Tidende 29/3 1940

Dührkop, Johannes, »Finlands offer for kommende slægters frihed«, Ribe Stifts-Tidende 5/4 1940

»E. v. Z.« [Eva von Zweigbergk], »Författarinnorna öka«, Dagens Nyheter 21/11 1936

Egebjerg, Gudrun, »En Plan for et nyt Demokrati«, Berlingske Tidende 6/6 1939

Egebjerg, Gudrun, »Et livs frihedskamp« – dödsruna, datum och namn på tidning saknas på klipp

Ekelund, Erik, Finlands svenska litteratur 2. Stockholm: Bonniers 1969

Eriksson, Kerstin, »Böcker av Sally Salminen« (bibliografi), Sallys saga, s. 164–178

»Filmson«, »Fransk filmfamilj till Åland för att studera fallet ’Katrina’«, Aftonbladet 11/8 1954

Finlands svenska litteraturhistoria. Andra delen: 1900-talet. Uppslagsdel, utgiven av Clas Zilliacus. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland & Stockholm: Bokförlaget Atlantis 2000

Finlands svenska litteratur 1900–2012, red. Michel Ekman. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland & Stockholm: Bokförlaget Atlantis 2014

Fogelström, Per Anders, I kvinnoland. Stockholm: Bonnier 1954

Forsgård, Helena, »Sallys uppgång och fall i ny bok«, Hufvudstadsbladet 20/12 2015 – recension av Ann-Gerd Steinbys bok om fartygsrederiet Sally

»Fredrik«, »Sally Salminen skriver bäst när hon har tråkigt«, Nyland 12/11 1936

»Friman« [Karl-August Fagerholm], »Och Friman skrev …«, Arbetarbladet 24/8 1984

Furuland, Lars, »Folkrörelser och arbetardikt«, Den svenska litteraturen 2, s. 521–527

Furuland, Lars, »FIB:s folkböcker«, Den svenska litteraturen 3, s. 146

Furuland, Lars & Birgit Munkhammar, »Autodidakter och arbetardiktare«, Den svenska litteraturen 3, s. 105–148

»Geman«, »Stockholm ger arbetsro åt jagad Sally Salminen«, Dagens Nyheter 30/7 1939

Gilbert, Sandra M. & Susan Gubar, The madwoman in the attic. The woman writer and the nineteenth-century literary imagination. 2 uppl. New Haven: Yale University Press 2000 (1979)

»Den godmodige«, kommentar om Katrina som tillskott till den finlandssvenska litteraturen, Vasabladet 18/10 1936

Gustafsson, Ulrika, »Sally Salminen, författarskapet, kritiken och litteraturhistoriens dåliga minne«, Finsk Tidskrift 3–4 2016, s. 77–88

Gustafsson, Ulrika, »Författaren, flykten, förklädnaden – Nytt ljus på Sally Salminen«, Hufvudstadsbladet 29/4 2018

Gyllander, Hugo, »Herrens vindar«, Ord och Bild. Tjugofjärde årgången 1915, s. 13

Gäddnäs, Katarina, »Allt liv är ett«. Prästen och författaren Valdemar Nyman. Skrifter utgivna av Svenska folkskolans vänner, volym 204. SFV:s biografiserie nr 8. Helsingfors: Svenska folkskolans vänner 2015

Hansen, Martin A., »Fra Ålands Katrina till Bretagnes Prins«, Berlingske Aftenavis 24/4 1953

Hansson, Gunnar, »Läsarnas litteraturhistoria – när, hur och varför?«, Litteratursociologi. Texter om litteratur och samhälle, red. Johan Svedjedal. Lund: Studentlitteratur (1997) 2012, s. 427–439

Hamrin-Thorell, Ruth, »Hos Katrina på hennes Åland«, Idun nr 48 1936, s. 8–9, 21–22, 24

Hauberg, Sonja, »Brun som en hemmelighed. Et Besøg his Forfatterinden Sally Salminen«, Social-Demokraten 3/10 1943

Hemmer, Jarl, En man och hans samvete. Stockholm: Bonnier 1931

Holmgren, Ola, »En idealism som skymmer både person och berättarkonst«, Respons 2 2013 – recension av Karl-Olof Andersson, Per Anders Fogelström. Ett liv för litteraturen, freden och miljön

Holmström, Roger, »Uppgivenhet och tillförsikt. Finlandssvenska kulturväktare i slutet av fyrtiotalet«, Från kulturväktare till Nightdrivers. Studier i finlandssvensk 1900-talslitteratur 2, red. Roger Holmström. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 1996

Holmström, Roger, »Modernisternas prosa«, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 104–111.

Holmström, Roger, »Against all odds. Sally Salminen’s Katrina and the possibilities of cultural transfer«, Battles and Borders. Perspectives on Cultural Transmission and Literature in Minor Language Areas, red. Petra Broomans m.fl. Groningen: Barkhuis 2015, s. 97–107

»Hr. Allevegne«, »Finlands Frivillige paa Skolebænken med Salminen som Lærerinde«, Social-Demokraten 1/2 1940

Högman, Gyrid, Den åländska kvinnans historia. Skrifter utgivna av Ålands kulturstiftelse XIV. Mariehamn 1990

»I. Ö-n.«, »På Katrinas ö – ett besök hos Sally Salminen på Åland«, Folket i Bild nr 8 1938, s. 3–5

»Jack Godeman« [Egidius Ginström], »Lundström som blev Salminen«, Hufvudstadsbladet 25/10 1936

Javén, Gunvor, »Som en mask längtade efter att bliva en örn«, Sallys saga, s. 51–71.

Johannisson, Karin, Den sårade divan. Om psykets estetik (och om Agnes von K, Sigrid H och Nelly S). Stockholm: Bonnier 2015.

Johansson, Eva E., Realismens röster. Kvinnliga kontorister i mellankrigstidens finlandssvenska litteratur. Åbo: Åbo Akademis förlag 2017

»Joy« [Gerd Ribbing], »På stan«, Dagens Nyheter 6/3 1937

»Jösse«, »Litterär framgång«, Åland 21/10 1936

Karlman, Rolf, »Sally Salminens Katrina blev en världssuccé», Flamman 14/6 2007

af Kleen, Björn, »Snabba cash«, Expressen 18/11 2011

af Kleen, Björn, »Familjen Bok«, Expressen 7/3 2012

Koli, Mari, ”Folklivsskildringen”, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 154–160

Koli, Mari, ”Anni Blomqvist”, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 350–351

Kætterbreve. Martin A. Hansens korrespondance med kredsen omkring Heretica. Band 1–3, udg. Anders Thyrring Andersen. Köpenhamn: Gyldendal 2004

Laitinen, Kai, Finlands moderna litteratur. Helsingfors: Schildts 1968

Larsson, Lisbeth, »Självbiografi, autofiktion, testimony, life writing«, Tidskrift för genusvetenskap nr 4 2010, s. 7–21

Lindman, Inger, »Resa, läsa och se alltid tillsammans«, Hufvudstadsbladet 2/8 1973

Lindmarker, Ingmar, »Pressens kvinnliga pionjärer«, Svenska Dagbladet 14/11 2002 – recension av Kristina Lundgrens Solister i mångfalden. Signaturerna Bang, Maud och Attis och andra kvinnlig dagspressjournalister med utgångspunkt i 1930-talet (2002)

Lindström, Hertha, »Sally Salminen berättar«, Husmodern nr 2 1938

Lindström, Hertha, »Den enkla bondflickan som blev en turistattraktion och som till slut måste fly – till Stockholm«, Husmodern nr 36 1939

»Linnah«, »Damerna först«, Dagens Nyheter 20/11 1936

Ljungström, Astrid, »Sally Salminen vill verka bland evakuerade«, Svenska Dagbladet 8/1 1940

Lundén Cronström, Ingegerd, »Sally Salminens författarskap«, Hufvudstadsbladet 1/8 1964

Lundgren, Svante, »Obekväma sanningar om Finlands historia«. Under strecket om antologin Finland’s Holocaust (2013), Svenska Dagbladet 24/1 2014

Lång, Helmer, »Två fiskarhustrur«, Kvinnor, vagabonder och visionärer. Studier i litteratur och konst. Laholm: Settern 1981, s. 87–91

Lönnbeck, Arne, »Wecksells ’Daniel Hjorth’ succés i Kastelholms ruin«, Dagens Nyheter 27/7 1938

Malmio, Kristina, »Populärlitteraturen«, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 161–172

Martinson, Moa, Kvinnor och äppelträd. Stockholm: Folket i Bilds Förlag 1954

Mattson-Eklund, Benita, »Hög tid att ta fram kvinnan bakom Katrina – musikalprojektet bör ha rötter«, Åland 1997 – klipp, exakt datum saknas

Mattson-Eklund, Benita, »Vi söker spår av succéförfattaren«, Åland 12/2 1997

Mattson-Eklund, Benita, »Naturlig, naiv, folklig var orden som förföljde Sally«, Åland 10/3 1997

Melin, W., »Från allmänheten«, Åland 17/11 1937

Meyer, Eva, »Åländsk emigration – en fjärdedel av befolkningen till Amerika«, Tidskriften Skärgård, årgång 27, nr 3 2004 http://www.skargard.fi/arkiv/2004-3/meyer.htm

Moltke, Else, »’Her er inspirerende at bo!’«, Tidens Kvinder nr 44, 30/10 1956

»Neger«, reportage från middag med Salminen, Vasabladet 2/12 1936

Nobelpriset i litteratur. Nomineringar och utlåtanden 1901–1950. Del II: 1921–1950, utg. Bo Svensén. Stockholm: Svenska Akademien 2001

Nordgren, Aili, Innan dagen börjar. Helsingfors: Holger Schildts förlag 1946

Nordgren, Aili, »Min syster Sally«, Sallys saga, s. 72–98

Nyman, Mikaela, »Brevet till Katrina«, Åland 19/1 1989

Nyman, Mikaela, Tankar – Hildegard Mangelus liv. Mariehamn: Abacus 1995

Nyman, Valdemar, Som tusen liljor. Helsingfors: Holger Schildts Förlag 1944

Nyman, Valdemar, »Prins Efflam och Nôtre Dame de la Joie«, Sallys saga, s. 99–134

Olsson, Bror, »Oxfordgrupprörelsen. Några kritiska reflexioner«, Svensk Tidskrift. Tjugofjärde årgången 1937, s. 425–435

Oredsson, Sverker, »Oxfordrörelsen och rörelsen för moralisk upprustning«, Jönköpings-Posten 2/6 2015

Peltovuori, Risto, »Das Finnlandbild im Dritten Reich am Beispiel der deutschen Presse«, Zweihundert Jahre deutsche Finnlandbegeisterung. Schriftenreihe des Finnland-Instituts in Deutschland. Band 11. Referate des VII. Internationalen Symposiums zur deutschen Kultur im europäischen Nordosten, Hrsg. Robert Schweitzer. Berlin: Finnland-Institut in Deutschland, s. 195–205

Peple, Edward, Vildkatten. Stockholm: Nordiska förlaget 1917 (1911, eng. orig. 1908)

»Perpetua«, »Kvinnans rösträtt används till att rösta på mannen«, Dagens Nyheter 5/3 1937

Perttula, Irma, Groteski suomalaisessa kirjallisuudessa. Neljä tapaustutkimusta. Helsinki : Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2010

»Po[…]«, »Gentlemannen i Uusi Aura eller Sannsagan om Sallys släkt«, Garm 3/12 1936 – signatur otydlig på klipp

»Quelqu’une« [Märta Lindqvist], »’Katrinas’ författarinna ger Julfemman ett gott handtag«, Svenska Dagbladet 2/12 1937

»Quelqu’une« [Märta Lindqvist], »Inställt flyg hindrade Salminen från soarén«, Svenska Dagbladet 9/12 1937

»Rep.«, »Sally Salminen i stan«, Vasabladet 2/12 1936

Sallys saga. En bok om Sally Salminen till 50-årsminnet av »Katrina«, red. Anna Bondestam. Helsingfors: Schildts 1986

Salminen, Johannes, Jarl Hemmer. En studie i liv och diktning 1893–1931. [Helsingfors]: Holger Schildts Förlag 1955

Schoolfield, George C., »’The August Light of Abiding Memories’: Finland-Swedish Memoir Literature«, World Literature Today, Winter 1980, 54, 1, s. 15–20

Schoolfield, George C., Finland-Swedish Literature. Nebraska: University of Nebraska Press in cooperation with the American-Scandinavian Foundation, Cop. 1998

Schottenius, Maria, »Kristina Sandberg: ’Jag vill ge Maj plats. Jättemycket plats. Många ord. Göra henne synlig.’«, Dagens Nyheter, Boklördag 6/9 2014

Schottenius, Maria, »Birgit Petterson: Brodjaga – luffare och journalist, en biografi över Alma Braathen«, Dagens Nyheter 12/7 2016

Shaw, Bernard, The intelligent woman’s guide to socialism and capitalism. New York: Bentano’s 1928

Sjöblom, Walter, »Sally Salminen: allmogeflickan från Åland och hennes väg till berömmelse», Finsk Tidskrift 1937, s. 77–95.

Sjöstrand, M., Bonden i svensk litteratur. Stockholm: LT:s förlag 1948

Skogsjö, Håkan, Familjer och gårdar i Vårdö. Från stormaktstid till nutid. Ålands släktregister, del IV. Mariehamn: Ålands folkminnesförbund 2001

Smith, Ole, »’Min første virkelige Ålandsroman’«, Nationaltidende 22/2 1944

Stangerup, Hakon, »Sally Salaminen – vor fremmede Gæst, vor Landsmandinde«, Fyens Stiftstidende 29/1 1941

Steinby, Ann-Gerd, Stormskärets Anni. Helsingfors: Söderströms 2009

Stenwall-Albjerg, Åsa, »Efterord», Sally Salminen, Katrina, Nya klassikerserien. [Helsingfors]: Schildts 1994

Stenwall-Albjerg, Åsa, »Utanförskapet hos Sally Salminen», red. Roger Holmström, Fem par: finlandssvenska författare konfronteras. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 1995, s. 85–95

Suomalaisia kirjailijoita 1500-luvulta nykypäiviin, red. Risto Rantala. Helsingfors: Otava 1994

Suomen kirjailijat – Finlands författare – Writers in Finland 1917–1944. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 365, red. Hannu Launonen m.fl. Helsingfors 1981

Svahn, Clas, Sekter, hemliga sällskap och domedagsprofeter. Stockholm: Semic 2014

Svedjedal, Johan, Den nya dagen gryr. Karin Boyes författarliv. Stockholm: Wahlström & Widstrand 2017

Svedlin, Thure, »Författarskapets villkor«, Hufvudstadsbladet 9/8 1949

Svenska Dagbladets årsbok. Fjortonde årgången (händelserna 1936), red. H. E. Kjellberg. Stockholm 1937

Den svenska litteraturen 2. Genombrottstiden 1830–1920, red. Lars Lönnroth & Sven Delblanc. Stockholm: Bonnier 1999

Den svenska litteraturen 3. Från modernism till massmedial marknad 1920–1955, red. Lars Lönnroth, Sven Delblanc & Sverker Göransson. Stockholm: Bonnier 1999

Svenskt författarlexikon 1. 1900–1940. Biobibliografisk handbok till Sveriges moderna litteratur. Utarbetad av Bengt Åhlén. Stockholm: Rabén & Sjögren 1942

Svenskt författarlexikon 2. 1941–1950. Biobibliografisk handbok till Sveriges moderna litteratur. Utarbetad av Bengt Åhlén. Stockholm: Rabén & Sjögren 1953

Svensson, Hasse, Algot. En obändig ålänning. Mariehamn 1998

Söderskär, Sten [Ragnar Öller], Romanpristävlingen. Helsingfors: Schildts 1936

»T.«, »Vi skal vove at være lidt mere letsindige«, Berlingske Tidende 27/8 1951 – även i Tidende 30/8 1951

»T. T–h.«, »Ett besök i Sally Salminens hem«, Åland 17/10 1936

»Thomas«, »Sally Salminen i sina brev och i sin unge broders ögon«, Helsingfors Journalen 30/10 1936

Toivola, Maija, »Ett åländskt hembiträde Alberts kandidat till Nobelpriset i litteratur«, Albert Engström sällskapets årsbok 2005. Grisslehamn: Albert Engström sällskapet 2005 s. 29–38

Topelius, Zacharias, »Luftslotten«, Läsning för barn. Fjärde boken. Stockholm: Bonnier 1871

Topelius, Zacharias, »Lasse liten«, Läsning för barn. Femte boken. Stockholm: Bonnier 1880

Tuominen, Mirjam, »Författarskapets villkor«, Hufvudstadsbladet 7/8 1949 (recension av Erik Gambys Träsket) och 10/8 1949 (kommentar till recensionen)

»Den underbara harpan«, Svenska folk-visor med melodier satte för fyra mansröster af J. C. F. Häffner. Uppsala: Palmblad & C. 1832, s. 29–33

»Vov«, »Kring Katrina«, Vasabladet 14/6 1984

Wahlström & Widstrand, annons för Sally Salminens Den långa våren, Dagens Nyheter 4/11 1939

Wahlström & Widstrand, annons för Sally Salminens På lös sand, Svenska Dagbladet 20/10 1941

Waltå, Göran O:son, »Krisen och litteraturen på trettiotalet«, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 131–139

Warburton, Thomas, Åttio år finlandssvensk litteratur. Helsingfors: Schildts 1984

Wass, Janne, »Ny Tid 70 år«, Ny Tid 20/12 2014 http://www.nytid.fi/2014/12/ny-tid-70-ar/

Wecksell, J. J., Daniel Hjorth. Sorgespel i fem akter med fyra tablåer. Helsingfors: K. E. Holms Förlag 1891

Westberg, Anna, »Och en finlandssvensk«, Dagens Nyheter 23/2 1981

Westin, Boel, Tove Jansson. Ord, bild, liv. Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2007

Wiberg, Jacob, »Lyx till sjöss – Svenska Amerika Linien«, Populär Historia nr 4 2000 http://popularhistoria.se/artiklar/lyx-till-sjoss-svenska-amerika-linien

Widén, Gustaf, »Hans Ruin grät när han läste ’Katrina’«, Åland 31/12 1977

Widén, Gustaf, »Sally Salminens stora revansch«, Sallys saga, s. 135–145

Widén, Gustaf, »Musketör med pennan som vapen«, Svenskbygden nr 1 2006, s. 1–7

Williams, Anna, Stjärnor utan stjärnbilder. Kvinnor och kanon i litteraturhistoriska översiktsverk under 1900-talet. Skrifter utgivna av Avdelningen för litteratursociologi vid Litteraturvetenskapliga institutionen i Uppsala 35. Stockholm: Gidlunds förlag 1997

Winblad, Ewonne, Frälst, förmögen, förskingrad. Historien om Hanna Lindmark och Margaretaskolan. Stockholm: Bonniers 2007

Witt-Brattström, Ebba, Moa Martinson. Skrift och drift i trettiotalet. [Stockholm]: Bokförlaget Pan 1999 (1988)

Woolf, Virginia, Ett eget rum. [Lund]: ellerströms 2012 (1929)

Wrede, Johan, »Den traditionella poesin«, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 68–79

Wrede, Johan & Michel Ekman, »Ett folk som blött – den finlandssvenska litteraturen efter 1945«, Den svenska litteraturen 3, s. 489–511

Wägner, Elin, Norrtullsligan. Elisabeths krönika. Stockholm: Bonnier 2015 (1908)

Wägner, Elin, Pennskaftet. Under redaktion av Helena Forsås-Scott och med inledning av Horace Engdahl. Svenska klassiker utgivna av Svenska akademien i samverkan med bokförlaget Atlantis. Stockholm 2007

Zilliacus, Clas, »Finlandssvensk litteratur«, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 13–18

Zilliacus, Clas, »I martallskogen«, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 37–38

Zilliacus, Clas, »Författarroll och författarorganisering«, Finlands svenska litteraturhistoria II, s. 380–383

Öfverström Marquard, Inga-Britt, »Danmarksåren«, Sallys saga, s. 146–155

Bildförteckning

Omslag Omslagsbilden: Sally Salminen omkring 1945. Arkiv: Svenska litteratursällskapet i Finland, slsa 791, fotograf Janne Rentola.

58 Vykort: © Maaseudun lentokuvaus. Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek.

59 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek, fotograf Kjell Söderlund.

60 Arkiv: privat.

63 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek, fotograf Kjell Söderlund.

64 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek.

65 © The Estate of Alice Neel.

67 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek, fotograf Kjell Söderlund.

68 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

69 © The Estate of Alice Neel.

70 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek.

73 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

74 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

134 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

137 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

138 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek.

140 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

141 Arkiv (fotot): slsa 791, fotograf Janne Rentola.

Arkiv (affischen): Kungliga biblioteket, Stockholm.

142 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek.

144 Arkiv (fotot på Dührkop och Salminen): Ålands landskapsarkiv, Valdemar Nymans arkiv.

145 Arkiv: Svenska Filminstitutet.

146 Arkiv: privat.

147 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek.

148 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek, fotograf Kjell Söderlund.

256 Arkiv: privat.

257 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

258 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

259 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

260 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

262 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek, fotograf Kjell Söderlund.

264 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek, fotograf Kjell Söderlund.

266 Arkiv: Mariehamns stadsbibliotek.

269 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

271 Arkiv: slsa 791, fotograf Janne Rentola.

Register

Abenius, Margit 184

Ahlgren, Ernst, se Benedictsson, Victoria

Aigner, Dietrich 98

Alenius, Sigyn 143, 325, 335

Alexander den store 95

Almqvist, C. J. L. 112, 119

Alw, Gabriel 75

Alving, Barbro, »Bang« 156, 187, 189, 241, 309

Andersen, H. C. 21, 172

Andersson, Alfred 22

Andersson, Karl-Olof 99

Anteckningar från ett källarhål av Fjodor Dostojevskij 317

Antikrists mirakler av Selma Lagerlöf 340

Aristofanes 11, 308

Asbo, Einar Rudolf 216

Asker, Jane 15

Asker, Lars 15, 16, 168, 284

Asker, Saima 16, 18, 59, 159, 311

Asker, Volmer 159

Axelsson, Sun 10, 243

Backlén, Marianne 328

Backlund, Sven 136

Backman, Runar 90, 91, 241, 322, 323

»Bang«, se Alving, Barbro

Barndomens land 15, 22, 28, 29, 61, 234, 271, 278–280, 291, 303

de Beauvoir, Simone 310

Behn, Aphra 241, 333

Benedictsson, Victoria, »Ernst Ahlgren« 119, 333

Bent, Salminen-Dührkops fosterson 16, 146, 149, 214–216, 217, 218–219, 220, 221, 222–226, 264, 282, 283, 284, 290–291, 303, 318, 327, 337, 346

Berg, Eva 155

Bergstenius, Anna Lisa 15

Bergstrand-Poulsen, Elisabeth 291

Bjerne, Ulla 128

Björkman, Carl 77

Björkqvist, Manfred 102

Björling, Sigurd 157

Black, Ejnar 208, 209, 213, 228, 281

Blake, Howard 164

Blitz, Andries 134, 227

Blitz Tas, Dé 134, 227

Blixen, Karen, »Isak Dinesen« 119

Blomberg, Harry 156, 170

Blomqvist, Anni (Annie) 101, 102, 105–106, 107, 108, 152, 169, 258, 277–278, 335, 336

Bode, Johnny, »J. Bourns« 87

Boken om vårt land av Zacharias Topelius 23

Bondestam, Anna 77, 126, 167, 273–276, 332, 337

Boye, Karin 85, 102, 127, 130, 183–184, 206, 207, 227

Braathen, Alma, »Brodjaga« 160, 187, 230, 294

Branner, H. C. 229, 295, 297

Bregendahl, Marie 251

Bremer, Fredrika 327

Brix, Hans 191

»Brodjaga«, se Braathen, Alma

Bukdahl, Jørgen 119, 120, 122, 132, 191, 279, 280

Burton, Nina 241, 343

Bäckman, Anna-Lisa 232, 233, 239, 277, 342

Böök, Fredrik 118, 122, 333

Carl, prins 157

Carpelan, L. E. 153

Carstensen, Ellen Margrethe 154, 282, 316

Carstensen, Harald 282, 316

Castrén, Gunnar 77

la Cour, Paul de 88

Coward, Noel 329, 330

Cronström, Ingegerd Lundén 335

Dahl, Hjalmar 77

Daniel Hjorth av Josef Julius Wecksell 314

»De två systrarna«, folkvisa 311–312

Defoe, Daniel 21

Den arabiske Prinsesse av Aage Dons 295

Den långa våren 108–122, 123–125, 128, 129, 130, 131–132, 133, 147, 157, 191, 193–194, 203, 208, 236, 239, 242, 249, 277, 298–299, 300, 303, 313, 338

»Den underbara harpan«, folkvisa 311–312

Det går an av C. J. L. Almqvist 112

Det är natten av Karolina Ramqvist 333

Dickens, Charles 21

Dickmeiss, Poul 202, 204

Diktonius, Elmer 77, 83, 127, 252, 254, 338

Dinesen, Isak, se Blixen, Karen

Ditlevsen, Tove 310

Dons, Aage 229, 294, 296

Dostojevskij, Fjodor 303, 317

Dreijer, Matts 258

Drömmen om ett liv av Sun Axelsson 10

Dührkop, Børge 198, 287, 318

Dührkop, Camilla 173, 174, 197, 198, 201, 214, 215, 216, 263, 296, 316

Dührkop, Gerda 198, 287, 296, 318

Dührkop, Grete 329

Dührkop, Henry 282, 283, 329

Dührkop, Johannes 61, 132, 136, 140, 141, 143, 147, 149, 154–155, 158–160, 162, 163, 164–165, 166, 167, 168, 169, 170, 171, 172, 173, 175, 176, 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201, 208, 209, 212, 214, 215, 216, 217, 218, 219, 220, 221, 222, 223, 224, 225, 226, 229, 230, 231, 241, 248, 249, 256, 257, 258, 259, 261, 263, 264, 273, 277, 281, 282, 283, 284, 285, 287, 288, 289, 290, 291, 294, 295, 296, 297, 299–300, 301, 303, 316, 318–319, 320, 321, 322, 326, 327, 330, 332, 336, 345, 346, 347

Egebjerg, Gudrun 58, 294

Ekelund, Erik 99, 115, 122, 128, 338

Ekelund, Vilhelm 240

En gedigen flicka av Ingrid Qvarnström 129

En herrgårdssägen av Selma Lagerlöf 340

En man och hans samvete av Jarl Hemmer 103, 178, 179, 181, 182, 183

Enckell, Olof 84, 117

Engels, Friedrich 93

Engström, Albert 87

Erichsen, Svend 120, 123, 132

Erslev, Anna 21

Eskildsen, Claus 245–246

»Et Barn er født os« 147

Ett eget rum av Virginia Woolf 133, 189

Fagerholm, K. A., »Friman« 77, 167

Faith-Ell, Anne 75

Fogelström, Per Anders 99, 311

Fridegård, Jan 93, 245

Fru Marianne av Victoria Benedictsson (Ernst Ahlgren) 119

Furstenborg, Ruth 252, 253

Färjan av Ulla Hybinette, gift Nyman 301

Gamby, Erik 253

Garbo, Greta 88

Gedin, Lena 312

Giants in the Earth av O. E. Rølvaag 43

Gilbert, Sandra 114, 125

Greider, Göran 123, 124, 343

Grundtvig, N. F. S. 283

Gubar, Susan 114, 125

Gula vargen av Anna Erslev 21

Gustaf Adolf, kronprins 157

Gustafsson, Inez 16, 17, 31, 33, 59, 81, 151, 225, 288, 290, 302, 303, 311

Gyllander, Hugo 53

Gäddnäs, Katarina 299, 300

Gösta Berlings saga av Selma Lagerlöf 85

Hamrin-Thorell, Ruth 81, 82, 83, 85, 90, 101

Hansen, Martin A. 198, 258, 290, 296–297, 298, 306, 336, 342

Hansen, Vera 258, 290, 291, 296–297, 336

Hansson, Gunnar 334

Hauberg, Sonja 211, 212, 213, 228, 231

Heikinheimo, Ilmari 164

Heikkilä, Pia 274, 276

Hellberg, Helle 338

Hellgren, Tea 240, 280

Helweg, doktor 204, 206

Helweg, pastor 205

Hem vill jag åter rida av Albin Widén 81, 127

Hemmer, Jarl 103–104, 166, 178–179, 182, 183, 227, 338

Hemmer, Saga 104, 166

Hirn, Yrjö 157

Hitler, Adolf 42, 209

Hjertén, Sigrid 204, 333

Holmberg, Einar 83, 118

Holmqvist, Bengt 250, 342

Holmström, Axel 99

Holmström, Roger 122, 250

Hoover, Herbert 71

Hurme, Juha 339

Hustrun av Vilhelm Moberg 121

Hvidt, Valdemar 224

Hybinette, Ulla, se Nyman, Ulla

Häggblom, Evald 90

Högman, Gyrid 341

I Danmark 140, 143, 154, 162, 163, 165, 167, 170, 171, 173, 176, 177, 185, 192, 198, 202, 206, 208, 209, 214, 215, 217, 231, 237, 245, 246, 247, 250, 276, 293

I kvinnoland av Per Anders Fogelström 311

Ibsen, Henrik 191

Idioten av Fjodor Dostojevskij 303

Im Westen nichts Neues av Erich Maria Remarque 43

Ingeborg, prinsessa 157

Innan dagen börjar av Aili Nordgren 69, 236

Isak, Bents biologiska pappa 220, 222, 223, 284, 318

Ivars, Ann-Marie 236

Jansson, Tove 265, 273

Jarl, Axel 198–199, 216, 218, 281

Jarl, Jutta 198, 199, 216

Javén, Gunvor 125

Jenny av Sigrid Undset 120

Jepsen, Peter 315

Jerusalem 251, 326–327, 340

Jerusalem av Selma Lagerlöf 340

Johannisson, Karin 204, 205, 206, 207, 208, 210–211, 333

Johansson, Algot 87

Johansson, Anna 16, 17, 20, 37, 59, 81, 106, 258

Johansson, Eva E. 129

Johansson, Ingeborg (Inga) 59

Johnson, Eyvind 302

Jonatans Rejse av Martin A. Hansen 198, 296

Judy, Bents syster 220, 223, 226, 284

Jørgensen, Jørgen 290

Kallas, Aino 98

Kapten Grants barn av Jules Verne 21

Karsten, Ludvig 174

Katrina 9, 11, 12, 51, 54–57, 72, 75, 80, 83–87, 88, 89, 90, 91, 92–93, 94–95, 96, 99, 101, 102, 105, 113, 118, 119, 120, 121, 122, 123, 124, 126, 127, 130–131, 133, 144, 145, 152, 153, 154, 171, 178, 192, 193, 195, 201, 208, 209, 212, 228, 242, 243, 248, 249, 250, 252, 253, 268, 276, 278, 279, 294, 299, 307, 313, 316, 328, 330, 331–332, 334, 335, 336, 339, 340, 341, 342, 343

Kihlman, Bertel 115–117, 122, 125, 131, 191, 192

Kilpi, Volter 72

Kirkegaard, Søren 334

Klyftan av Anna Bondestam 276

Klyftan och stjärnan 82, 93, 231, 248, 251, 253–255, 267, 277, 285, 295, 301

»Kommer Far hjem til Jul?« 147

Korsström, Tuva 341

Koskenniemi, V. A. 98

von Krusenstjerna, Agnes 204, 333

Kunder, Astrid 39, 41, 43–44

Kunder, Jaak 39, 41, 43–44

Kvinnor och äppelträd av Moa Martinson 130

Körkarlen av Selma Lagerlöf 340

Lagercrantz, Olof 118, 128

Lagerlöf, Selma 83, 85, 121, 127, 199, 230, 268, 340

Laitinen, Kai 339

Lamorisse, Albert E. 250

Landquist, John 77, 187, 315, 317

Larni, Martti 339

Lars Laurila 147, 200, 202, 205, 206, 213, 228, 229, 230, 231–233, 234–235, 237, 242, 245, 246, 247, 249, 293, 294

Larsson, Lisbeth 10, 13, 342–343

»Lasse liten« av Zacharias Topelius 229, 230

Lauesen, Marcus 208

Lenin, Vladimir 41

Levin, Ruth 326

Lindbergh, Charles A. 35, 42

Lindén, Douglas 15, 16

Lindén, Emanuel 16

Lindgren, Armas 168

Lindmark, Hanna 34, 35, 37

Lindqvist, Gunnar 97

Lindström, Hertha 107

Linna, Väinö 339, 340

Liv till varje pris av Kristina Sandberg 243

Ljungström, Astrid 160

Lo-Johansson, Ivar 93

London, Jack 43

Louise, kronprinsessa 157

»Luftslotten« av Zacharias Topelius 22, 230, 331

Lundgren, Svante 96

Lundkvist, Arthur 127, 129, 130, 131, 188–189, 190

Lundqvist, Alina 19, 20

Lundqvist, Arthur, »morbror Arthur« 19, 20, 21, 23, 36, 62

Lundqvist, Ingeborg 62

Lundqvist, Mathias, »gamla kapten« 17, 23, 58, 62, 91

Lunning, Ester 214, 220

Lutz-Odermatt, Hedwig 29, 194, 280, 313, 332

Lysistrate av Aristofanes 11, 308, 309

Lågt i tak av Anna Bondestam 276

Lång, Helmer 340

Läsning för barn av Zacharias Topelius 22, 62, 230

Malmio, Kristina 85, 126, 128, 129

Mangelus, Hildegard 86

Martinson, Harry 160

Martinson, Moa 93, 128, 130, 131, 156, 245, 333

Marx, Karl 41, 93

Michaëlis, Karin 98

Milne, A. A. 42, 284

Min amerikanska saga 9, 41, 42, 47, 49, 52, 71, 80, 125, 151, 202, 233, 236, 251, 252, 267, 320, 328, 341

»Min rosenträdgård«, manuskript 257

»Mina systrars första hattar« 304

Minna, Bents biologiska mamma 220, 221, 222–223, 284, 318

»Miss Bavels Forventninger« 147, 243

»Mitt röda gullband«, manuskript 307, 311–312, 323

Moberg, Vilhelm 93, 98, 121, 155, 245–246

Moltke, Else 291

»Mor’s Hat« 147, 288

Myrdal, Alva 290

»Människor i krig och fred«, manuskript 183, 184–185

Mörne, Arvid 338

Nalle Puh av A. A. Milne 42, 284

Nelson, Margit 53

Nexø, Martin Andersen 315

Nietzsche, Friedrich 273

Niininen, Margit 77

Nikolaj II, tsar 17

Nordgren, Aili 16, 18, 20, 25, 35, 36, 39, 40, 42, 46, 47–48, 50, 54, 59, 64, 66, 68, 69, 71, 81, 89, 95, 96, 97, 99, 103, 106–107, 151, 152, 195, 225, 236, 307, 345, 346, 347

Nordgren, Ralf 51, 87, 91, 94

Norrtullsligan av Elin Wägner 33

Nurmi, Paavo 40

Nya land 69, 231, 233, 236, 237, 251, 293, 295, 340

Nyberg, Ven 186, 187

Nyman, Ulla 301

Nyman, Valdemar 239, 240, 258, 288, 291, 292, 294, 298, 299, 300, 301–302, 303, 332, 338

Ohlson, Anni 52, 53

Okänd soldat av Väinö Linna 339, 340

Oliver Twist av Charles Dickens 21

Olsson, Bror 185

Olsson, Hagar 167, 187–188, 192, 252

Onkel Toms stuga av Harriet Beecher Stowe 21

Osynliga länkar av Selma Lagerlöf 340

Pallaste, Tuija 340

Panik i Rölleby av Anna Bondestam 77, 126

Peder Victorius av O. E. Rølvaag 43

Peer Gynt av Henrik Ibsen 191

Peltovuori, Risto 98

Perttula, Irma 339

Petersson, Birgit 160

Pethrus, Lewi 325

Platon 317

Pontoppidan, Clara 211

Porter, Eleanor H. 51

Prins Efflam 11, 122, 149, 256, 285–287, 290, 295, 297, 303, 306, 312, 316, 320, 323, 336, 339, 340, 341

Proctor, Rodney 78

På färder i Israel 251, 326–327

På lös sand 147, 176–178, 179–183, 185–193, 194, 195, 208, 230, 242, 248, 249, 275, 276, 278, 340

Qvarnström, Ingrid 128, 129

Ramqvist, Karolina 333

Reiter, doktor 282, 283

Reiter, psykiater 221–222

Remarque, Erich Maria 43

Robinson Crusoe av Daniel Defoe 21, 54, 317

»Romanen om Helimunda eller Uppror i kvinnoland«, manuskript 10–11, 307, 308, 311, 331, 333

Romanpristävlingen av Ragnar Öller 126, 243–244

Roosevelt, Franklin D. 71, 92

Rosenberg, Alfred 95

Ruin, Hans 88

Runeberg, J. L. 23, 140, 191

Rølvaag, O. E. 43

Rönnberg, Hanna 338

Sachs, Nelly 204, 333

Salmen, Albin 16, 22, 31, 59

Salminen, Aili, se Nordgren, Aili

Salminen, Albin, se Salmen, Albin

Salminen, Anna, se Johansson, Anna

Salminen, Elin 16, 18, 20, 34, 35, 37, 38, 59, 101, 102, 105, 154, 155, 290

Salminen, Erika 10, 11, 16, 17, 20, 21, 27, 31, 35, 49, 51, 59, 81, 82, 100, 101, 105, 106, 282, 287–288, 322

Salminen, Hindrik 16, 17, 20, 43, 47, 59, 108, 304

Salminen, Inez, se Gustafsson, Inez

Salminen, Johannes 179

Salminen, Rauha, se Åkerblom, Rauha

Salminen, Ruben 16, 51, 59, 94

Salminen, Runar 16, 59, 81

Salminen, Saima, se Asker, Saima

Salminen, Uno »den andra« 16, 17, 59

Salminen, Uno »den första« 16

Sand, George 241, 333

Sandberg, Kristina 243

Sandelin, Peter 163

Sanmark, Kurt 317

Scherfig, Hans 229

Schildt, Göran 327, 328

Schoolfield, George C. 340

Schück, Henrik 87

Scialtiel, Marguerite 329, 330

Seppänen, Unto 98

Shaw, Bernard 50, 309

Sibelius, Jean 40, 86

Sillanpää, F. E. 98, 157, 172, 246–247

Siwertz, Sigfrid 155

Sjöstrand, Martin 340

»Slumrande toner«, folkvisa 51

Små världar 50, 66, 203, 231, 233, 236, 237, 238–239, 243, 251, 277, 295

Snellman, Benjamin 139, 160, 164, 176

Snellman, Kaisu 139, 160, 176

Som tusen liljor av Valdemar Nyman 298, 303

Sonck, Lars 167

Spår på jorden 243, 245, 251, 313–316, 317, 321, 340

Stalin, Josef 323

Stangerup, Hakon 172

Stein, Gertrude 329, 330

Steinby, Ann-Gerd 105

Stenwall-Albjerg, Åsa 123, 232, 249, 252, 253, 254

Stolpe, Sven 169, 194–195, 251, 278–279

Stowe, Harriet Beecher 21

»Stämningar och situationer«, manuskript 228, 307

Strindberg, August 21

Strömberg, Leonard 189

Sundblom, Julius 81, 96

Svedjedal, Johan 184

Svedlin, Elin 172, 248, 249

Svedlin, Thure 79, 172, 173, 176, 184, 230, 231, 245, 247, 248, 249, 253, 274, 275, 321

Svensson, Hasse 87

Sylvander, Stefan 338

Söderskär, Sten, se Öller, Ragnar

Talvio, Maila 98

Tarkka, Pekka 339

Tegnér, Alice 229

Tikkanen, Eino 85

Tikkanen, Märta 243

To som elsker hinanden av Tove Ditlevsen 310

Toklas, Alice B. 329, 330

Topelius, Zacharias 22, 23, 62, 83, 161, 229, 230, 331

Tora Markman och hennes syster av Margit Niininen 77

»Trollet«, manuskript 147

Träsket av Erik Gamby 253

Tuominen, Mirjam 253, 276

Under polstjärnan av Väinö Linna 340

Undset, Sigrid 83–84, 120, 333

»Uppror i kvinnoland«, manuskript, se »Romanen om Helimunda eller Uppror i kvinnoland«

Upptäcktsresan 17, 18, 28–30, 31, 32, 35, 37, 39, 71, 83, 87, 94, 171, 202, 203, 233, 252, 267, 292, 311, 321, 331, 332, 336

Ur svalans loggbok av Peter Sandelin 163

Wahlroos, Gunnar 118

Wahlroos, Helmer J. 84

Valros, Fredrik 84

Waltari, Mika 98, 339

Warburton, Thomas 247, 248, 249, 274, 336, 337, 342

»Var tyst. Ha tillit« av Karin Boye 183–184

Wasström, Lolan 147

Wecksell, Josef Julius 313–314

Weil, Simone 305–306

Wennström, Stig 94, 117, 118, 122, 249, 252, 277

Verne, Jules 21

When God Laughs av Jack London 43

Widén, Albin 77–78, 81, 127

Widén, Gustaf 277, 303, 342

Vid havet 265, 316–317, 321, 336, 340

Viksten, Albert 241

Vildkatten av Edward Peple 21

von Willebrand-Hollmerus, Margit 128

Williams, Anna 228

Willumsen, J. F. 174–175

Wirén, Werner 164–165, 167, 168

Wirtanen, Atos 90, 273

Witt-Brattström, Ebba 128, 130, 245

Wivel, Ole 306

Woolf, Virginia 133, 189, 206, 333

Wrede, Johan 178

Wägner, Elin 33, 38, 308–309, 333, 340

Världen öppnar sig 184, 202–203, 219, 221, 227, 273, 282, 295, 298, 310, 322, 328, 329, 330

Wøller, Johan 119

Young, Stanley 86

Zilliacus, Clas 84

Zilliacus, Karolina 247, 248

Zweigbergk, Ola 247, 321, 324

Åkerblom, Rauha 16, 20, 23, 27, 36, 37, 59, 81

Åkerblom, Valdemar 36–37

Öller, Ragnar 126, 243, 244

Östling, Anders 119