Om boken

Sov du lilla videung, Lasse liten och Hallonmasken har sjungits och lästs av generationer i hela Norden. Zacharias Topelius var banbrytande som författare för barn och den som på svenska etablerade barnlitteraturen som ny konstform. Han skrev fram barnets perspektiv med ett direkt tilltal, lyhördhet och en stor portion humor.

En vacker samling av Topelius klassiska sagor, visor och dikter får i Sagor i urval en nytolkning genom färska illustrationer av Ninni Kairisalo. Nitton verk presenteras jämsides med en av författarens fria översättningar. Stavningen är varsamt moderniserad och texterna försedda med ordförklaringar och korta kommentarer. Inledningen är författad av Olle Widhe.

Titelsida

Zacharias Topelius

Sagor i urval

Utgiven av Hanna Kurtén
med inledning av Olle Widhe

Illustrerad av Ninni Kairisalo

Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors
Appell Förlag, Stockholm
2020

Copyright

Boken utges med stöd av Ingrid, Margit och Henrik Höijers donationsfond II inom Svenska litteratursällskapet i Finland.

Denna bok är nr 4 i serien SLS Varia och utges gemensamt av Svenska litteratursällskapet i Finland och Appell Förlag.

© Författarna och Svenska litteratursällskapet i Finland

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0).

Grafisk form: Antti Pokela
Omslag och illustrationer: Ninni Kairisalo
E-boksproduktion: Jonas Lillqvist

E-bok 1.0, 2021

ISBN 978-951-583-510-9 (tryckt utgåva, Finland) sls.fi   topelius.sls.fi
ISBN 978-91-984961-6-1 (tryckt utgåva, Sverige) appellforlag.se
ISBN 978-951-583-560-4 (epub), http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-583-560-4
SLS Varia ISSN 2489-7841 (tryckt) ISSN 2670-0182 (digital)

Innehåll

Inledning

Vintersagan om Skyhög och Molnskägg

Vårens saga

Adalminas pärla

Skolgossens vintervisa

Hallonmasken

Walters tredje äventyr, som hände, när Walter slog trissa (ur Walters Äventyr)

Skridskolöparen

Stormen och Solskenet

Kyrktuppen

Hökens vrede över Majföreningen

Julvisa

Kappseglingen i Sommarvik

Refanut

Lasse liten

Järnvägskonduktören

Gossen från Sammatti

Wipplustig

Stenografen

Gatsoperskan

Topelius tolkar Oscar Pletsch

Kommentarer

Inledning

Det har sagts att Zacharias Topelius (1818–1898) var lika uppburen och eftersökt på sin tid som Astrid Lindgren och Tove Jansson på 1900-talet. Jämförelsen är välfunnen för den som vill förstå författarskapets litteraturhistoriska betydelse. Liksom Lindgren och Jansson stod Topelius för en brytning med äldre tiders skildringar av barnet och han omskapade i stort sett alla barnlitterära genrer som hans penna rörde vid.

Topelius förnyade barnlyriken och gav den ett idiom som imiterade barnets sätt att tala och uppleva. Han skrev realistiska berättelser med lekfulla och ostyriga pojkar som inte alltid kom ihåg att de borde lyssna på mamma och pappa. Han gav flickorna såväl som de samiska och fattiga barnen mer plats än vad de tidigare hade haft. Han utformade pjäser där barnen själva fick leka fram rollerna och kommunicera med publiken. Topelius inflytande på de barnlitterära genrernas utveckling är svår att överskatta och ändå är det hans kompromisslösa syn på det läsande barnet som är mest framåtblickande. Topelius försvarade den personlighetsutvecklande läsningen och förespråkade en bildning som lät barnet växa som en helhet. Förstånd, känsla och fantasi måste få utvecklas i harmoni, förklarade han i Helsingfors Tidningar vintern 1855, och poängterade att sagoläsningen är avgörande för både det enskilda barnets och det gemensamma samhällets framtid. Samma sak kunde sägas om barns läsning i dag.

Topelius fyra samlingar Sagor (1847–1852), de åtta volymerna Läsning för barn (1865–1896), samt de tongivande bidragen i tidskrifterna Eos (1853–1866), Trollsländan (1867–1873) och Nya Trollsländan (1884–1892) är sammantaget ett oförtröttligt försvarstal för barns behov av fantasifyllda berättelser som talar till deras känsloliv. Att fantasi och känsla erbjuder en förståelse av verkligheten vid sidan av förnuftets vetande är en romantiskt inspirerad tanke som genomsyrar hela Topelius författarskap för barn. Det var väsentligt för honom att kunna förstå världen med fantasi och känsla och utan sagor riskerade barnen att växa upp för fort, bli förnumstigt självgoda och okänsliga för tillvarons upphöjda dimensioner. Med en tillspetsad liknelse hävdade han en gång att undervisningen måste ta fantasin i sin tjänst om den inte vill uppfostra »sladdrande papegojor». Sagans fantasifyllda värld är således inte ett komplement till skolans kunskaper utan framställs som det övriga vetandets själva förutsättning. Det är av denna anledning som Topelius reser sig mot alla välmenande moralpredikanter som i barnlitteraturen presenterar sedeläran som en påklistrad »skylt» eller öser moralen med en »slef». Det betyder inte att han avvisar den sedelärande berättelsen som sådan, men att berättelsens ärende måste växa fritt ur gestaltningen och uttryckas levande och konkret. Det är inte papegojans upprepning han vill åstadkomma, det är en på djupet känd utveckling av hela människans fantasi och känsloliv.

Det är av detta skäl som sagornas fantastiska värld, med träd som kan sjunga, talande vargar, prinsar och prinsessor, skogstroll och fjällkonungar, har en särställning i Topelius vidsträckta författarskap. Man kan säga att han med sina sagor ville framställa en litteratur för barn som förenade sagans fantasifullhet med bildningspedagogikens personlighetsutvecklande målsättning. Här står han i samklang med sin tid. Det var med sagans hjälp som de tyska romantikerna ville omsätta en »fantasins pedagogik» som skulle erbjuda ett särskilt, poetiskt förhållningssätt till världen. Det var en pedagogik i motsatsställning till ytliga kunskaper, som bottnade i en syn på barndomen som den del av livet då människan är öppen för tillvarons andliga dimensioner. Sagan skulle ersätta upplysningstidens förtorkade moralpedagogiska berättelser som var ett hot mot livet självt.

Liksom romantikerna menade Topelius att lekfullheten vittnar om det gudomliga i barnet och människan. Uppvärderingen av fantasin medförde däremot inte att den fick vara ett spelrum för vilka känslor eller tankar som helst. I stället skulle den riktas mot tillvarons mest upphöjda och ädla sidor. Clas Zilliacus har poängterat att det framför allt var tre höga ideal som Topelius ville föra vidare till sina läsare: kärleken till föräldrarna, kärleken till fosterlandet och kärleken till Gud. I Topelius sagor möts de höga idealen ofta i skildringen av den finländska naturen. I exempelvis »Vintersagan om Skyhög och Molnskägg» (1859) har föräldravördnaden, fosterlandskärleken och gudfruktigheten en framhävd plats. Sagan handlar om de två fattiga torparbarnen Sylvester och Sylvia som tar hand om naturens vilda djur och som av en händelse räddar två höga, gamla furor från att fällas. Barnen blir rikligt belönade av de gamla träden som lovar att var än syskonen går kommer solsken att spridas och snö att smälta. Sagan är mångtydig och dess allegoriska plan kommenteras avslutningsvis av berättaren: genom barnens oskuld, glädje och godhet kommer världen att bli som ny och för detta har vi den gode Guden att tacka »som ännu låter vår och glädje grönska på jorden».

Det som gör sagan tänkvärd är inte den lätt identifierbara moraliska sentensen. Det är i stället den mångtydighet som springer ur Topelius omtolkning av sagotraditionen och den centrala plats naturen och barnet tillskrivs i berättelsen. Här finns fattiga men rådiga torparbarn som påminner oss om bröderna Grimms Hans och Greta eller E. T. A. Hoffmanns Felix och Christlieb. Här finns talande träd och djur som ger liv åt naturen och gör den värdefull. Här finns magi som erbjuder oss att förändra vårt förhållande till oss själva och till varandra. För dagens läsare kan det moraliska budskapet många gånger ställa sig i vägen för sagans inre kraft, men under ytan svävar frågor som rör livets mening och människans plats i världen – och de väntar fortfarande på nya läsares svar.

I sina barnlitterära program poängterade Topelius att författaren måste ställa sig mitt ibland barnen och tala till dem från barndomens egen horisont. Denna strävan att närma sig barnets synvinkel kan räknas som ett av Topelius verkligt stora bidrag till barnlitteraturens historia. Topelius omskapar traditionen från Grimms folksagor och H. C. Andersens konstsagor genom att rikta sig mer direkt till barnet. Denna pedagogisering av sagoelementen gör det rimligt att benämna Topelius sagor barnsagor efter det tyska Kindermärchen. Det pedagogiska inslaget är framträdande i barnsagan, men Topelius gestaltar det moraliska budskapet i en konstnärlig iscensättning av barnets upplevelse och utformar därmed en egen barndomsestetik.

Med sina inkännande skildringar föregriper Topelius den framställning av barnet som vi hittar i dagens barnböcker. Hans »Walters Äfventyr» (1855–1856) anförs ofta som ett tidigt exempel på den vardagsdramatik som det fantasifulla och aktiva barnet upplever och som vi känner igen från Astrid Lindgrens Emil i Lönneberga. Topelius var intresserad av att undersöka barnets särskilda perspektiv på världen och han ville finna ett trovärdigt sätt att levandegöra detta. Även här står han stadigt förankrad i den romantiska traditionen. Uppfattningen att barndomen utgör en viktig period i människans liv tilltog efter Rousseaus Émile (1762) och Les Confessions (1762–1788). Parallellt med detta framträdde barnet som avskilt från det vuxna, som annorlunda och främmande, men ändå angeläget att analysera och förstå. I sina sagor skildrar Topelius barnen med skarp blick för deras psykologi och kombinerar den med sin utpräglat romantiska föreställningsvärld. Barnet inte bara leker, tänker och talar som ett barn. Det har också kontakt med naturen och med tillvarons andliga dimension på ett sätt som de vuxna inte har.

Som barnboksförfattare och yrkesskribent rörde sig Topelius med lätthet mellan olika genrekonventioner och han omtolkade dem alltid på spännande sätt. Den samtida kritiken uppskattade Topelius: recensenterna ansåg att han inte bara anbefallde en frisk och praktisk barnlitteratur utan också skrev just en sådan. Men särskilt i början invände vissa kritiker mot anpassningen till de unga läsarna och menade att Topelius ibland gick för långt i sin vilja att möta barnen på deras nivå. Inte nog med att talspråkligheten riskerade att förstöra det lyriska intrycket eller att berättelserna kunde förse läsaren med bristfällig moral. Topelius skrivande för barn ansågs även ske på bekostnad av hans mer betydelsefulla akademiska och samhällsdebatterande verksamhet.

Ett förbisett exempel på Topelius försök att närma sig barnets förmodade sätt att vara hittar man i hans självständiga översättningar till den tyske tecknaren Oscar Pletschs bilderböcker. Dennes idylliska och inkännande skildringar av »barnverldens» lantliga och småborgerliga miljöer intresserade Topelius. I de lekfullt korta dikter som han skrev till Pletschs Smått folk (1868) framträder barnvärlden genom ett språk som i hög grad imiterar barnets eget. Här får barnet inte bara tala, barnet talar också på det mycket lilla barnets vis. Följande härmande rim finner man till bilden av ett barn som samtalar med en höna: »Pulle, min, pulle min,/ Hva gör du me din tyttelind?/ Pottar alla bommor bott./ Aj, aj, pulle min!».

Topelius använder gärna bilder plockade ur den romantiska traditionen för att tydliggöra sin egen syn på barnet. Ibland liknas barnet vid en blomma som måste vårdas och barnboken sägs vara en barnträdgård där det kan växa och utvecklas. I flera sammanhang betonar Topelius även vad han benämner reformpedagogen Fröbels »stora idé». Liksom Friedrich Fröbel menade Topelius att det aldrig är för tidigt att påbörja barnets fostran och att den första bildningen bör tilltala barnets alla sinnen. Det är med människan som med den växande naturen, kunde han säga: om man inte vårdar rötterna när plantan är ung blir den heller aldrig stark eller ståtlig som vuxen. Visst går det kanske att överleva med en förtorkad rot, förklarar han i förordet till den första delen av Läsning för barn – man kan bli god, nyttig, verksam och upplyst utan fantasi – men sällan lycklig.

Olle Widhe

Vintersagan om Skyhög och Molnskägg

I den stora skogen långt borta i Finlands ödemarker stodo på ett ställe två höga furor helt nära varandra. De voro så gamla, så gamla, att ingen mera visste när de varit unga, och man kände dem redan på långt avstånd, där deras mörka toppar reste sig högt över alla andra träd. Om våren sjöng talltrasten ljuvliga visor i deras grenar, och de små blekröda ljungblommorna sågo med så innerligen ödmjuka blickar upp till dem, likasom ville de säga: »gode Gud, är det möjligt att växa så hög och bliva så stor och så gammal i denna världen?» Men om vintern, när yrvädret svepte hela nejden i snö och gräset vissnat och ljungblommorna sovo djupt under drivornas vita täcke, då for den vilda stormen igenom furornas kronor och sopade snön ifrån deras evigt gröna grenar; och orkanen bortförde stora hus och kullstörtade hela skogar, men furorna stodo orubbliga och sviktade aldrig, ej heller brusto de, när allt brast omkring dem. Det vill något säga, att vara så styv och stark.

Icke långt därifrån ser man ännu en kulle i skogen, och på den är en liten torpstuga med torvtak och två små fönster. Där bodde den fattige torparen och hans torparegumma, och de hade en potatestäppa och en liten åker nära till stugan. Men om vintern högg torparen stockar i skogen och körde dem sedan ned till det stora sågverket en mil därifrån, och så förtjänade han därmed så mycket, att han nätt och jämnt hade smör och bröd och mjölk och potates, och det var vackert så, ty mången får nöjas med barkbröd och har visst ingen bit smör att breda därpå.

Torparefolket hade två små barn, en gosse, som hette Sylvester, och en flicka, som hette Sylvia. Det var besynnerligt varifrån de fått sådana namn; kanhända från skogen, ty sylva betyder skog. Men Sylvester står uti almanackan och är den sista dagen i året; så att gossen alla år hade sin namnsdag på nyårsaftonen.

Nu hände sig en vinterdag – och det var just en Sylvesterdag – att båda barnen gingo ut att se efter sina snaror i skogen, ty där var gott om harar och snöripor. Och riktigt, där satt en vit hare uti Sylvesters snara och en vit snöripa uti Sylvias. Men både haren och ripan levde och hade endast fastnat med benen; och de begynte pipa så jämmerligt, att barnen förundrade sig. – Släpp mig, så får du något gott! sade haren. – Ja, släpp mig, så får du något gott! sade snöripan.

Barnen förbarmade sig över dem och släppte dem lösa. Då kilade haren, det fortaste han kunde, inåt skogen, och ripan flög allt vad vingarna buro, och båda skreko: fråga Skyhög och Molnskägg! fråga Skyhög och Molnskägg!

– Vad vill det säga? sade Sylvester förtretad. – De otacksamma bestarna sade ej tack engång.

– De bådo oss fråga Skyhög och Molnskägg, sade Sylvia. – Vem kan det vara? Aldrig har jag förr hört så märkvärdiga namn.

– Aldrig jag heller, sade Sylvester.

I detsamma for en skarp vintervind genom de två höga furorna helt nära invid, och det blev ett sus i de mörka kronorna, och barnen hörde i suset underliga ord.

– Står du ännu, broder Skyhög? sade den ena furan.

– Visst står jag, sade den andra. – Men hur är det med dig, broder Molnskägg?

– Jag börjar bli gammal, svarade furan Molnskägg. – Vinden bröt av en gren i min krona.

– Du är ju bara barnet mot mig, sade furan Skyhög. – Bara trehundrafemtio år, och jag har fyllt mina trehundraåttiåtta. Bara barnet! Bara barnet!

– Nu kommer stormen tillbaka, sade furan Molnskägg. – Det är så gott att vi sjunga litet, så ha mina grenar något att tänka på.

Och så begynte de sjunga tillsamman i stormen:

Hör vårt ord!
Högt i nord,
Långt i tid och djupt i jord
Går vår rot,
Står vår fot;
Därför stå vi stormen mot.
Vintrar snöga,
Somrar dugga,
Sekler skugga
För vårt öga,
Molnet far,
Mänskor födas
Och förödas;
Vi stå kvar.
Mänskobarn,
Lätta flarn,
Väx, som vi,
Stor och stark,
Rotad i
Berg och mark.
Väx i brus
Skyn till möte,
Väx i ljus
Mot Guds sköte;
Väx med pannan, som vår topp,
Lyftad högt mot himlen opp!

– Låt oss nu språka med människobarnen, brummade Skyhög.

– Jag undrar vad de ämna säga oss, sade Sylvester.

– Nej kom, låt oss gå hem, viskade Sylvia. – Jag är så rädd för de höga träden med deras underliga visor.

– Vänta, där ser jag far komma med yxan på axeln, sade Sylvester. Och med detsamma kom torparen.

– Se, där stå just ett par sådana träd, som jag behöver, sade han. Och så lyftade han yxan, för att hugga ned Skyhög.

Men barnen började gråta. – Kära far, hugg ej ned Skyhög! sade Sylvester.

– Söta, goda far, hugg ej ned Molnskägg! bad Sylvia. – De äro så gamla och ha sjungit en visa för oss.

– Vad är det för barnsligheter? menade torparen. – Likasom gamla träd kunde sjunga! Men det är detsamma; efter I bedjen för dem, kan jag söka mig ett par andra träd.

Och så gick han längre i skogen. Men barnen stannade nyfikna kvar, för att höra vad Skyhög och Molnskägg nu skulle säga dem.

Det dröjde ej länge, så kom vinden tillbaka från kvarnen, där han malat, så att det gnistrade i kvarnstenarna, och begynte ånyo susa i furorna. Då hörde barnen helt tydligt, att träden åter begynte tala.

– I haven räddat vårt liv, sade de, – och det var hederligt gjort av er. Nu fån I begära en gåva, och vad helst I önsken er, det vilja vi giva er.

Barnen blevo på engång mycket glada och mycket villrådiga. De tyckte att de just ingenting hade att önska här i världen. Slutligen sade Sylvester: Jag ville gärna att det bleve en smula solsken, så skulle vi bättre se hararnas fotspår på snön.

– Ja, sade Sylvia, – och jag ville att det snart bleve vår och drivorna begynte att smälta, så skulle fåglarna åter börja sjunga i skogen.

– Narraktiga barn, sade träden, – I haden kunnat önska er alla vackra saker i världen, och i stället önsken I det som ändå skall ske, er önskan förutan. Men I haven räddat vårt liv, och därför fån I er önskan uppfylld på ett bättre och vackrare sätt. Du, Sylvester, skall få den gåvan, att var du går och var du ser, där blir solsken omkring dig. Och du, Sylvia, får den gåvan, att var du går och var du öppnar din lilla mun, där blir vår omkring dig, och drivorna smälta. Är det bra så? sade furorna.

– Ja, ja, ropade barnen med mycken glädje, – det är mer än vi begärt, och tack, kära träd, för de goda gåvorna!

– Adjö med er nu, sade träden. – Lycka till!

– Adjö, adjö, sade barnen och begynte gå hemåt. Vid det att de gingo, såg Sylvester sig ofta omkring, som han brukade, efter ripor i träden, och se, det var förunderligt, vart han såg, flög likasom en solstråle framför honom och lyste klar och glimmande som ett guld över grenarna. Sylvia märkte med icke mindre förundran, att drivorna begynte smälta på båda sidorna om gångstigen, där de gingo. – Ser du! Ser du! ropade hon åt sin bror, och knappt hade hon öppnat sin mun, innan gröngräset begynte sticka fram vid hennes fötter, och träden begynte knoppas, och den första lärkan hördes sjunga sin drill högt upp uti himmelens blå.

– Nej, det var för roligt! skreko barnen och kommo hoppande av förtjusning hem till sin moder. – Jag kan se solsken! ropade Sylvester. – Jag kan smälta snö! ropade Sylvia.

– Nå, det kan ju vem som helst, sade modren och skrattade. Men det dröjde ej länge, så fick hon stora ögon. Fastän kvällen begynte mörkna, blev intet mörker i stugan, utan klart solsken, ända till dess att Sylvester blev sömnig och ögonen föllo helt sakta ihop. Och fastän det var i början av vintern, blev där en sådan vårdoft i stugan, att själva kvasten begynte grönska på staken i vrån, och tuppen blev så förtjust, att han begynte gala på kvällskvisten. Och det varade allt tills Sylvia somnat.

– Hör på, far, sade gumman, när torparen kom hem. – Det står aldrig rätt till med barnen; jag är rädd att de råkat ut för något troll uti skogen.

– Du inbillar dig bara, kära mor, sade torparen. – Jag skall berätta en nyhet. Kan du gissa något? Jo, kungen och drottningen resa genom landet och komma i morgon förbi vår kyrka. Vad menar du, om vi skulle taga barnen med oss och fara dit, för att se de kungliga?

– Ja, det är jag med om, sade gumman. – Det är icke alla dagar man får se en kung och en drottning.

Andra morgonen voro torparefolket och barnen i god tid på väg till kyrkan och voro så betagna av fröjd över vad de skulle få se, att ingen av dem tänkte på det som skedde i går. Ej heller märkte de huru solskenet flög framför deras släde och huru björkarna knoppades runtomkring dem vid vägen.

När de kommo till kyrkan, funno de mycket folk församlat, men alla voro förskräckta och av ängslan betagna. Konungen var mycket missnöjd, sades det, därför att han funnit landet så öde och vilt, och eftersom han var mycket sträng, så skyllde han detta på folket och skulle troligen pålägga det hårda straffdomar. Om drottningen visste man, att hon frös här i Finland och var mycket sorgsen och ledsen på hela resan.

Detta visste nu alla förut, och därför darrade alla, när de kungliga slädarna kommo som ett huj framåt vägen. Kungen såg bister ut och drottningen grät, men likväl höllo de stilla vid kyrkan, så länge hästarna byttes om, och därvid sågo de sig omkring, ty de silverbeslagna suffletterna voro nedfällda på slädarna.

– Se så vackert solsken vi fått i en hast, sade kungen och skrattade helt nådigt, alldeles som andra människor bruka. – Jag kan ej begripa varför jag nu med ens blev så glad, sade han.

– Det måste vara för det att ers majestät ätit en god frukost, svarade drottningen. – På samma sätt är det med mig.

– Det måste vara för det att ers majestät sovit så väl i natt, sade kungen. – Men se bara huru vackert det likväl är, detta ödsliga Finland! Se huru solen lyser på de två höga furorna därborta i skogen! Här borde vi bygga en kungsgård åt oss.

– Ja, låt oss göra det, min herre och konung, sade drottningen. – Det måste vara ett milt klimat här i nejden. Se bara huru de gröna löven slå ut på träden mittuti vintern!

I detsamma blevo de varse Sylvester och Sylvia, som klivit på gärdesgården, för att rätt ordentligt kunna se de kungliga, och Sylvia pratade i glädjen så, att den torra gärdesgården slog ut i stora gröna löv omkring henne. – Se, där stå två snälla barn, sade drottningen. – Låt dem komma till släden.

Barnen kommo, – med fingrarna i munnen, ty det är på högsta modet vid sådana tillfällen. – Hör på, sade kungen, – jag tycker om er, jag blir helt glad och varm, när jag ser er. Kommen med mig i släden, så fån I resa till vårt kungliga hov, att klädas i guldkläder och göra alla människor glada.

– Nej tack, herr kung, svarade Sylvester och Sylvia. – Vi tycka mera om att göra far och mor glada där hemma. Och vid hovet skulle vi få ledsamt efter Skyhög och Molnskägg.

– Går det icke an att taga Skyhög och Molnskägg med er? frågade drottningen, ty hon var så obegripligen varm om sitt hjärta nu.

– Nej tack, fru drottning, sade barnen ånyo; – det går icke för sig, de växa i skogen.

– Vad de barnen kunna få i sitt huvud! sade kungen och drottningen och skrattade så, att den kungliga släden hoppade. Därpå gåvo de befallning att bygga en kungsgård här och voro så glada och nådiga, att alla förundrade sig. Alla fattiga fingo var sin guldpenning, och Sylvester och Sylvia fingo dessutom den stora kungliga kringlan, som hovbagaren bakat till resan och som var så stor, att hon måste dragas av fyra hästar. Och barnen delade med sig av kringlan åt alla barn uti byn och hade ändå så mycket över, att torparens häst knappt orkade draga hem alla kringelbitarna.

Under hemvägen viskade torparegumman åt sin gubbe: Vet du varför kungen och drottningen voro så glada? – Nej, sade gubben. – Jo, det var för att Sylvester och Sylvia sågo på dem. Kommer du ihåg vad jag sade i går? – Tyst, sade gubben, – tala ej om det för barnen. Det är bättre att de ej veta av så förunderliga gåvor, som ingen mänska begriper.

Men Sylvester och Sylvia glömde i glädjen över den stora kungliga kringlan alldeles bort att de kunde göra solsken och smälta snö. De visste ej själva huru hjärtans glada och varma alla människor blevo, när de sågo dem; och efter de voro goda och vänliga barn, så trodde alla, att det var blott därför. Säkert är det, att deras föräldrar hade en hjärtinnerlig fröjd av dem och att hela den stora ödemarken runtomkring torpet efterhand förvandlades till rika och vackra åkerfält vid sidan av gröna beteshagar, där vårens fåglar sjöngo hela vintern om, så att man deras like till fåglar aldrig sett. Efter några år blev Sylvester skogvaktare på den nya kungsgården, och Sylvia fick bestyr med den stora trädgården, ty det var för märkvärdigt, att var dessa barn sågo sig omkring, där trivdes och fröjdades allt, så att det var lust och glädje att se.

En dag kommo Sylvester och Sylvia att hälsa på sina gamla vänner Skyhög och Molnskägg. Det blåste just då en vinande vinterstorm, och det susade och brusade i furornas höga mörka kronor, och de sjöngo åter en gammal visa:

Åhå! Åhå!
Vi äro så gamla, vi äro så grå,
Men stora och starka i stormen vi stå,
Månghundra år,
I höst och vår,
I vinterkyla,
I sommarskylar,
I frost och snö,
I regn och tö,
I natt och dimma,
I morgonstrimma;
Åhå! Åhå!
Vi äro så gamla, vi äro så grå,
Men stora och starka ….

och just när de hunnit så långt i visan, hördes ett knak och ett brak, och kratsch, där lågo med ens både Skyhög och Molnskägg slagna till marken. Skyhög var vid den tiden trehundranittiotre år, och Molnskägg var trehundrafemtiofem. De hade ej själva märkt huru deras rötter till slut förvissnat och murknat, så att himmelens vindar fingo makt med de starka.

Men Sylvester och Sylvia klappade vänligt de döda furornas mossklädda stammar och talade till dem så kärliga ord, att snön smälte allt runtomkring och de blekröda ljungblommorna växte allt högt över de fallna träden, och så fingo Skyhög och Molnskägg sin grav i blommor.

Det är nu längesedan jag hört något mera om Sylvester och Sylvia, och troligen ha de långt före detta själva blivit gamla och grå, eftersom det är många år sedan en kung och en drottning reste i Finland. Men var gång jag ser två glada och goda barn, som alla människor hålla hjärtligt av, då tänker jag att det måste vara Sylvester och Sylvia, och att de fått sina glada ögon av Skyhög och Molnskägg. Det är icke längesedan jag såg två sådana barn, och det var märkvärdigt, att var de sågo omkring sig, där flög ett solsken framför dem och glimmade över den mulna himmelen och över människornas sorgsna eller likgiltiga ansikten. Det visste icke barnen själva, men det var omöjligt att se dem, utan att bliva så hjärtinnerligt glad, som man blir, när man ser oskuld, glädje och godhet i världen. Då smälter isen på rutan och snön i drivan och frosten i människornas frusna hjärtan, och det blir vår och grönska mitt i den kalla vintern, så att själva kvasten i sopvrån begynner få gröna löv och den torra gärdesgården slår ut i rosor och lärkorna sjunga under himmelens höga tak. För detta allt ha vi att tacka Skyhög och Molnskägg; – eller rättare, för detta allt ha vi att tacka den gode Guden, som ännu låter vår och glädje grönska på jorden.

Ordförklaringar

snöga – snöa.

förödas – dör.

efter – eftersom.

staken – här: skaftet.

allt tills – ända tills.

andra morgonen – följande morgon.

sommarskylar – eventuellt sommarskyar, skyl: skydd mot vind eller regn.

fingo makt med – fick bukt med.

Vårens saga

Vet du, glada gosse, Vårens saga?
Har du hört hans vingars sus?
Åh, han vill oss säkert ej bedraga,
Han är sann som solens ljus,
Han är grön som hoppets färg,
Han är hög som skog och berg.
Vet du, glada gosse, Vårens saga?
Har du hört hans vingars sus?

Liten pilt, han föddes långt i söder
På lycksalighetens ö.
Fader hans, det var en sol som glöder,
Syster hans en silversjö.
Morgonstjärnan var hans mor.
Fågel Fenix var hans bror.
Liten pilt, han föddes långt i söder
På lycksalighetens ö.

Ur sin vagga såg man Våren kullra,
Och han slet sin linda av,
Band två fjärilvingar vid sin skullra
Och flög ut kring land och hav.
Trollstav bar han i sin hand,
Slog med den på sjö och land.
Ur sin vagga såg man Våren kullra.
Och han slet sin linda av.

Och en större trollkarl var väl ingen,
Än den lilla Våren var.
Var han flög kring hela jorderingen,
Blånade en bölja klar,
Blommor växte i hans spår,
Det blev grönt i skogens snår.
Ja, en större trollkarl var väl ingen,
Än den lilla Våren var.

Skogens troll, de hördes sig förundra;
Vårens konst förtröt dem så.
Och de sände åskan ut att dundra,
Sände regn att Våren slå.
Men när regnet störtat ner,
Log den lilla Vår dess mer.
Skogens troll, de hördes sig förundra,
Vårens konst förtröt dem så.

Nu kom Våren hit till våra stränder,
Och nu bor han här hos oss.
Låt oss plocka blommor ur hans händer
Och, som han, mot trollen slåss!
När på oss slår regnet ner,
Se, så grönska vi dess mer!
Nu kom Våren hit till våra stränder,
Och nu bor han här hos oss.

Ordförklaringar

skullra – skuldra.

jorderingen – jordens krets.

Adalminas pärla

(En saga.)

Det var engång en konung och en drottning, som hade en liten flicka; och efter hon var en konungadotter, kallades hon prinsessa. Hon hette Adalmina och var sina föräldrars enda barn. Därför höllo de så mycket av henne, att det var nästan för mycket, ty Gud tycker icke om att man håller av någon med en avgudisk kärlek. Då glömmer man det som står i katekesen, att man skall älska Gud av allt sitt hjärta och av all sin själ.

När prinsessan Adalmina blev kristnad, voro där två goda féer, en röd och en blå, bjudna till faddrar; det brukas på det sättet hos sagornas konungar. Och de två goda féerna glömde ej heller att giva den lilla prinsessan var sin faddergåva. Den röda féen gav henne en stor äkta pärla, så oförlikneligt skön, att man dess make aldrig sett, och därmed följde ännu tre goda gåvor. – Vet, sade féen, – att sålänge Adalmina bär pärlan hos sig, skall hon för var dag bliva beständigt vackrare, beständigt rikare och beständigt klokare. Men tappar hon sin pärla, då kan ingen hjälpa att hon mister på engång de tre gåvorna: sin skönhet, sin rikedom och sin klokhet. Dem får hon ej tillbaka, förrän hon får sin pärla igen.

Så var det. Den blå féen sade: Adalmina har fått tre så stora gåvor, att mången ej önskar sig någonting bättre i världen. Likväl finnes ännu en gåva, som är den allrabästa, och den ger jag åt Adalmina, men blott på ett villkor. Sålänge prinsessan äger sin pärla och de tre gåvorna, sålänge har min gåva alls ingen kraft. Men tappar hon sin pärla, sin skönhet, sin rikedom och sin klokhet, då får hon av mig i ersättning den fjärde gåvan, och den är ett ödmjukt hjärta. Se, så vare det sagt. – Och därmed nickade båda féerna farväl och försvunno som två vita moln på den blå sommarhimmelen.

Konungen och drottningen voro mycket nöjda. De tänkte vid sig själva: endast vår lilla prinsessa blir vacker, rik och klok, betyder det föga hurudant hennes hjärta är. Vi skola nog akta hennes pärla, och då kan hon umbära den blå féens fattiga gåva. Nej, då visste den röda féen bättre vad en prinsessa behöver! Hennes gåvor voro konungagåvor, men den blå féen var rätt snål, det måste man tillstå; hon gav det kära barnet en allmosa, alldeles som man kastar en kopparslant åt en tiggarflicka vid landsvägen.

Nu lät konungen göra en guldkrona, som passade precis på den lilla Adalminas huvud och som var så inrättad, att när prinsessan blev större, blev kronan större på samma gång och passade lika bra som förut. Men för alla andra var den märkvärdiga kronan antingen för stor eller för liten. Överst i kronan var en spets, och i spetsen var pärlan infattad så starkt och hårt, att hon omöjligen kunde falla bort därifrån.

Då sattes kronan på Adalminas huvud, och sedan bar hon den ständigt, både när hon sov i sin lilla förgyllda vagga och när hon var vaken och sprang omkring uti slottet. Men efter konungen och drottningen, hennes föräldrar, voro så rädda att mista pärlan, var det strängt förbjudet att någonsin låta prinsessan gå längre bort, än till den stora grinden emellan konungens gård och parken; och likväl följdes hon ständigt av fyra kammartjänare och fyra kammarjungfrur, när hon gick ut, och tjänarna hade sträng befallning att noga vakta prinsessan och hennes pärla. De skulle ej understå sig att slarva, ty den grymme, rödklädde bödeln med det fula skägget och den förskräckliga bödelsyxan förstod sig icke på narri.

Så växte prinsessan upp, och det hände alldeles som den röda féen hade förutsagt. Adalmina blev den allravackraste prinsessa man någonsin sett, ja så vacker, så vacker, att hennes små ögon strålade som två klara silverstjärnor en afton om våren, och var hon gick, blev ett solsken omkring henne, och alla blommor i trädgården bugade sig för henne och sade till henne: du är vackrare än vi! Och hon blev så rik, så rik, att där likasom växte idel skatter omkring henne. Golvet i hennes kammare var av silver och pärlemor; väggarna voro idel stora speglar, och taket var av guld, bestrött med diamanter; nej, vad det gnistrade uti lampornas sken! Adalmina åt på guld, sov på guld och klädde sig i guld; ja om det varit möjligt att äta guld, så skulle hon gjort det, men det var för hårt att bita uti. Och så klok var hon, ja så klok, att hon kunde gissa de allra svåraste gåtor och minnas de allra längsta läxor, bara hon en enda gång såg uppå dem; och alla vise män uti konungens rike kommo tillsammans för att göra prinsessan frågor, och alla voro ense därom, att en så klok och förståndig prinsessa som Adalmina aldrig funnits i världen förut och aldrig heller kommer att finnas, sålänge världen står.

Nå ja, det var gott och väl; det är ingen synd att vara vacker och rik och klok, endast man förstår att bruka dessa gåvor efter Guds vilja, men se däri ligger det svåra. Konungen och drottningen tyckte i deras förtjusning att prinsessan Adalmina var den bästa och fullkomligaste varelse på hela jorden; och olyckan var att Adalmina begynte tänka detsamma själv. När alla beständigt sade henne, att hon var tusen gånger skönare och rikare och visare än andra människor, trodde hon det gärna, och därav blev hon högmodig i sitt hjärta, så att hon ansåg alla andra, ja själva sina föräldrar, för sämre än hon. Stackars Adalmina, det var en stor, ful fläck på glansen av hennes skönhet; det var en stor fattigdom i all hennes rikedom; det var det allra största oförstånd i all hennes klokhet, och det var nära att hon därigenom gått alldeles förlorad.

Ty ju äldre hon blev, desto högmodigare blev hon, och med högmodet följa de allra styggaste fel, så att Adalmina tillika blev elak och hårdhjärtad, girig och avundsjuk. När hon såg en vacker blomma i trädgården, skyndade hon att trampa den med sin fot, ty vacker fick ingen vara, blott hon allena. När Adalmina mötte en annan prinsessa, som åkte i sin förgyllda vagn, förtröt det henne obeskrivligt, ty rik och förnäm fick heller ingen annan vara, än hon. Och sade man om en annan flicka att hon var snäll och förståndig, grät Adalmina bittra tårar av harm, ty varför skulle en annan också vara klok? Adalmina bannade alla, som icke smickrade henne och gjorde allt det som föll henne in; men likväl föraktade hon just dem allramest, som voro de undergivnaste för hennes vilja. Hon var en tyrann, som alla fruktade och ingen höll av; konungen och drottningen voro de enda i deras rike, som icke harmades över hennes högmod.

En dag, när prinsessan var femton år, gick hon ut att spatsera i konungens gård. När hon kom till grinden och ville gå ut i parken, var grinden läst, och ingen vågade öppna honom tvärtemot konungens stränga förbud. De fyra kammarjungfrurna och de fyra kammartjänarna voro med; för första gången vägrade de att lyda prinsessans befallning. Då blev Adalmina ond, ja så ond, att solskenet av hennes skönhet alldeles förmörkades. Hon slog sina trogna tjänare i ansiktet, sprang ifrån dem, klev över grinden; och när tjänarna följde efter, sprang hon allt längre bort inåt parken, tilldess att ingen av tjänarna mera syntes emellan de gröna träden.

Då kände sig Adalmina för första gången i sin levnad törstig och trött och satte sig ned vid en källa att vila. Ja, hon nedlät sig att ösa vatten ur källan med sin fina vita frökenhand och dricka alldeles som andra människor göra, när ingen niger och bjuder dem ett glas vatten uppå en tallrik. I detsamma blev hon varse sin bild uti källan. –  Ack vad jag är vacker! sade hon till sig själv, och därvid lutade hon sitt huvud allt lägre mot vattnet, för att bättre spegla sig, till dess att – plums, där föll hela guldkronan med pärlan ned ifrån Adalminas huvud och försvann som en pil uti källans krusade vattenspegel.

Adalmina märkte det knappt, så betagen var hon uti sin egen skönhet. Men vad hände? Knappt blev källans vatten åter stilla och klart, innan Adalmina såg i dess spegel en helt annan bild av sig själv. Hon såg icke mera den undersköna prinsessan i hennes guldstickade klänning, med juveler i håret och örhängen av blixtrande diamanter; hon såg endast en stackars ful och fattig tiggarflicka, barhuvad, barfota, i trasiga kläder och okammat hår. I en blink försvann hela hennes stora klokhet tillika; hon blev så okunnig och enfaldig som den allra olärdaste, och det var märkvärdigt, att i samma stund förlorade hon alldeles sitt minne, så att hon icke mera visste vem hon varit och varifrån hon kom och vart hon ämnade gå. Hon kände endast dunkelt att någon stor förändring föregått, och det skrämde henne, så att hon sprang bort ifrån källan och sprang och sprang allt längre i skogen, utan att veta vart hon styrde sin kosa.

Då blev det mörkt om kvällen, och vargarna begynte tjuta i skogen. Adalmina blev allt räddare och sprang allt längre, tilldess att hon på långt håll såg skenet av ett ljus. När hon kom dit, var där en liten stuga, och där bodde en gammal och fattig gumma. – Stackars barn, sade gumman, – varifrån kommer du, så sent uppå kvällen? Men Adalmina kunde ej svara därpå. Hon visste ej ens vem hon var och var hennes föräldrar bodde. Detta tyckte gumman vara rätt underligt och förbarmade sig över henne och sade till henne: efter du är så fattig och ensam i vida världen, skall du få bo hos mig. Jag behöver just någon som vaktar mina getter i skogen. Det skall du få göra, mitt barn, om du är snäll och beskedlig och nöjd att äta vatten och bröd med litet getmjölk ibland, när vi ha kalas.

Ja, gott och väl, därmed var Adalmina mycket nöjd och kysste med stor tacksamhet gummans hand. Ty utan att hon visste det, hade den blå féen hållit ord: Adalmina hade nu fått det, som var bättre än skönhet och klokhet och rikedom, nämligen ett gott och ödmjukt hjärta. Mycket lyckligare var hon nu, när hon vaktade sina getter och åt sitt fattiga bröd och sov på den hårda bädden av halm och mossa. Mycket bättre var hon nu, än förut, ty med ett ödmjukt hjärta följa många kostliga gåvor, såsom ett gott samvete och stilla förnöjsamhet, lugn och frid, godhet och kärlek, evart man än uti världen hamnar. Och var Adalmina gick, där blev ånyo solsken omkring henne, men icke mera av hennes förgängliga yttre fägring, utan av den stilla förklaring, som skiner omkring de goda och fromma på jorden, vilkas själ strålar av skönhet, såsom änglarnas anleten, när de med sina stora vita vingar sänka sig ned till denna världens dalar.

Men i konungens gård blev en faslig uppståndelse, när prinsessan försvann. Det hjälpte ej att de stackars kammarjungfrurna och de av häpnad halvtokiga kammartjänarna, som följt henne till grinden, inkastades i ett mörkt fängelsetorn, där varken sol eller måne lyste uppå dem och där den röde bödeln med det fula skägget stod med sin yxa vid dörren. Konungen och drottningen sörjde otröstligt. De läto kläda hela sitt rike i sorgdräkt och lyste i alla kyrkor, att den som kunde skaffa prinsessan Adalmina tillrätta, han skulle få prinsessan till sin fru, om han icke gick av för mindre, och dessutom halva konungens rike på köpet. Det brukades så den tiden, som var man vet.

Det var likväl en god hittarelön, och många prinsar och riddersmän hade lust att förtjäna den. I tre långa år redo de ut i vida världen, vinter och sommar, och sökte och sökte, men aldrig funno de ens så mycket som den förgyllda klacken av Adalminas sko. Slutligen hände engång, att den unge och raske prins Sigismund av Frankland under sitt sökande kom till den gamla gummans koja. Där satt hon i sorgdräkt och den var minsann icke alltför fin, men svart var hon, och själva getterna på stenbacken voro svarta och vita. – Vem sörjer ni, kära mor? frågade prinsen. – Konungen har befallt att alla skola sörja vår försvunna prinsessa, svarade gumman; – men icke var det stor skada på henne. Visst var hon vacker och rik och klok, men folket säger att hon hade ett högfärdigt hjärta, och det var värre, ty därför höll ingen människa rätt utav henne.

I detsamma kom Adalmina hem med sina getter från skogen. Prinsen såg på henne och kunde ej begripa huru en flicka, som var så fattig och ful, ändå kunde röra hans hjärta så underbart, att han nästan höll av henne, innan han sett mer än snibben av hennes öra. Han frågade henne, om hon sett prinsessan. – Nej, sade Adalmina. – Det är märkvärdigt, sade prinsen; – i tre långa år har jag ej tänkt på någon annan än min lilla prinsessa. Men nu söker jag henne icke mer. Nu vill jag bygga mig ett slott här i skogen och bo här i alla mina dagar.

Sagt och gjort. Prinsen byggde sig ett slott, och det var just nära källan, där Adalmina en dag blev förvandlad. Då hände sig engång, när det var mycket varmt, att prinsen blev törstig och lutade sig ned att dricka ur källan. – Vad kan det vara, som blänker så förunderligt grannt därnere i vattnet? sade han till sig själv. – Jag vill se åt vad det är.

Prinsen böjde sig ned, stack sin arm uti källan och upptog därifrån en gyllene krona med en förunderligt vacker äkta pärla i spetsen. Då ihågkom han något. Tänk, om det vore Adalminas pärla! Varpå han gick med kronan till konungens slott, och icke förr hade konungen och drottningen sett klenoden, innan de ropade båda på engång: Adalminas krona! Adalminas pärla! Ack, var är hon själv, var är vår sköna, kära, lilla prinsessa?

Då räknade konungen ut, att om prinsessan ännu levde, borde hon vara aderton år. Han ihågkom den röda féens spådom och började gissa att det hänt som det verkligen hänt. Därför lät han ånyo lysa i kyrkorna, att alla flickor som voro aderton år gamla, skulle församlas på hans gård och försöka kronan. Och den, åt vilken kronan fullkomligt passade, hon skulle erkännas vara den rätta och förlorade prinsessan, och prins Sigismund av Frankland skulle få henne till sin fru.

Det förstås, att alla flickor genast skyndade till konungens gård; och de som voro mer eller mindre än aderton år, låtsade ej komma ihåg det. Det var en vacker sommardag, och minst tusen flickor stodo där uti långa rader, för att försöka sin lycka. Alltifrån tidigt på morgonen ända till sent uppå aftonen vandrade guldkronan från huvud till huvud och försöktes på alla, men passade åt ingen. Till sist begynte alla flickorna knota och säga: kungen gör narr utav oss; låtom oss draga lott, och den som vinner, bör få både kronan och prinsen.

Detta tyckte prins Sigismund vara ganska illa och bad dem vänta tills solen gått ned. – Må gå, sade flickorna.

Litet innan solen gick ned, ställdes en väktare på vakt, för att se, om någon ännu kom därborta på landsvägen. Prinsen ropade: Kvällen förgår; väktare, ser du någon komma på vägen?

Väktaren sade: jag ser blomstren luta sina kronor till sömn, ty natten är nära. Men ingen, ingen ser jag komma på vägen.

Åter frågade prinsen: Kvällen lider; väktare, ser du ingen komma på vägen?

Väktaren sade: ett moln far över den sjunkande solen, och fågeln i skogen gömmer sitt huvud under den trötta vingen. Natten är helt nära, och ingen, ingen ser jag komma på vägen.

Ännu engång frågade prinsen: Kvällen är till ända; väktare, ser du ej någon komma på vägen?

Väktaren sade: jag ser ett litet moln av damm långt borta vid skogsbrynet. Nu kommer det närmare; jag ser en fattig vallflicka driva sina getter framför sig på vägen.

– Låt oss försöka kronan på vallflickan, sade prinsen. De andra flickorna, som alla ansågo sig vara mycket bättre, ropade: nej, nej! Men konungen lät framföra vallflickan, och se, när man försökte kronan på hennes huvud, passade kronan fullkomligt.

I detsamma gick solen ned, och det blev mörkt, så att man ej rätt kunde se huru vallflickan såg ut. Men prins Sigismund tänkte i sitt hjärta: se, den gode Guden vill att jag skall taga den fattiga till min hustru, och det skall jag göra, ty jag har sett henne förut hos gumman i skogen och jag vet att där skiner ett solsken omkring henne, var hon går.

Och allt folket ropade: länge leve prins Sigismund och prinsessan Adalmina! Men många tänkte vid sig själva: det är ju bara en fattig vallflicka!

Då fördes vallflickan med kronan på huvudet in i konungens sal, som strålade av tusende vaxljus. Men högre än alla tusende ljus strålade prinsessan Adalminas förunderliga skönhet, där hon plötsligen stod mittibland dem alla, klädd uti sin gyllene skrud. Ty när hon återfick pärlan, fick hon tillika alla den röda féens gåvor igen. Men det bästa var, att hon på samma gång fick behålla den blå féens gåva, det goda ödmjuka hjärtat. Och efter hon även fått sitt goda minne tillbaka, mindes hon väl, huru stygg hon fordom var i sin själ, och huru hon sedan förvandlades, och huru den fattiga och fula är mycket lyckligare med sitt samvetes frid, än den rika och den sköna med allt sitt högmod. Därför föll hon nu på knä för sin fader och sin moder och bad dem och alla förlåta hennes fordna högmod – och till ett bevis uppå huru hennes hjärta nu var förändrat, ledde hon fram den fattiga gumman från skogen och omfamnade henne och sade: den barmhärtige är rik i sin fattigdom, men den rike, som ett hårt hjärta haver, han haver brist och nöd bland alla sina skatter.

Och alla, som sågo detta, trodde knappt sina ögon. Men prins Sigismund sade: jag visste att det så skulle gå. Adalminas pärla är mycket skön, men mycket skönare är ett ödmjukt hjärta.

Då blev bröllop och stor glädje i konungens gård, och de fyra kammarjungfrurna och de fyra kammartjänarna sluppo fria ur tornet, och den röde bödeln med det fula skägget ställde sin yxa i skamvrån, och alla ropade över land och rike: »vacker, vacker är Adalminas pärla, men mycket vackrare är ett ödmjukt hjärta!»

Ordförklaringar

fattiga – torftiga.

inrättad – konstruerad.

narri – skämt eller dumheter.

läst – låst.

evart – varthelst.

förklaring – glans.

häpnad – fasa.

gick av för mindre – nöjde sig med mindre.

rätt – riktigt.

försöka – prova.

det förstås – det är klart.

ganska – mycket.

Skolgossens vintervisa

Och nu är det vinter,
Och skidan hon slinter
I bukter och finter;
Går bra! Går bra!
Och knutarna spraka,
Och medarna knaka,
Och isarna braka;
Hurra! Hurra!

Snöflingorna svinga,
Och bjällrorna klinga,
Och kom, låt oss springa
Med hej och hopp!
I släden min syster
Med fålen så yster
Jag kör som mig lyster,
Galopp! Galopp!

Nu remma vi hemma
Vår skridsko i klämma,
Och möte vi stämma
På sjön, min vän!
Nu börjas attacken
Med stål uppå klacken
Och nacken i backen
Och upp igen!

Farväl med karbassen;
Nu står hela klassen
Med bollar i tassen
Av snö, av snö.
Vi springa och smälla,
Så fingrarna svälla,
Och ingen får gnälla
Adjö, adjö!

Batalj skall här hållas
Och kappas och trollas
Och lappas och bollas
Och fås på päls.
Hurra för soldater
Och tappra kamrater,
Men fega krabater
Till fjälls! Till fjälls!

Hurra för bataljen!
I snön med kanaljen,
Och sen uti galgen
Med var pultron!
Ja, nu ska’ vi kappas,
Och nu skall du klappas
Och manglas och lappas,
Kujon! Kujon!

Ty det är bagage,
Som tappar kurage,
Men stolt i plumage
Skall gardet stå
Och slåss på begäran
Till allas förfäran
Och strida för äran
Rätt så! Rätt så!

När vintrarna snöga
På näsa och öga,
Det akta vi föga;
Går bra! Går bra!
När julgranen blossar
Och läxorna lossar,
Då sjunga vi gossar
Hurra! Hurra!

Ordförklaringar

karbassen – ris, spö eller rotting.

kujon – ynkrygg.

bagage – slödder.

plumage – plymasch; kantprydnad av (struts).fjädrar på uniformshatt.

Hallonmasken

(En saga.)

– Hu! skrek Therese.

– Fy! skrek Aina.

– Vad nu? skrek storasyster.

– En mask! skrek Therese.

– På hallonet! skrek Aina.

– Slå ihjäl honom! skrek Lorenzo.

– Och så mycket väsen för en stackars liten mask! sade storasyster förtretad.

– Ja, när vi rensade hallonen, sade Therese …

– Så kröp han fram ur det allrastörsta, fortsatte Aina …

– Och om någon hade ätit det hallonet, sade Therese …

– Så hade han ätit masken med, sade Aina …

– Nå vad sen? sade Lorenzo.

– Äta en mask! utropade Therese.

– Och bita ihjäl honom! suckade Aina.

– Kantänka! sade Lorenzo skrattande.

– Nu kryper han på bordet, skrek åter Therese.

– Blås bort honom! sade storasyster.

– Trampa ihjäl honom! smålog Lorenzo.

Men Therese tog ett hallonblad, sopade masken varsamt på bladet och bar honom ut på gården. Då märkte Aina att en sparv satt på planket och lurade begärligt på masken. Strax tog hon bladet med masken uppå, bar det till skogen och gömde det där under hallonbuskarna, så att icke den illpariga sparven kunde hitta maskens gömställe.

Ja, vad är det vidare att berätta om en hallonmask? Vem vill lägga ett strå i kors för en sådan liten maskbyting? Den som blott finge bo så vackert som han, i en sådan friskt doftande mörkröd stuga, långt borta i den tysta skogen, mellan blommor och gröna blad!

Nu var det nära middagen, och så åto alla till middagen hallon och mjölk. – Strö lagom socker, Lorenzo, sade storasyster. Men Lorenzos tallrik liknade en driva om vintern, med litet rött under snön.

Strax efter middagen sade storasyster: Ja, nu ha vi ätit upp hallonen och ha intet att sylta till vintern. Det vore skönt att nu ha två korgar fulla med friska bär; dem skulle vi alla rensa i afton, och i morgon skulle vi koka dem i den stora malmgrytan, och så skulle vi äta våfflor med hallonsylt!

– Kom, så gå vi i skogen att plocka, sade Therese. – Ja, det göra vi, sade Aina. – Tag du den gula korgen; jag tar den gröna.

– Gå ej vilse, och kom vackert hem till kvällen, sade storasyster.

– Hälsa hallonmasken, sade Lorenzo gäckande. – Nästa gång jag träffar honom, skall jag ha den äran att äta upp honom.

Nu gingo Aina och Therese till skogen. Ack, det var så vackert, så härligt! Visst var det besvärligt ibland att kliva över kullfallna träd och fastna i kvistarna och processa med enrisbuskarna och duellera med myggorna, men vad gjorde det? Flickorna klevo raskt på med uppskörtade klänningar, och så kommo de långt in i skogen.

Här var gott om kråkbär, blåbär och hönsbär, men ont om hallon. Flickorna gingo allt längre, och slutligen kommo de … nej, det kan ingen tro … de kommo till en stor skog av hallon. Här hade fordom varit skogseld, och nu hade här vuxit hallonbuske vid hallonbuske så långt ögat såg. Var buske dignade till marken av de största mörkröda, mogna hallon, så att maken till rikedom på bär ännu aldrig varit funnen av två uppskörtade bärplockerskor.

Therese plockade, Aina plockade; Therese åt, Aina åt. Om en liten stund hade de korgarna fulla. – Nu gå vi hem, sade Aina. – Nej, låt oss plocka ännu litet mer, sade Therese. Så ställde de korgarna på marken och begynte att plocka i sina förkläden, och det dröjde ej länge, så voro också förklädena fulla.

– Nu gå vi hem, sade Therese. – Ja, nu gå vi hem, sade Aina. Båda flickorna togo sin korg i ena handen och höllo upp förklädet med den andra. Och så begynte de vandra hemåt.

Men detta var lättare sagt, än gjort. De hade aldrig varit så långt i den stora skogen, där funnos inga vägar och stigar, och snart märkte flickorna, att de gått vilse. Det värsta var att trädens skuggor blevo allt längre i aftonsolskenet, fåglarna begynte flyga hem till sina bon, och daggen föll. Slutligen gick solen ned bakom tallarnas toppar, och det blev svalt och skumt i den stora skogen.

Flickorna blevo ängsliga, men gingo beständigt vidare fram och väntade att skogen skulle bliva slut och röken synas från deras hem.

När de så gått en lång stund, blev det mörkt. De kommo nu fram till en stor slätt, bevuxen med buskar, och när de sågo sig omkring, så mycket de förmådde i mörkret, märkte de, att de hade gått i en stor rund ring och att de åter befunno sig bland de många sköna hallonbuskarna, där de plockat korgar och förkläden fulla. Här satte de sig trötta på en sten och började gråta.

– Jag är så hungrig, sade Therese.

– Ja, sade Aina, – ack, om vi nu hade två duktiga smörgåsar med kött på.

Som hon sagt det, kände hon någonting i sin famn, och när hon tog därpå, var det en stor smörgås på knäckebröd med fågelstek därpå. I detsamma sade Therese: det var besynnerligt; jag har en smörgås i min hand.

– Jag har också en, sade Aina. – Törs du äta?

– Det törs jag visst, sade Therese. – Ack, den som nu hade ett gott glas mjölk!

Som hon sagt det, kände hon ett stort glas mjölk mellan sina fingrar. Strax därpå sade Aina: Therese! Therese! Jag har ett glas mjölk i min hand! Det är alltför besynnerligt.

Emellertid, efter flickorna voro hungriga, åto och drucko de med den bästa aptit. När detta var gjort, gäspade Aina, sträckte ut armarna och sade: ack, den som nu hade en mjuk säng att sova uti!

Knappt var det sagt, innan hon kände bredvid sig en fin, mjuk säng, och detsamma märkte även Therese. Flickorna tyckte det vara högst förunderligt, men sömniga och trötta, som de voro, tänkte de ej mera därpå, utan kröpo i bäddarna, läste sin aftonbön och drogo täcket över huvudet. Det dröjde ej länge, så voro båda i sömnens armar.

När de vaknade, stod solen högt på himmelen, det var en härlig sommarmorgon i skogen, och fåglarna flögo lustigt omkring i toppar och grenar. Nu först blev flickornas förundran obeskrivlig, när de märkte att de sovit i skogen mittibland hallonbuskarna. De sågo på varandra, de sågo på sina bäddar, som voro av finaste linne, utbrett över mjuka löv och björnmossa. Äntligen sade Therese: är du vaken, Aina?

– Ja, sade Aina.

– Men jag drömmer ännu, sade Therese.

– Nej, sade Aina. – Men här bor visst en god ande bland dessa hallonbuskar. Ack, om vi nu hade en varm kopp kaffe och en god semla att doppa i kaffet!

Knappt var det sagt, innan bredvid dem stod en liten bricka av silver med en förgylld kanna, tvenne koppar av äkta porslin, en fin sockerskål av kristall, en silvergräddsnäcka och några rara, varma vetebröd därpå. Flickorna slogo i kopparna det raraste kaffe, lade socker och grädde uti och läto sig väl smaka. Aldrig hade de druckit så skönt kaffe.

– Nu ville jag gärna veta vem som givit oss allt detta, sade Therese med en tacksam min.

– Det har jag gjort, mina kära små flickor, sade i detsamma en röst ur buskarna. Flickorna sågo sig något häpna om, och märkte en liten vänlig gubbe i vit rock och röd mössa, linkande fram mellan buskarna, ty han haltade litet på vänstra foten. Varken Therese eller Aina kunde av häpnad säga ett ord.

– Varen ej rädda, små flickor, sade gubben, och grinade vänligt emot dem, ty skratta kunde han ej riktigt, hans mun var på sned. – Välkomna i mitt rike! Ha ni sovit gott och ätit gott och druckit gott? frågade han.

– Ja, det ha vi visst, sade båda flickorna, – men säg oss … och så ville de fråga vem gubben var, men de vågade icke.

– Jag skall säga er vem jag är, sade gubben. – Jag är hallonkonungen, som härskar över hela detta rike av hallonbuskar, och här har jag bott i flera tusende år. Men den store anden, som härskar över skogen och havet och himlen, har icke velat att jag skulle högmodas över min konungsliga makt och min långa livstid. Därför har han befallt att jag en dag vart hundrade år skall förvandlas till en liten hallonmask och leva i en sådan svag och värnlös gestalt från solens uppgång allt till dess nedgång. Under denna förvandling är mitt liv beroende av den lilla maskens liv, så att en fågel kan äta mig med sin näbb, ett barn kan plocka mig med bären och förtrampa med sin fot mitt tusenåriga liv. Nu var det just i går min förvandlingsdag, och jag blev plockad med hallonet och var nära att trampas ihjäl, om ej ni, beskedliga barn, hade räddat mig. Alltintill solens nedgång, låg jag värnlös i gräset, och när jag blåstes ifrån ert bord, har jag vrickat min ena fot, och min mun har av förskräckelse kommit på sned. Men när det då blev kväll och jag återfick min rätta gestalt, såg jag mig om efter er, för att tacka er och belöna er. Och då fann jag er båda här i mitt rike och mottog er båda så gott jag förmådde, utan att mycket skrämma er. Nu vill jag skicka en fågel i min skog, att visa er vägen hem. Adjö, kära barn, tack för ert milda hjärta, hallonkonungen skall visa att han icke är otacksam.

Flickorna räckte nu gubben sin hand och tackade honom, hjärtligen glada att de i går hade skonat den lilla hallonmasken. De ville nu gå, men i detsamma vände sig gubben än en gång om, grinade försmädligt med sin sneda mun och sade: hälsa Lorenzo och säg att när vi nästa gång träffas, så skall jag ha den äran att äta upp honom.

– Ack, gör icke det, herr hallonmask, utropade båda flickorna, mycket förskräckta, på engång.

– Nå, för er skull må det vara förlåtet, svarade gubben; – jag är icke hämndgirig. Hälsa Lorenzo och säg, att han också har att vänta en gåva av mig. Farväl!

Nu togo flickorna sina bär och hoppade, lätta om hjärtat, framåt i skogen, allt efter den väg, som fågeln flög. Så sågo de om en ganska kort stund skogen ljusna och förundrade sig ej litet, att de i går kunnat gå så långa krokvägar. Och det kan man tro, att där blev en glädje, när de två kommo hem. Där hade alla väntat, alla sökt dem; storasyster hade ej fått en blund i sina ögon, hon trodde så visst, att vargarna uppätit hennes kära små flickor. Men Lorenzo mötte dem med en korg och ropade: kom och se, här är någonting, som hitbars nyss av en gammal gubbe åt er!

När flickorna upptogo korgen, se, då voro där tvenne par de allraskönaste armband av mörkröda ädelstenar i skapnad av mogna hallon, med påskrift: »åt Therese och Aina»; och bredvid dem låg en kråsnål av diamant i skapnad av en hallonmask med påskrift: »Lorenzo, döda aldrig den värnlöse!» Lorenzo blev något flat; han begrep nog meningen, men likväl tyckte han att gubben hämnats så, som endast goda själar hämnas. Och hallonkonungen hade även tänkt på storasyster, ty när hon gick in att duka middagen, fann hon tolv stora korgar med de allrastörsta och raraste hallon, som någonsin plockats i skogen, och ingen visste huru de kommit dit, men alla gissade det. Och så blev där ett syltande och ett sockrande och ett bärkokande, så man aldrig dess make sett, och vill du, så gå vi dit och hjälpa dem sylta, så händer att vi få oss en släng av sleven, ty där sylta de säkert än i dag.

Ordförklaringar

illpariga – illistiga.

skönt – bra, gott.

uppskörtade – upplyftade, uppknutna.

skogseld – skogsbrand.

äntligen – slutligen.

rara – utsökta.

högmodas – yvas.

Walters tredje äventyr, som hände, när Walter slog trissa (ur Walters Äventyr)

Nu blev det vår, och vägarna begynte torka. Där var för vått på ängen ännu, så att man ej kunde slå boll. Klips, klaps lät det under pojkarnas stövlar, när de sprungo vid dikeskanterna. Men på andra sidan om grinden var vägen så slät som ett golv, och där brukade alla raska gossar slå trissa om lördagskvällarna.

Jag vet ej om du sett någon god trissa? Hon kan vara stor eller liten, huru man vill, men hon bör vara av sådant träd, som icke fort spricker, och hon bör vara cirkelrund och mycket jämn i kanterna, annars löper hon på sned, och då far hon till skogs. Hon får ej vara för lätt, ty då stannar hon fort, eller trillar i diket; men hon får ej heller vara för tung, ty då rår ingen med henne. Och när man ser henne trilla, så trillar hon med två slags rörelse på engång: först vänder hon sig kring sin axel, likasom vagnshjulet, och så löper hon, som hjulet, tillika framåt, så att för var gång hon vänt sig ett varv omkring, har hon lupit ett lika långt stycke framåt, som längden av ett band, vilket räcker jämnt ett varv omkring henne. Det var engång en urmakare, som ville veta precis huru lång väg han for. Då gjorde han en sådan inrättning på sitt kärrhjul, att för var gång det vände sig omkring, knäppte det i en stålfjäder. Fjädern satte ett ur i rörelse, och för var gång fjädern knäppte, gick uret en sekund framåt. Nu visste urmakaren, att hans kärrhjul var fem alnar i omkrets, och han visste, att där gå 18 000 alnar på en svensk mil. När han kom fram dit han skulle, fann han, att visaren på uret gått en timma och 50 minuter framåt. Huru många gånger hade då hjulet vänt sig omkring? Och huru lång väg hade urmakaren rest?

Av allting kan man lära sig något. Till och med av en trissa.

Walter hade en trissa av björkrot eller masur, som är hård och tung, och bättre virke kan man ej få till trissor. Jonas hade skurit henne efter cirkelmått, alldeles rund och slät, så att hon blänkte. Det var en bra trissa, det sjöng efter henne, när Walter kastade. Huj, sade trissan, och så flög hon av långs vägen, så att man knappast såg henne! Efteråt roade sig Walter att mäta huru långt hon for i ett enda rapp, och han fann att hon gick 160 alnar, innan hon stannade. Nu visste han att trissan var två kvarter, eller en halv aln, i omkrets. Huru många gånger hade trissan då vänt sig omkring?

En så god trissa fanns ej i hela byn. Walter gav henne ett namn och kallade henne Kurre. En gång drömde Walter, att han kastade Kurre med en förskräcklig fart, och Kurre trillade runtomkring jorden till hans fötter tillbaka. Jag vill se, vem som gör efter ett sådant konststycke.

En annan gång drömde Walter, att han kastade sin trissa högt upp i luften, ja så högt, att hon ej mera drogs av tyngdlagarna till jorden, utan begynte surra i cirkel omkring vår planet, likasom månen gör, och så kikade människorna på henne ifrån jorden och undrade vad Kurre månde vara för en besynnerlig himlakropp.

Men nu var ej tid att drömma, ty alla gossarna vore redan med sina trissor på vägen, och Walter hade blivit efter, för att skomakaren tog mått av honom till nya stövlar. När detta var gjort, tog Walter till fötter. Det var så vackert därborta i skogsbrynet, där vägen krökte sig bakom grinden. Granarna stodo där med sina mörka lummiga grenar och sågo på barnens lekar och myggornas dans i aftonsolen. Björkarna stodo där i sin späda, vårliga barndom, när deras löv ej voro mycket större än mössöron, och deras fina grenar sviktade för var gång bofinken eller rödstjärten kvittrande satte sig på dem. Ej långt ifrån vägen var en myrstack i skogsbrynet, och de små bruna myrorna släpade nytt virke till sina kamrar och salar, beto i var sitt barrstrå och drogo av alla krafter sitt lass baklänges, tilldess att kamraterna kommo att hjälpa dem. Skogvaktarens stuga stod också nära intill, och hans två små flickor, som brukade öppna grinden åt resande, hade nu satt sig på en sten, för att se på gossarna, och den större av flickorna hade hittat en riva full med tranbär i skogen och ville gärna sälja dem, men satt och gömde dem under förklädet, för att ej de snåla gossarna skulle få se dem och äta upp alla bären.

När Walter kom, hade hans parti redan blivit tillbakadrivet nästan ända till grinden, som var det sista målet ditåt, och det ansågs för en stor skam. Ty när man slår trissa, dela sig gossarna uti två partier, som försöka att driva varandra tillbaka och själva gå framåt. Merändels går då så till, att när ena partiet kastar trissan, motar andra partiet henne med sina sälgträn eller käppar och försöker att slå henne tillbaka så långt som möjligt. Allteftersom trissan då drives fram eller tillbaka, följer det partiet, som slår henne, med och vinner lika lång väg som hon. Men när trissan blir liggande på sidan, ropas det: trissan är död! och då får ingen mera slå henne, innan hon kastas ånyo.

Nu voro gossarna delade, som vanligt, i kristna och hedningar, och Walter hörde, skam att säga, till hedningarna. Men dessa voro nu nära att lida ett stort nederlag. När Walter kom, blev där strax ett rop, att nu dugde ingen annan trissa, än Kurre. – Vänta! ropade Walter, makade trissan jämnt mellan högra tummen, pekfingret och långfingret, höjde armen och kastade med hela sin styrka. Som en pil surrade Kurre långs vägen, de kristna försökte att slå emot, men Kurre hoppade över deras käppar, långt, långt framåt, och det var omöjligt att hejda henne. De kristna blevo nu i sin tur tillbakadrivna, hedningarna upphöjde segerrop, och Walter såg sig omkring som Caesar i slaget vid Pharsalus. Han var icke litet stolt över sin Kurre.

De kristna försökte nu att kasta sin trissa och taga sina förlorade länder igen. Men det lyckades illa, deras trissa slogs tillbaka, de drevos än längre bort, nära en fjärdedels mil, och voro ej mera långt från den andra grinden. Hade hedningarna drivit dem dit, så hade det varit slut med de kristna.

– Akta, där kommer en vagn! skrek en av hedningarna. Men Walter hörde ingenting, såg ingenting och tänkte ingenting annat, än huru han skulle driva de kristna till grinden. Då slungade han trissan med en förskräcklig fart, hon stötte mot en sten, hoppade högt upp, föll rakt in i vagnen mellan landshövdingen och hans fru, som åkte däruti, och mellan dem satt en liten flicka vid namn Adele och en liten knähund vid namn Moppe, och Kurre slog Moppe i huvudet, så att Moppe gäspade litet, sträckte ut benen och var död på fläcken.

Nu höll vagnen stilla, landshövdingen tittade ut med bister uppsyn och ropade: vad är det för en lymmel, som kastar sin trissa in i min vagn?

För att säga rena sanningen, blev Walter så häpen i första rappet, att han sprang till skogs. Men när han hörde landshövdingen träta på hans kamrater och hota dem med risbastu och arrest, grep honom samvetet, och han kröp fram igen, gick till vagnen och sade: nog var det jag, som kastade trissan. Var så god och giv Kurre tillbaka!

– Jaså, var det du, din klippare? sade landshövdingen. – Stig då upp i vagnen, så skall du få göra Kurre sällskap!

Där hjälpte intet prut, Walter måste upp i vagnen, och den lilla flickan grät över Moppe, och Walter grät över Kurre, och skogvaktarens barn nego förgäves med sina tranbär vid grinden, och kristna och hedningar stodo rådville, och kusken smällde hästarna, och så bar det av till staden. När de kommo till staden, sade landshövdingen: för pojken och hans Kurre till kurran!

– Söta herr landshövding, bad Walter, – för mig icke till kurran! Där sitter en tjuv med järnbojor på armarna; jag är rädd att han stjäl min Kurre.

– Nej, för honom icke till kurran, bad den lilla Adele. – Jag förlåter honom allt; han har ej menat så illa.

– Nå, efter du ber för honom, sade landshövdingen, – och efter han själv har bekänt sitt fel, vill jag förlåta honom. Men sin trissa får han ej mera tillbaka, hon skall begravas bredvid Moppe uti vår trädgård, och så blir det trissan, som dömes till döden, efter det är hon, som slagit Moppe ihjäl.

Sagt och gjort. Walter slapp lös och grät bitterligen över sin trissa, tilldess att Jonas lovade göra honom en ny. Det var likväl bättre, än att sitta med tjuven i kurran. Och lilla Adele lät gräva en grav åt Moppe i trädgården, och där begrovs även Kurre. Och Walter och landshövdingens Adele blevo så goda vänner, att de tillsammans gjorde följande gravskrift, som höggs in i en sten över graven i trädgården:

HÄR. VILA. MOPPE. OCH. KURRE. EN. SÅ. SNÄLL. HUND. OCH. EN. SÅ. PRÄKTIG. TRISSA. FINNAS. EI. MERA. I. VÄRLDEN.

Och så planterade Walter och Adele blommor på graven. Och myrorna från skogen kommo dit för att läsa inskriften, och myggorna dansade alla kvällar fandango över Moppes och Kurres grav i solskenet.

Ordförklaringar

slå trissa – kastlek där två eller flera deltagare slår trissan, en rund skiva, mellan sig.

lupit – löpt.

träd – användes också om materialet trä.

långs – längs.

två kvarter, eller en halv aln – ungefär 30 cm; ett kvarter motsvarar en fjärdedels aln.

surra – snurra.

riva – ask tillverkad av näver.

parti – lag.

merändels – mestadels.

sälgträn – här förmodligen: slagträn, jfr sällträ.

klippare – skojare.

fandango – spansk pardans i tretakt.

Skridskolöparen

Visst är det gott och rätt att läsa sin läxa, när det är läxans tid, och sitta i sin kammare vid boken och icke lämna den, innan allt är färdigt för skolan och morgondagen. Vill det icke gå i ditt huvud, så smäll boken för pannan och börja på nytt igen, var ihärdig som en häst i redet, och tappa icke kuraget, utan se hurtig ut och tänk vid dig själv: det går ju för andra, så måste det gå för mig! Och se, när du tänker så raskt och arbetar så flinkt, så går det nog, ja det går helt visst, och stackare den, som hänger läppen och lipar: jag kan aldrig lära mig det!

Men däremellan, när läxan är undangjord, så sitt icke inne, och bliv ej en klemig kammardocka, som sedan ej tål en pust av Guds fria, friska blåst under himmelens tak. Ut med dig då, ut över berg och backar, sommar eller vinter, i hetta eller köld, det är allt detsamma. När det är vinter, var icke rädd, om lilla näsan blir röd. Fryser du om händerna, så bry dig ej mycket om vantarna, och värm dig aldrig sedan för brasan, utan fäkta med armarna som en pappersdansmästare, och gnid händerna mot varandra, som det står i Robinson, att vildarna gnida två trädstycken, när de vilja ha eld. Trava hurtigt fram mellan drivorna, sträck i flygande fart över isen på dina blanka skridskor, och kommer du sedan hem med våta stövlar och din mor bannar dig därför, så kyss hennes hand och säg: förlåt mig, mamma; därav blir ju din gosse stark och frisk!

Men när äldre och klokare människor säga dig: gå icke dit, isen är svag! så lyd deras råd, och bliv vackert på stranden. Ty det är modigt och raskt att trotsa faran, när det måste ske och när man kan uträtta någonting gott därmed, men det är dumdristigt och alldeles ingen heder, att utan nödvändighet våga sitt liv och göra sina föräldrar ett stort bekymmer.

Frans och Mathias hette två bröder, och båda voro flinka gossar. I skolan var ingen skillnad emellan dem, ty båda skötte som karlar sin bok, och aldrig klickade läxan för någon av dem. Men hemma hos deras föräldrar voro de två munsjörer av olika lynne. Frans satt ständigt inne, och när han ej läste, klippte han pappersdockor och skrev teaterpjäser för dockorna. Mathias strövade ständigt ute, när läxan var slut, fångade fåglar om våren, metade abborr om sommaren och byggde om vintern fästningar utav snö. Därutav blev Frans mager, blek och svag, men Mathias blev för varje år allt bredare om axlarna och starkare i armarna. När Frans med sina dockor utförde stora strider mellan danskar och tyskar, mellan kristna och hedningar, sade Mathias ofta: sitt ej inne beständigt; kom ut med oss, och belägra snöfästningen! Ah, där skall du få se, där går raskare till; vi se glada ut, vi, fastän vi få oss en kula av snö, så det smäller i tröjan.

Men Frans ville icke, utan sade beständigt: det är bättre att vara klok, än att vara stark. – Ja, sade Mathias, – men det är ännu bättre att vara både klok och stark. Så hände en vecka före jul, när gossarna slutat skolan, att där en dag blev den yppersta skrinnis. – Kom nu med, sade Mathias. – Gå du, sade Frans; – jag sitter hellre hemma och klipper ett skuggspel. Så gick Mathias, och skridskorna tog han med.

Det var den skönaste is man kunde se. Hela sjön var så blank som den klaraste spegel, och ingen snö hade fallit på isen ännu, men runt kring stränderna stodo gröna granar och speglade sig i den blanka isen, och lövlösa björkar stodo bredvid dem med rimfrost uppå, och det var en friskhet och en glädje i hela naturen. Väl tjugu gossar hade samlats på isen, och somliga av dem hade småflickor med och skjöto dem framför sig på kälkar. Nej, det gick med en fart! Mathias spände remmarna i kors om sina fötter, och så bar det av, hi och hej, som en flygande vind över den blanka spegeln. Ej den snabbaste häst kunde följa hans lopp, och ingen av gossarna kunde det heller. De snabbaste skridskolöparna överenskommo sinsemellan, att den, som kunde fånga Mathias, han skulle vara kung på isen, och han skulle i morgon vara general i snöfästningen. Därpå, ett, tu, tre, togo alla fart och försökte att fånga honom, men nej, se, det kunde ingen av dem. Rätt som de trodde sig ha honom, var han åter ett långt stycke borta, och därunder gäckade han dem alla med de grannaste skärningar, cirklar och skruvlinjer, skilde dem åt och kom alltid undan. Då, när de voro trötta, svängde han om och löpte baklänges helt nära till dem, och när de utsträckte armarna för att nappa honom i tröjan, genast var han i ett huj ånyo sin kos.

– Bravo, bravo, skreko de små flickorna och klappade med deras frusna händer. – Bravo, bravo, svarade ekot ifrån de kala stränderna, de grå bergen, den blanka isen och de gröna granarna. Det är något skönt, att flyga som en fågel i frostig vinterluft och slinta som en solstråle över glimmande spegelglas!

Nu hade gossarna kommit till ett sund, där den stora sjön flöt ut i en mindre. Där stod en torpare och högg ved på stranden. – Akten er, gossar, ropade han; – där är strömdrag i sundet, och isen bär icke där.

Mathias stannade genast och sade: halt, gossar, låt oss icke gå längre nu, ty gubben på stranden vet vad han säger! Men de överdådigaste bland gossarna lyssnade ej därpå, utan skreko med försmädlig ton: Mathias är rädd, Mathias är en stackare, som hör på allt vad en tokgubbe pratar.

Detta förtröt Mathias. – Skall jag gå? tänkte han. – Nej, jag går icke, det är ingen nytta med det … Plums, så brast isen mitt i sundet, och den oförvägnaste pojken, som kallat Mathias en stackare, föll i och begynte jämmerligen ropa på hjälp. Men de övriga, som voro honom närmast, blevo nu i sin tur så rädda, att de kilade undan det bästa de kunde och lämnade kamraten ensam i nöden.

Vad gjorde nu Mathias, han, som kallades nyss en rädd stackare? Han mindes ej sin fara, han tänkte ej mer på kamratens glåpord, han var i en blink vid stranden, fick tag i en gärdsgårdsstör och skrann med stören på isen ut till sundet. – Grip tag i den här! ropade han och lade sig själv på magen på isen.

Kamraten i sin yttersta nöd grep förtvivlat i gärdsgårdsstören och var på väg att draga den under, men Mathias höll stadigt i andra ändan, borrade spetsen av sina skridskor i isen och höll så med största möda både sig själv och stören fast, tills kamraten kom opp och fick fast fot på isen. Nu jublade alla gossarna av fröjd, nu fanns ingen mer, som vågade kalla Mathias en stackare, och så tågade alla med den våta kamraten i triumf tillbaka till hemmet.

Mathias kom hem, utan att säga ett ord om sin tappra handling. – Kom, sade Frans till honom, – kom, så skall du få se ett vackert skuggspel! Här är en sjö, och gossarna skrinna på isen. Giv akt, nu faller en av dem i sjön … nu är han nära att drunkna, nu kommer en tapper riddare och drager honom med livsfara upp ur det våta. Ser du, sådant kan jag göra med skuggspel, men vad kan du?

Mathias log vid sig själv och sade helt lugnt: nå, det skulle väl alla göra i riddarens ställe … – Tror du det? sade Frans. – Nej, så tappra riddare finnas ej mera i världen. Ser du, sådant har jag läst i böcker, och det är bättre, än att löpa, som du, kring berg och backar.

Mathias teg. Men den våta kamraten stod förlägen i dörren och hade hört berättelsen om skuggornas hjältemod. Tårarna stego honom i halsen; han kunde ej längre tiga. – Frans, sade han, – det som du gjort i ett skuggspel, det har Mathias gjort på den verkliga sjön och i den verkliga faran. Vi kallade honom en stackare, men nu veta vi alla, att det sanna kuraget icke består uti att våga sitt liv för ro skull, utan att våga det, när det gäller på fullt allvar människors välfärd.

– Och jag, som skröt av mitt skuggspel för dig! utropade Frans, både häpen och glad. – Ja, nu förstår jag: det är gott att vara klok i sin kammare, men det är ännu bättre att vara klok och stark, både hemma och ute.

Ordförklaringar

pappersdansmästare – sprattelgubbe, dansgubbe.

skötte som karlar sin bok – klarade sina studier med framgång.

klickade – misslyckades.

munsjörer – skämtsamt om unga herrar, från fra. monsieur, min herre.

skröt av – skröt med.

Stormen och Solskenet

Personer:

STORMEN (HARALD).

SOLSKENET (CLARA).

EN FATTIG GUMMA.

Lekrummet föreställer en landsväg, som går genom en skog. Det är vårvinter, snön smälter och fåglarna sjunga. Man kan ställa det huru man vill; nog av, man ser snön och man hör fåglarna.

Solskenet är en liten vitklädd flicka med ljusröd duk eller slöja. Hon sitter på en klippa och äter bort snön runtomkring sig. I handen bär hon en slända, på vilken hon spinner rött silke. Hon ser snäll ut och har mycket glada ögon.

SOLSKENET (talar). Här är jag tillbaka på jorden. Det är så länge sedan jag sist såg den gröna granskogen och de lövlösa björkarna. O, vad jag hade ledsamt där uppe i tomma rymden! Det var så tröttsamt, att resa från stjärna till stjärna. Min pappa, solkonungen, har många små barn, som han sänder ut att värma sina planeter och månar, och jag är hans jordflicka. I dag på morgonen sade han till mig: flyg, Clara Solsken, och se åt, om du får fäste på jorden! – Jag flög och flög: från Mercurius till Venus, från Venus till månen, från månen till jorden. På åtta minuter var resan gjord. Men när jag kom till jordens luftkrets, lågo där tunga moln som en mur framför mig. Jag vet rätt väl vem som blåste dem tillsamman; det var ingen annan, än Harald Storm. Åh, jag känner den gunstige herrn: det finnes ingen så ostyrig gosse mellan himmel och jord. Vad jag klappade på de tunga molnen! Men gåvo de vika? Nej, de skockade sig allt tätare framför mig, tilldess att jag slutligen begynte se på dem. Det var förunderligt; det måtte ha hänt något i skyn. Ju mera jag såg, desto mera veko molnen åt sidan, och slutligen var jag på jorden.

Men vad skall jag nu företaga mig? Äta snö, blir tråkigt i längden: det är en vattsoppa utan russin uti … Om jag skulle vagga videbusken till liv? Jag vill försöka.

(Hon tager en gren av videbusken, vaggar den på sitt knä och sjunger:)

Sov, du lilla vide ung;
Än så är det vinter,
Än så sova björk och ljung,
Ros och hyacinter.
Än så är det långt till vår,
Innan rönn i blomma står.
Sov, du lilla vide;
Än så är det vinter.

(Talar.) Men var ej ledsen för det, videbarn lilla. När jag ser på dig, börjar saften att stiga uti din fina bark, du får varmt kring ditt frusna hjärta och känner något i luften, som säger dig, att våren kommer. Ja, så är det. (Sjunger:)

Solskens öga ser på dig,
Solskens famn dig vaggar.
Snart blir grönt på skogens stig,
Snart var blomma flaggar.
Än en liten solskensbön:
Vide liten blir så grön.
Solskens öga ser dig,
Solskens famn dig vaggar.

(Talar.) Se, så var det. Vad nu, videbarn, jag tror du redan slår ut dina små fjun, mjuka som kissor? Skäms litet och fjäska intet; tycker du det passar sig, att pojkar löpa med skägg? Kom ihåg Harald Storm! Rätt som det är, rakar han bort dina smånätta fjun, och så är du skägglös som ett sex veckors barn. Vad sade jag? Där ha vi honom; jag hör hans kråkskramla föra väsen i tallarnas toppar.

(Harald Storm rusar in med buller och bång, under det att han stojar med kråkskramlan.)

STORMEN. Hejsan, ur vägen, riskor och tallkottar! Fort skall det gå, fram skall det gå; tål intet söl. Världen är en sköldpadda; jag skall sätta dess fötter i rörelse. (Sjunger.)

Upp genom luften, bort över haven,
Hän över jorden i stormande färd.
Morgonens drottning med rosiga staven
Vinkar oss ut till sin vaknande värld …

(Talar.) Vad är det jag ser? Clara Solsken har åter behagat hedra vår jord med sin höga närvaro. Hur bröt du igenom molnen, lilla pyre? Jag trodde ej, att dina rosenfingrar voro så starka.

SOLSKENET. Se, jag kom ändå, dig till förtret. Du tror visst, att du är så rysligt stark; men det finns någon, som är starkare än du.

STORMEN. Verkligen? Nå, vem skulle den någon vara, om jag får fråga?

SOLSKENET. Jag.

STORMEN (skramlar). Du? Ohoho, det var roligt. Nå, efter du är så stark, så försök att draga fingerkrok med mig.

SOLSKENET. Nej, tack. Men hålla vi vad?

STORMEN. Vet du icke, att jag kan kasta omkull de största skogar?

SOLSKENET. Men jag reser dem upp ur jorden.

STORMEN. Jag häver oceanens vågor mot skyn.

SOLSKENET. Men jag kan blidka honom.

STORMEN. Jag driver molnen.

SOLSKENET. Och jag upplöser dem.

STORMEN. Jag betäcker marken med yrande snö.

SOLSKENET. Och jag smälter snön.

STORMEN. Jag rensar världen.

SOLSKENET. Och jag föryngrar den.

STORMEN. Jag dödar …

SOLSKENET. Men jag ger liv.

STORMEN. Se på lillan, vad hon nu har blivit stor på sig!

SOLSKENET. Jag skryter ej, men jag tycker om att tukta storskrytare.

STORMEN. Nå, vad hålla vi vad om?

SOLSKENET. Där borta på vägen kommer en fattig gumma. Hon fryser och sveper om sig en gammal päls. Den av oss, som kan taga pälsen av gumman, han är starkare och har vunnit vadet.

STORMEN. Gott. Och han får till segertecken rycka en fjäder ur den andras vinge. Jag skall plocka dig, Clara Solsken; var säker därpå.

SOLSKENET. Vi få väl se.

(Den fattiga gumman inträder.)

STORMEN. Hör hit, käring! Varifrån har du stulit din päls?

GUMMAN. Bevare oss, kära herre; jag är en stackars ärlig gumma; aldrig i mitt liv har jag stulit, och pälsen är min egenhändiga päls. Jag må väl veta, att han är gjord av buckabässen, som stångade ihjäl sig för femton år sedan.

STORMEN. Det kvittar mig lika. Jag vill ha pälsen, och ger du den icke godvilligt, så skall jag ruska dig, så att ulltapparna flyga som snöflingor omkring dig.

GUMMAN. Hjälp, här är’ rövare i skogen! Finns här ingen polis?

STORMEN (ruskar gumman). Se, nu tager jag pälsen, gumma lilla!

GUMMAN (stretar emot). Nej, men se den låter du bli, om jag aldrig en kappe sådde. Min egenhändiga bässe! Rövare, vill du se mina naglar?

STORMEN (släpper henne). Har man sett en sådan gammal katt! Hon har ju klor som stoppnålar.

SOLSKENET. Nå, Harald Storm, hur lyckas vadet?

STORMEN. Det kan icke en orkan få bukt på en sådan böllfluga. Hon stretar mot strömmen som en rosenbefängd.

GUMMAN (sveper pälsen tätare kring sig). Pytt fick han, blåsväder! Hu, det är så kallt, att själen fryser uti en fattig människa.

SOLSKENET (klappar gumman på axeln). Fryser du mycket, gumma stackare?

GUMMAN (fnurrig). Angår det henne! Låt mig vara i fred.

STORMEN. Ha ha, Clara Solsken, du gör dig fåfängt besvär.

SOLSKENET (till gumman). Du är så ensam, och ingen i vida världen bryr sig om dig. Har du nu varmare?

GUMMAN. Litet skapligare är det. Men det kommer av pälsen.

SOLSKENET (ser henne i ögonen). Ja, det är troligt att det kommer av pälsen. Gumma fattig, du har slitit ont i den kalla vintern.

GUMMAN. Åh ja; ved finnes tillräckligt i skogen, men icke har det just varit rart med födan. Du ser ut att vara en snäll flicka. Jag blir helt varm i själen, när du ser på mig med dina glada ögon.

SOLSKENET. Det kommer av pälsen. Men det måste ha varit en bra bässe, som du höll av, efter han värmer dig ännu femton år efter sin död.

GUMMAN. Ja, det förstås, bässen gör nytta, när det är kallt, men ibland är han nästan för varm så här på vårsidan. Jag riktigt svettas ibland.

STORMEN. Tro henne icke, gumma; hon är en skälm, hon narrar pälsen av dig.

GUMMAN. Var han tyst, blåsväder! Så mycket vett har jag, att jag kan göra skillnad mellan frysa och svettas.

SOLSKENET (ser på henne). Varför har du så kallt och så mörkt i din ensliga stuga? Du skulle ha där bredvid dig ett litet gott barn, som skulle hålla så hjärtligt av dig och kamma ditt gråa hår och släta din skrynkliga kind, och trösta dig när du är sorgsen, och leka med dig när du är glad, och sjunga vackra visor för dig, och hålla dina frusna händer i sina varma. Se, då skulle du aldrig frysa mer i ditt hjärta.

GUMMAN (håller handen över ögat). Nej, hur märkvärdigt det skiner mig i ögonen och ända in i själen, när du talar så där! Och så varmt det har blivit! Puh, nu står jag ej längre ut. Håll litet i ärmen, jag måste lägga pälsen av mig. (Avdrager pälsen.)

SOLSKENET. Harald Storm, du har tappat vadet! Jag plockar din vinge.

STORMEN. Jag ser att du vunnit. Men det är då rakt obegripligt. Finns det verkligen något i världen, som är starkare än styrkan?

SOLSKENET. Åh ja … godheten! Kom, lilla gumma; nu skall jag till belöning lysa din fattiga stuga med rikaste guld.

Ordförklaringar

buckabässe – bagge som är benägen att stångas.

kappe – måttenhet för torrvaror, motsvarar 4,58 liter.

böllfluga – spyfluga.

rosenbefängd – vansinning.

fnurrig – vresig.

fattig – stackare.

rart – här: bra, lätt.

Kyrktuppen

(För små barn.)

Nu börja vi en märkvärdig saga, som kunde heta: Högmod går före fall; men var och en får tänka vad han behagar. Högfärdig kan man vara, om man aldrig är mer än en hallonmask; vad sedan, när man har den äran att vara en kyrktupp?

Det var en gång en kyrktupp, som satt på ett mycket högt torn. Varifrån han var hemma och huru han kommit så högt upp i världen, det är icke lätt att säga. Man tror att hans pappa var ingen vanlig tupp, utan en timmerman, som kunde skära ut örnar och drakar av träd, och då tror man, att timmermannen skurit tuppen av en stock och hissat honom med tåg upp på tornet, efter tuppen var så stocklat och ej kunde lära sig flyga.

Kanske var det ej så; kanske var tuppen fordom premiertupp i den mäktiga fédrottningen Gilimiliadolgas hönshus och gjorde i sitt högmod uppror emot sin behärskarinna och blev till straff förvandlad till en trädtupp och fastnaglad på tornet. Detta kan ingen så noga veta. Alltnog, där satt han på tornet allrahögst upp, ja högre än det högsta tak och det högsta träd på sju mil omkring. Och så högt satt han, att hela jorden omkring honom syntes ej mycket större än en pannkaka, och människorna sågo där ut som flugor på pannkakan. En liten tid såg tuppen dem surra, och så såg han dem åter jagas bort med den stora flugsmällan.

Kyrktuppen var mycket stor. Han hade en hög, rödmålad tuppkamm ovanför näbben, gröna ögon, stora som tallrikar, och en mycket yvig stjärt. I hans mage rymdes väl tre tunnor råg, så glupsk var han. Också kan man tro, att han var något stormodig. För det han var så stor och satt så högt upp, tyckte han, att ingen i hela världen var en så hög herre, som han. Alla tuppar äro högfärdiga; det kan man se på deras fasoner, när de brösta sig i sophögen och sträcka näbben i vädret, likasom ville de ropa till var och en: vad är du för en fnaskenfelt? Men kyrktuppen var en av de värsta. Man skall få se, att sådant aldrig slutas väl. Mången stormodig tupp har mist nacken, när hans herrskap ställt till kalas, och sedan har han utan krus blivit plockad och lagd i stekgrytan och uppäten, som annat fjäderfä, med sås, gurkor och lingonsylt.

Kanske visste kyrktuppen, att han ej dugde halshuggas och ätas, och detta gjorde honom högfärdigare, än andra tuppar. Han hade en egenskap, som mycket brukas här i världen, och det var att beständigt vända stjärten efter vädret. Han kunde därför se sig omkring åt alla väderstreck. Men vart han än koxade med sina stora gröna ögon, såg han ingenstädes på jorden sin like. Han började därför tro, att han var betydligt bättre än alla andra och att hela världen borde vara honom underdånig. Därvid tänkte han så vid sig själv:

– Jag är en stor tupp, en mycket förnäm och ståtlig tupp är jag. Min like bland tuppar finns icke. Jag är ett verkligt tuppmajestät. Det synes skenbarligen, att kyrkan är byggd enkom för min skull och för att skaffa mig en plats, som är värdig min höga rang. Varför skulle människorna var söndag samlas här omkring kyrkan, om ej för att riktigt beundra och tillbedja mig? Ja, det är visst, att jag är en stor tupp; en högst förnäm och märkvärdig tupp är jag.

Men förnämt folk har stundom rätt ledsamt, och det hade även kyrktuppen. Flyga kunde han icke, arbeta ville han icke, och äta behövde han icke. Vad skulle han göra? Det var ej utan, att han icke ibland med en viss avund betraktade prostens höns, som någon gång trippade fram ända till tornfoten och krafsade så behändigt upp sanden, för att plocka sig ett och annat korn.

En dag hände sig, att en kråka råkade flyga över kyrkan och helt nära förbi kyrktuppen, som satt där fnurrig och tvär och förargade sig, att någon understod sig flyga nästan likaså högt, som han behagade sitta. – Kva! Kva! skrek kråkan. – Hur står det till, kära tupp?

– Brrr! sade tuppen, snurrade kring efter vinden och vände stjärten åt kråkan. – Jag tycker du kunde åtminstone kalla mig excellens.

– Ser man på! sade kråkan. – Nå, har icke ers excellens något tråkigt i längden, att sitta så där ensam och göra ingenting? Jag tycker ers excellens kunde gifta sig.

– Jag gifta mig! sade kyrktuppen. – Var skulle jag finna en höna, nog hög och förnäm, att jag utan skada för min rang kunde fria?

– Ers excellens har rätt, svarade kråkan; – en sådan höna är icke lätt att finna, ty jag minns ej, att jag någonsin hört talas om kyrkhönor. Men ers excellens skulle åtminstone företaga sig något arbete. Så gör jag, det förkortar tiden, och därav blir man glad och munter till sinnes.

– Arbete! fnurrade tuppen åter och såg på kråkan med djupt förakt. – Stort och förnämt folk brukar aldrig arbeta. Det passar sig icke.

– Håhå, tänkte kråkan vid sig själv, när hon flög bort; – du koxar och koxar omkring dig, herr tupp, och vet ändå så föga huru det går till i världen. Jag har ofta sett de höga och förnäma ha mera arbete och mera bekymmer, än de ringa på jorden. Men sådana dumdryga kaxar, som du, tro förnämheten bestå däruti, att man ej gör Guds skapade grand, utan sitter stocklat, låter andra passa upp sig och har hjärtans ledsamt. Det syns också, att kyrktuppen är flera hundrade år gammal och tänker så, som mången tänkte förr i hans ungdomstid. Men nu begriper man bättre än förr, att alla måste arbeta, och vara flitiga, om de vilja vara lyckliga och nöjda. Det förstår icke tuppen. För det, att han är så genomlat, säger han: det passar icke.

Och så var det verkligen. Tuppen var lat och högfärdig, det var hela saken. I flera hundra år hade han suttit där uppe på tornspetsen och ej gjort strå i kors; han hade ej galat en gång. Ja, han var så lat, att han ej rört sig ur fläcken på alla de hundra åren; då kan man tänka huru lat han var. En lagom risbastu skulle kanske ha muntrat honom till flit och arbetsamhet. Men vem skulle ha understått sig ett sådant försök? Dessutom var han skapad av träd, och på honom bet intet ris. Vi få väl höra huru det gick med honom.

En vacker dag, när kyrktuppen, som vanligt, satt och stirrade ut i himmelens blå och såg mycket menande ut, fastän han tänkte just ingenting, såg han med förundran en stor hop folk nedanför kyrkan. – Vad kan det vara? tänkte han: i dag är ingen söndag. Snart nog fick han likväl se vad det var.

Det var den store lindansaren Karamatti, som hade spänt upp ett tåg mellan kyrktornet och klockstapeln. På tåget hoppade en liten gosse och en liten flicka och dansade mot varandra och gjorde förunderliga svängningar. – Jaså, tänkte tuppen; – var det ej annat? Jag trodde, att det var någon ny högtidlighet, som de dumma människorna fira här till min ära.

Rätt som det var, kastade den lille Karamatti en slängkyss åt folket, och så klättrade han som en katt uppför kyrktornet, ty där voro av gammalt järnpinnar inslagna i tornspiran, den ena ovanför den andra. Upp efter järnpinnarna klev nu den lille Karamatti allt högre och högre; till slut var han nära tuppen. – Åhå! tänkte tuppen och såg rosenrasande ut.

Men Karamatti lät sig icke förskräcka, utan, mir nix, dir nix, med ett språng var han uppe på tuppens rygg, satte sig där att rida och skrek av alla krafter: hoppsan, min häst! Hej, hoppsan, min häst!

Då skall man tro, att tuppen fick stora ögon och fann sig gruvligen förnärmad, där han satt i sin högfärd och trodde ingen i hela världen vara hans like. Och nu satt där en liten knyffel och toppred honom och ropade: hoppsan, min häst! Hej, hoppsan, min häst!

Först väntade tuppen, att hela kyrkan skulle ramla av förundran över en sådan näsvishet. Men kyrkan stod beskedligt stilla, där hon stod, och nu började tuppen i sin stora förödmjukelse vrida och svänga åt alla håll. Vad skulle han göra? Han hade varit så lat, att han varken lärt sig flyga eller gala; Därför fick han nu hålla tillgodo den knäcken, som hans högmod led, när allt folket nedanför ropade: bravo! bravissimo! och tyckte det vara mycket behändigt av lille Karamatti, att topprida kyrktuppen. Ja, så går det här i världen: när någon är lat och högfärdig, kommer lille Karamatti och topprider honom, likasom han red på kyrktuppen. Var säker på det.

Men icke blev kyrktuppen därav just mycket visare. Där satt han kvar på sin tornspets år efter år; det ena släktet efter det andra sjöng sina psalmer till Guds ära i kyrkan därunder och levde sin tid och gick sedan i graven; och nya människor kommo i stället och sjöngo desamma gamla psalmerna i densamma gamla kyrkan. Men tuppen satt allt lika lat och lika förnäm på sitt torn och väntade allt, att ändå till slut någon underbar lycka skulle vederfaras honom för hans stora förnämhets skull. Kanske väntade han, att, där han satt, bli förgylld med klaraste guld och skina som solen, eller väntade han, att en dag bliva utropad till hela jordens stortuppsultan. Ja, vem kan så noga veta? Han väntade och väntade, och aldrig ville den stora lyckan komma.

Huru länge han nu väntade, blev han på sistone mycket gammal och murken, så att den ena trädbiten efter den andra föll av honom, när det blåste. En dag var där en stark storm. En väderil kom vinande över kyrkan, blåste bort hela tuppen från tornspiran och förde honom genom luften med sig till sjön. Där fick nu tuppen, vimmelkantig som han var av den ovanliga resan, för allra sista gången ångra, att han ej lärt sig flyga och gala. Ty hade han kunnat det, så hade han ej blåst i sjön, utan i stället flugit till rådstugutaket och satt sig att gala där, så att magistraten och hela staden förundrat sig. Men nu blåste han i sjön och kastades av vågorna av och an, så att gäddor och abborrar gapade på honom och undrade vad han var för ett sjöspöke. Till slut blev han kastad upp på en strand, och där blev han liggande.

På stranden var en liten stuga, och där bodde en gammal gumma, som hade två barn, en gosse och en flicka. Gossen och flickan byggde en gång små dammar vid stranden, likasom kamrar för de små fiskarna, som där simmade ut och in. Vid det att de nu gingo litet längre bort, för att samla passande stenar, hände sig, att de där hittade den stackars gamla kyrktuppen, och då för tiden han var rätt bedrövlig att se på. Vågorna hade alldeles bortsköljt målningen av honom, och han hade skavats mot stenarna, så att han mist både näbb och stjärt.

Då sade barnen: – Nu är ingen nöd; mor klagar alltid, att kråkor och sparvar göra skada på ärtsängarna. Men se här få vi en präktig kråkskrämma. Kom, låt oss taga ett tåg och hala den stora besten upp till ärtlandet.

Och så blev kyrktuppen på gamla dagar uppspetsad på en gärdsgårdsstör till kråkskrämma vid ett ärtland, i stället att bliva förgylld och utropad till hela världens stortuppsultan. Då hände sig, att kråkan, som i hans välmaktsdagar kallat honom ers excellens, kom en dag flygande, för att göra kalas i ärtlandet. Huj, – då såg hon kråkskrämman och flög för alla de sju. Men under flykten råkade hon se sig om och kände igen sin gamla bekanta. – Kva! kva! skrek kråkan; – mjukaste tjänarinna! Se på hans excellens, som har blivit en kråkskrämma! Jo, jo, högmodet, högmodet; så går det i världen.

– Håll din näbb! kraxade en förståndig korp, som satt på en tallstubbe nära intill. – Tuppen fattig har varit högfärdig och lat, och därför har det gått honom illa. Men nu är han gammal och olycklig, och den gamla och olyckliga får man icke försmäda. Ingen kan veta huru det går med en själv på gamla dagar.

Detta allt hörde kyrktuppen. Men han kunde ej svara ett ord, ty han var utan näbb och satt uppträdd på en gärdsgårdsstör. Där sitter han troligen än i dag.

Ordförklaringar

fnaskenfelt – puttefnasker (fnasker: liten gosse, pys).

ej gjort strå i kors – inte gjort sig besvär.

mir nix, dir nix – (ty.) mir nichts, dir nichts; utan vidare, plötsligt.

rådstugutaket – rådhustaket.

för alla de sju – av bara tusan.

Hökens vrede över Majföreningen

(Maj 1870.)

Nej, sådan dumhet jag ej förstår,
Som barnen taga sig för i år.
Vad tjänar det, att nu stå och lipa
För det att några små fåglar pipa?
Det där är bara ett löjligt prat;
Vad duga de till, om ej till mat?
En sådan där, som på grenen sitter,
Jag ids ej höra hans usla kvitter,
Ett pyttlipytt och ett titterli,
Det är ju så, att man sjuk kan bli.
Nej, jag för min del är kannibalisk;
Se, kråkan, hon är då musikalisk,
Och korpen hittar på rätta ton,
Och ugglan vet något mera, hon.
Nu skall man ej ens få pina djuren,
Man får ej stänga en sparv i buren!
Det där, god’ vänner, är mot naturen.
En sådan stackare är ej jag;
Jag slår i luften mitt starka slag
Och skjuter ned som en pil i backen
Och hugger kräken burdus i nacken.
Jag bryr mig vackert om deras bjäbb,
När blodet strömmar omkring min näbb!
Vad skall man annat i världen göra,
Än ha sitt nöje av att förstöra?
Se, det är duktigt, det kallar jag
Ett karlahjärta och nappatag.
Visst kan det hända, när örnen flyger,
Att som en mes jag i busken smyger;
Så gör jag även för jägarns skott:
Man skall ju plundra de svaga blott,
Ty det är konsten, hav det i minnet,
Att framför allt skall man akta skinnet.
Sig själv ju alltid man närmast är,
Och det är rätt, att jag skydd begär,
Men blott jag själv kan i trygghet vandra,
Så är jag grym emot alla andra.

Nåväl, vad säger du nu, halunk?
Är ej barmhärtighet bara pjunk?
Är det ej visdom, som höken säger,
Så tror jag knappt, att förstånd du äger.
Jag hoppas, att det bland gossar finns
Väl en och annan, som detta minns
Och håller vid sina gamla seder
Att slå de svaga på jorden neder.
Den vill jag kalla en duktig man,
Som först är kruka och sen tyrann,
Och den är flickorna bäst i smaken,
Som skryter mest; det är huvudsaken.
Man låter världen nu ha sin gång,
Nog lever man utan fågelsång,
Och därför är nu er majförening
En dumhet bara, det är min mening.
Tvi sådan usel och löjlig lek!
Adjö; nu söker jag mig en stek.

Ordförklaringar

halunk – slusk, buse.

Julvisa

Nu står jul vid snöig port,
Klappar på och myser:
Kära barn, släpp in mig fort!
Här står jag och fryser.
Se, min korg är full och tung!
Båd’ åt gammal och åt ung
Har jag gåvor rara:
Får jag hos dig vara?
– Ja, kom, kära jul!

Jag för med mig tända ljus
Och en gran från skogen,
Frid och fröjd i varje hus,
Vänskap så förtrogen.
Fattig man skall ej bli glömd,
Där han hungrar tyst och gömd,
Och var sorg, som gråter,
Skall bli tröstad åter.
– Ja, kom, kära jul!

Och jag löser upp allt tvång
I de glada ringar,
Och jag hämtar himmelsk sång
Uppå änglavingar.
Barnens ögon stråla då,
Liksom stjärnor i det blå,
Och de mörka, frusna
Hjärtan åter ljusna.
– Ja, kom, kära jul!

Men vad bäst jag giver dig
Vill till sist jag spara:
Jesusbarnet är med mig
Och din gäst vill vara.
Vill du hava världens ljus
I ditt hjärta och ditt hus?
Får han helga fröjden
Med sin frid av höjden?
– Ja, kom, Herre Christ!

Kappseglingen i Sommarvik

(Brev från landsorten.)*

Äntligen, min goda Trollslända, har jag en viktig händelse att omtala. Här har varit en kappsegling i Sommarvik. Denna nyhet skall förmodligen göra sin rund kring hela Europa och sätta världen uti förvåning.

Det var en vacker augustidag klockan 12 middagstiden. Solen sken, vinden var sakta nordost, och vikens små braxar tittade nyfikna upp över de krusiga vågorna. Alla skeppsvarv och båtbyggare i närheten hade länge varit i verksamhet natt och dag, för att utrusta en värdig flotta; som kunde göra den finska sjöfarten heder. Bark hade stigit betydligt i pris, näver hade blivit sällsynt, och sockertoppspapper samt brevkuverter, med och utan frimärken, begagnades mest av segelsömmarena. Till och med gamla tidningar användes som vindfångare, men endast av fattigt folk, ty tryckpapper ansågs ej vara rätt gentilt.

Alla kappseglare provades först, innan de fingo deltaga i tävlan, för att se, om de kunde stå. Det var en mycket viktig förberedelse. Där infunno sig oskapliga vidunder, som voro vana att segla med kölen i vädret, och smäckra, sprättiga båtar, som gjorde kullerbytta för minsta vindpust. Alla sådana blevo med stränghet kasserade, eller sålda till turkiska flottan. Dagen därpå såg man många ligga mastlösa i ett potatisland.

Följande 23 dömdes värdiga att deltaga i den stora striden: Great Eastern** – Amfion – Nautilus – Louise – Hepsy – Klumpen – Trubbnos – Margrete – Ilma – Topsy – Anna – Ilo – Johanna – Kissingen – Toiwo – Missisippi – Mujkan – Muntan – Svalan – Sparven – Snirp – Pytt – Pelle.

Bland dessa hade Great Eastern fått sitt namn av det engelska jättefartyget, därför att det ensamt var nästan så stort som alla de andra tillsammantagna och kunde bära en besättning av 500 myror med en torndyvel till kapten och sex nyckelpigor till styrmän. Bland de övriga voro Louise, Ilma och Hepsy mycket täcka båtar med den vackraste tackling och koketta små master samt nätt byggda med ruff, och alla hade bogspröt och flaggor från många nationer, men den blåvita finska flaggan hade hedersplatsen. Det såg ståtligt ut, när alla lågo förtöjda vid bryggan: där fattades endast en fotograf som skulle ha avbildat dem och sålt tavlan för en pumpernickel i boklådan. En ofantlig mängd åskådare av alla åldrar och stånd hade samlats på stränderna, och de praktfulla fregatterna Majken, Tärnan och Ainikki hade ditfört beundrare nästan från alla kända trakter av världen kring Sommarvik.

Klockan 12 tyckte man sig höra ett kanonskott dåna mellan de skyhöga bergen, ehuru dess dunder dämpades av handklappningar och hurrarop. Detta var signalen, och i samma ögonblick styrde alla kappseglarna ut från stranden emot det böljande havet. Ögonblicket var högtidligt och betydelsefullt. Det gällde nu att uppnå den motsatta stranden av viken, där prisdomarna voro på sin post, och därpå berodde tävlingens pris.

Snart var viken betäckt av vita segel, somliga små som skumbläddror, andra som fiskmåsar, och Great Easterns jättesegel liknade bland dessa små vita, gungande prickar en majestätisk svan. Svalan, Sparven, Muntan och Mujkan, som voro de minsta, roade sig att på alla sidor svärma kring jätten och trilla honom i vägen. Amfion kom ej ur fläcken, Louise hängde sig fast vid Hepsy, och Pytt, som ej hade roder, trillade av och an som en nävertopp i blåsväder. Pelle hade ej heller roder och styrde sin egen kurs mot vinden så tappert, att alla förundrade sig.

Åskådarnas spända förväntan hade nått sin högsta höjd, när slutligen fyra syntes närma sig målet nästan på samma gång, nämligen Great Eastern, som tycktes sluka vinden, och Toiwo och Svalan och Missisippi. Förmodligen höllos nu höga vad om vem där skulle bliva den främsta, men en oförutsedd omständighet gäckade alla beräkningar. Stranden var nämligen på flera ställen bevuxen med täta skogar av rövippor, och det gällde nu att lotsa sig fram.

Alla de fyra främsta tornade emot skogen och krånglade där en lång stund, ibland med fören, ibland med aktern, ibland med sidan förut. Missisippi, som var den oförvägnaste, kilade slutligen med sådan dumdristighet in mellan två röstrån, att han blev fastsittande och kom ej ur fläcken.

Undertiden hade lilla Mujkan, liksom på spe, gjort en lång kryss åt styrbordssida och tycktes ej alls vara angelägen om att hinna till målet. Men rätt som de övriga kämpade och krånglade med röskogen, såg man, till allas förvåning och häpnad, Mujkan med ens ändra kurs och styra med fulla segel mot ett öppet ställe av stranden, där ingen skog var hinderlig för sjöfarten. Några minuter till, och snart förkunnade dånande hurrarop, förmodligen dämpade av kanonskott, att Mujkan hade vunnit det första priset i dagens hjältemodiga strid.

Äntligen hade också tre av de övriga lyckats klarera skogen och uppnå målet, nämligen först Toiwo, därnäst Great Eastern och slutligen Svalan. Åskådarnas förtjusta handklappningar belönade var och en efter förtjänst.

När dagens segrar och nederlag på detta sätt voro avgjorda, skedde den högtidliga prisutdelningen. Mujkans lycklige redare Calle erhöll första priset, bestående av två karameller, prima vara ifrån Tiljander. Toiwos redarinna Clara hugnades med andra priset, utgörande en karamell med sinnrik devis. Engelska varvsbolaget fick tredje priset, bestående av en smakfull pepparkaka, för Great Eastern, och slutligen hugnades Georg med fjärde priset, bestående av ett väl konditionerat saffransbröd, för sin slup Svalan.

De tävlande voro sedan upptagna av omsorgen att hopsamla de irrande seglarna från Sommarvikens böljor, och därefter förenades deltagarna i en glad njutning av karameller och pepparkakor, därvid skålar tömdes i oskummad mjölk för den finska flaggans heder och framgång.

Sålunda slöt på ett angenämt sätt den märkvärdiga kappseglingen i Sommarvik, som länge skall leva i dessa bygders gladeliga hågkomst.

Sommarvik 1 Sept. 1872.

Knut Sjövarg.

* Brevet har seglat omkull på vägen och legat ett par veckor i marvatten.

** Bör läsas: Grät-Istern.

Ordförklaringar

rund – rundresa.

Refanut

Skeppet Hoppet låg förtöjt vid hamnbryggan; en svärm av gossar hade fått lov att gå ombord och klättra i vanterna. Några vågade sig upp till stormärskorgen, två hunno ända till lillmärsen, och en hade god lust, att en gång i sitt liv försöka huru det kändes att rida på bovenbramrån. Det var söndagsafton, Brass-Matte satt på ankarkättingen, fördäck, och hade läst psalmboken, men lade honom nu ifrån sig, för att betrakta gossarna. Brass-Matte var en gammal becktröja, en väderbiten matros av den äkta sorten, som prövat alla vindar och seglat på alla hav, allt från den tid han kunde lyfta en åra. En gladlynt och skämtsam man var han, den gamle Brass-Matte; kunde berätta många roliga äventyr och skarvade till i växten, så att det förslog, men det tyckte många just vara det allra bästa. Gossarna höllo av Brass-Matte, de tyckte att han var en karlakarl och kunde berätta historier som ingen annan, om det också ibland var nästan på drift.

Brass-Matte lade bort psalmboken, koxade uppåt märsen och ropade: – hoj, där i tacklingen!

– Hoj! svarade gossarna, som hade vågat sig högst.

– Lita på händerna och intet på fötterna, du där i toppen, annars dimper du ned som en kråkunge! ropade Brass-Matte.

– Rätt så! skrek den högste våghalsen på vägen till bovenbramrån.

Brass-Matte mumlade något om valpar, som ville vara kattungar, och låtsade icke vidare bry sig om hela svärmen, men följde dem med vaksamma blickar, efter han ju hade vakten på däck. Om en stund hade gossarna tröttnat att klättra. En av märsgastarna torkade svetten från pannan och menade, att Hoppet var ett stort skepp; det var icke en liten sak, att där klättra ända till rånocken.

– Åhja, sade Brass-Matte lugnt, – visst är det ju ett stycke framåt på vägen till månen. Nog är Hoppet stort, men ni skulle ha sett Refanut!

– Vad är det för slag, Refanut? frågade gossarna. – Berätta oss det, Brass-Matte!

– Nå, det vet ju var kockspojke, som seglat med träkärl till Köpenhamn. Aldrig kan någon av eder vara så okunnig.

Nej, gossarna hade aldrig hört talas om någonting sådant i alla naturens tre riken; Matte skulle nödvändigt berätta dem det.

Brass-Matte tillredde en spritterny tuggbuss, strök sig om skägget, plirade med ögonen och tog sig för att berätta.

– Har någon av eder varit i Torneå?

– Nej, sade gossarna.

– Nå, det är detsamma. Torneå är en stad, som ligger så högt i norr, att när man där lägger ut ryssjor, kan man fånga solen i ryssjan vid midsommartiden. Där fiskas så stora laxar, att de ha ögon som fullmånen. Ännu längre i norr är ett högt berg vid namn Aavasaksa, dit folk reser hundra mil, för att ställa sina ur efter solen precis klockan 12 om natten och skriva kråkfötter i berget.

– Jaså, sade gossarna.

– I Torneå bodde för många år sedan en rik köpman, som hette herr Pehr. Han var så rik, så rik, att han skickade tjugu skepp till sjöss, och när kungen kom till Torneå för att se midnattssolen, gjorde herr Pehr en kammare med glasväggar i strömmen, för att kungen skulle få se laxarna simma.

Men då nu människan aldrig får nog, tyckte herr Pehr, att han, som var så rik, borde bliva ännu dubbelt rikare. Han hade satt sig i sinnet, att han ville bekläda hela berget Aavasaksa med guld, efter det var ett så märkvärdigt berg, och så skulle det bliva ryktbart i hela världen, att detta hade herr Pehr gjort. Alltså lät han efterskicka en berömd trollkarl från Lappland och frågade honom huru han inom en kort tid skulle vinna så mycket guld han behövde. Trollkarlen begrundade saken i sju år; alla troll i Lappland togos till råds, och då sade trollkarlen:

– Bygg Refanut!

– Vad är det för slag? frågade herr Pehr, ty han var icke klokare än ni, syltmånsar, fastän han var så rik.

– Jo, sade trollkarlen, – Refanut är ett trollskepp, vars make ej finnes i vida världen. Det skall lasta in mera gods, än hundrade andra skepp, och det skall inom mindre än tre år föra hem så mycket guld, som det nu finns gråsten i Lappland.

– Åhå! sade gossarna.

– Ja, så sade herr Pehr med. Åhå! sade han. Var i alla dagar skall jag taga virke och byggmästare till ett sådant skepp?

– Låt det bli min sak, menade trollkarlen. – Jag bygger allt färdigt, och du behöver endast giva mig din dotter, jungfru Solsken, till hustru.

Herr Pehr besinnade sig något, ty trollkarlen var hundra år gammal, och jungfru Solsken var icke tjugu ännu. Men när han tänkte på berget Aavasaksa klätt uti guld, så gav han sitt ja och samtycke, med villkor att bröllopet skulle hållas när Refanut kom hem från sin första resa.

Nu begynte trollkarlen bygga. På Kuusamo fjäll i höga norden stå furor, som icke äro mycket yngre än syndafloden. Dit skickades alla Lapplands troll att hugga och släpa; björnar spändes för slädar och drogo virket till havskusten. Där byggdes ett skeppsvarv så stort och högt som en fjällrygg, och där timrades Refanut. När det lopp ned av stapeln, svallade havet över sina bräddar, havsbottnen sprack, svallvågen rusade upp ända till Uleå sjö och stenlade alla forsar i Kemi älv.

När Refanut stod på vattnet, befann sig dess akter i Torneå, medan förstäven flaggade utanför Vasa och bogsprötet vid en vändning sopade bort skogarna i Tavastland. Det hade tre master: mellan var mast var så långt, att kråkan behövde flyga en hel dag från den ena masttoppen till den andra. Och så höga voro masterna, att när en liten skeppspojke skickades upp till väders för att göra fast märsseglet, var han en gammal gråhårsman, när han kom ned igen. Till besättning på fartyget utvaldes 10 000 raska matroser, och när var man åt en halv kappe ärter och ett fat gröt om dagen, kan man räkna på fingrarna huru mycket ärter och gröt där behövdes till ett års proviant.

Gossarna skrattade och begynte räkna på fingrarna.

– I varje block fanns ett spiskvarter och i varje märs ett societetshus. Jag vill icke tala om ankarkättingen, ty där behövdes tolv man att lyfta en järnlänk, men vanterna voro tjockare än jag …

– Det var icke litet, det! menade gossarna.

– Och bardunerna … nå ja, det värsta var, att när skeppet skulle vända och seglen brassas för vinden, måste en kurir rida tre veckor i sporrstreck, först långskepps och sedan från babord till styrbord och från styrbord till babord, skrikande med full hals, så att han kunde mista andedräkten: – klart att vända! ror i lä!

– Då måste där ha funnits gästgivargårdar på vägen! inföll en av gossarna.

– Säg det! Vad skulle icke där finnas gästgivargårdar! Men nu var det icke lätt att finna en skicklig kapten för ett så stort fartyg, ty där blev kungjort i alla kyrkor, att den, som ej kunde se på 18 mils avstånd vad rådstuguklockan var i Torneå, och den, som ej kunde med sin ropare överrösta 10 forsars dån, han skulle ej göra sig besvär att söka kaptenstjänsten. Där kommo från öster och väster många sökande, jättar med ögon som noshörningar och mästerklockare, som kunde överrösta allt deras kyrkfolk, men ingen av dem kunde fullgöra provet. Äntligen kom där en liten karl från Nådendal, sex kvarter lång var han, – ja, jag skall icke säga så noga, om han var sex kvarter och två tum …

– Tre tum! rättade gossarna.

– Får gå, sex kvarter och tre tum lång, flintskallig, hjulbent och så vidare. Den mannen ställde sig på kyrktrappan i Limingo, som ligger 18 mil söder om Torneå, och tittade norrut. – Vänta litet, sade karlen, – jag kan ej se rätt bra, ty 12 mil härifrån flyger en flock av 68 gäss, 31 vita och 37 grå, mellan mig och tornuret. Nu äro de borta; klockan felas 21 minuter, 14 sekunder i 10, men det är oförsvarligt av magistraten, att ej låta sopa bort spindelväven från urtavlan. Där surra 2 getingar, 11 flugor och 39 krankar, av vilka 14 med långa ben och 25 med korta. Strax skickades en kurir till Torneå att höra åt hur det var, och det befanns, att allt övrigt var rätt, utom att där funnits 15 harkrankar med långa ben på urtavlan, men den 15:des ben hade bortskymts av timvisaren. Den lille karlen fördes då till Ämmä vattenfall nära Kajaneborg och ropade därifrån till Uleåborg, att man skulle skicka honom den största lax, som fångats i Turka pata. Vid det att han ropade, skalv det i stränderna; allt folket i 120 forsbåtar, som styrde ned utför älven, vände sig om i båtarna och frågade varandra: – månne åskan går i Lappland?

Så blev då den lille karlen från Nådendal antagen till skeppare på Refanut med en så silverpenningar i månadshyra, vilket var en småsak, när han lovade hämta tillbaka såar med guld. Och så beslöts, att skeppet skulle segla till Polynesien med en last av tjära, lax och åkerbärssylt samt hemföra därifrån, utom många rara kryddor, även en last av guldsand.

Refanut hissade segel. Det var ett gnisslande, ett brakande, ett fladdrande över all måtta. Vinden hejdades i sitt lopp, flaggorna piskade molnen, havets invånare, från delfinen och laxen ända till girsen och spiggen, trodde att ett berg fallit i vattnet och flydde förfärade i sina skogar av sjögräs. Herr Pehr och trollkarlen stodo på stranden och gnuggade händerna av förnöjelse: den ene tänkte på Aavasaksa, den andre tänkte på jungfru Solsken. Men jungfru Solsken grät sina blåbärsögon röda som hallon, ty hon tänkte på trollkarlen. Hon visste, att han förtrollat skeppet, så att luft, eld och vatten ej kunde göra det någon skada. Det skulle helt visst komma tillbaka, och då skulle hon, stackare, bliva trollkarlens fru.

Ja, trollkarlen var mycket slug och kunnig i alla konster; han trodde sig vara alldeles säker, när luft, eld och vatten ej förmådde något mot Refanut. Men han hade glömt det fjärde elementet, nämligen jorden. Så slug trollkarlen var, hade han aldrig seglat till sjöss, och vad hjälper det att vara klok på landbacken, om man aldrig i sin dag har smakat på salt sjö? Är det icke sant, gossar, vad? Det är dumt att vara en sådan landkrabba.

– Mycket dumt, menade gossarna.

– Nå, se, nu tänkte trollkarlen: – det där skeppet seglar i vatten, det kan råka i fara för storm, i fara för eld, i fara för vågor, men aldrig kan det ju komma på torra landet. Så där enfaldigt tänker man här på landbacken. Om nu trollkarlen frågat mig, skulle jag ha svarat honom: – Käre trollkarl, ty man måste vara mycket hövlig mot trollkarlar, – käre häxmästare, eller vad du är för en, skulle jag ha sagt till honom, det där är bara dumt prat. Trolla hellre skeppet säkert mot grund, klippor och sandrevlar, ty alltid reder sig en bra sjöman utan trolldom mot luft, eld och vatten. Men då han nu icke frågade mig eller någon annan förståndig karl, så gick det som det gick.

– Nå, hur gick det? frågade gossarna, medan Brass-Matte tillredde en ny buss.

– Det gick krångligt från början. Vinden var god nordan, folket på akterdäck sågo fruarna vifta med sina näsdukar på Torneå brygga, medan förstäven redan befann sig i Kvarken. Men där var grunt vatten, Refanuts köl skrapade bottnen. Strax befallde kaptenen att utkasta en del av skeppets barlast; kuriren red i sporrstreck kring däcket, och så mycken mull, så många stenar kastades ut, att därav uppstod en stor, vacker skärgård, som än i dag kallas Mickelsöarna. Ha ni varit där?

– Aldrig i tiden, Brass-Matte!

– Gör ingenting.

– Och då i brådskan vid pass hundra tusen burkar åkerbärssylt kastades över bord med barlasten, så kan man än i dag plocka de allra skönaste åkerbär just på Mickelsöarna.

– Åh! sade gossarna.

– Refanut kom med knapp nöd ur Kvarken och hade nu djupare vatten i Östersjön. Där gick hög sjö efter en storm. Kocken stod just i kabyssen och brassade gröten, när en ofantlig våg spolade över däcket och förde med sig en holländsk brigg, som slungades rakt in i den stora grötgrytan. Nej, skrek kocken, se på de dumma Ålandspojkarna, som byggt ärtskidsbåtar vid stränderna och kasta dem hit, att smutsa vår gröt!

Nu skulle man vända i Östersjön, för att segla ut genom Öresund och Kattegatt. Åter red kuriren omkring i sporrstreck och skrek: – ror i lä! ror i lä! Det var ett behej. Innan kuriren hann till klyvarbommen i fören, voro märsseglen redan brassade för vändning, och då vinden just friskade i, var det icke mer än ogjort, att man icke i den farten seglat tvärt över Köpenhamn. Men det lyckades så väl, att endast storrån sopade bort ett par kyrktorn i staden; skeppet gick över stag och seglade nu för babords halsar rätt in uti Öresund.

– Vad vill det säga, babords halsar? frågade en av de minsta gossarna oskyldigt.

Vet du icke det, landkrabba? svarade en av de större, som tyckte sig vara en fullärd sjöman. – Babord, det är vänstra sidan, när man vänder sig emot fören, och babordshalsar, det är de sjömän, som sträcka halsen ut över babord.

– Seglade skeppet halsarna av dem? frågade den okunniga landkrabban.

– Tyst, du, och låt Matte berätta!

Brass-Matte fortsatte:

– Ja, nog gick det den gången på sin hals. När fören var inne i Öresund, medan aktern ännu var långt tillbaka i Östersjön, skrek kapten i glädjen hej och hurra! Allt folket skrek på samma sätt hej och hurra, och just som de skreko och hejade, törnade skeppet på och blev stående så stadigt, som hade det blivit fastspikat. Detta var minsann icke underligt, ty när man såg närmare åt, var skeppet Refanut bredare, än hela Öresund, och så satt det nu fast mellan Jutland och Skåne, alldeles som när en gris kilat in huvudet mellan två plankspolar och ej får ut det igen.

– Hå! sade gossarna.

– Ja, där stod nu Refanut. Av den häftiga stöten hade kaptenen och allt manskapet fallit att sitta. Det blev slut med hurraropen. I stället begynte alla bråka och brassa, för att få skeppet flott. Vinden sköt på, vågorna sköto på, men Refanut stod stadigt mellan Skåne och Jutland. När då kaptenen och besättningen förgäves arbetat sig trötta i tre dagar och tre nätter, och när de lika förgäves utkastat 500 000 tjärtunnor, 300 000 laxtunnor och 200 000 syltburkar, beslöto de att gå i land och sova på saken. Men när de väl voro i land, beslöto de, att ej mera gå ombord igen.

Sex veckor stod Refanut i sin råttfälla, och svenskar och danskar rodde ut att beskåda vidundret. Emedan där ännu fanns otroligt mycket åkerbärssylt som en gröt uti lastrummet, hände sig lång tid därefter, att alla torpare i Danmark hade råd att bestå sig sylt på plättarna, – nämligen när de gräddade plättar. Men efter de sex veckornas förlopp kommo svåra klagomål till kungen i Danmark. – Herre konung, sade folket, – hjälp oss av med det förskräckliga Refanut! Det stänger för oss hela sundet, så att intet skepp kan komma varken ut eller in. I Kattegatt vänta 700 fartyg att slippa in, och i Östersjön vänta 600 fartyg att slippa ut. I Sverige, Finland, Ryssland och norra Tyskland är stor brist på salt och kaffe, och när folket ej får salt och kaffe, gör det uppror, så att vi snart kunna vänta ett stort och gruvligt krig.

Kungen svarade: – låt oss vänta litet; vind och vågor slå nog fartyget sönder. Men vind och vågor visste väl vad de gjorde; häxmästaren hade ju bundit dem, så att de ej fingo göra Refanut någon skada. Nya klagomål kommo från alla håll: – herre konung, Refanut fördämmer Östersjöns avlopp. Många och stora floder utflyta i detta havet, och när det överflödiga vattnet ej rinner bort, uppstå förskräckliga översvämningar, så att länder och folk fördränkas, städer förstöras, och hela riken äro nära sin undergång.

Kungen ville ännu vänta, men han var en stark snusare, och när han en dag ville taga sig en pris, var hans snusdosa tom. – Skaffa mig mitt västindiska snus, sade kungen. – Det är omöjligt, herre konung, svarade överhovmästaren. – I Kattegatt vänta sju skepp med snuslast, men de slippa ej in; Refanut har fördämt hela sundet.

Då blev kungen i Danmark ond. – Skicka hit tio linjeskepp och tjugu fregatter! Låt dem lägga sig i en rad med bredsidorna emot sundet och avlossa sina kanoner mot Refanut!

Sagt och gjort. Alla kanonerna skulle lossas av i en puff, alla beredde sig på en förfärlig knall och stoppade bomull i öronen. – Ett! sade kungen. – Ett, tu, tre! men icke ett enda skott small.

– Vad pocker är det? sade kungen, där han stod och kommenderade på slottstornet i Helsingör. – Har man ej hört kommando? Passa nu på: ett, tu, tre!

Ingen knäpp. Det var så tyst, att man kunde höra en mygga surra.

– Vad nu? skrek kungen i vredesmod. – Ladda om igen … ett, tu, tre!

Nej, icke en knäpp! Håren reste sig av förundran i de danska officerarnas stångpiskor. – Där måste vara fel i krutet! utropade alla med en mun.

– Visst brinner krutet, svarade överluntmästaren förargad. – Felet är, att kanonerna rostat under den långa freden. Låt oss lägga ett berg av krut inuti Refanut, så spränga vi hela vraket till snus.

– Jag önskar det ginge så väl, sade kungen. – Man kan ju försöka.

Strax samlades allt krut, som fanns i halva Europien, och lades som ett högt, svart berg inuti Refanut. Därefter kungjordes, att allt folk skulle förfoga sig 6 mil därifrån, för att ej springa i luften. Man lät hämta en mästertjuv, som dagen därpå skulle hängas, och lovade honom nåd, med villkor, att han skulle tända på krutet med en sju famnar lång svaveltråd. Var och en väntade nu, att havet skulle rämna av den ofantliga smällen. Man såg mästertjuven tända på tråden och därefter hoppa i sjön, för att simma till lands … man såg genom kikare svaveltråden brinna och brinna och brinna … Slutligen nådde den krutberget, och …

– Nå? sade gossarna.

– Nå, där hördes platt ingenting. Svavlet slocknade mitt i krutet.

– Ååh!

– Ja, det hade gått med krutberget alldeles som med kanonaden. Den som var glad, det var mästertjuven. Men kungen vart gräsgrön av vrede, lät kalla överluntmästaren och frågade honom varför han sålt åt kronan ett krut, som icke tog eld. Den stackars överluntmästaren bedyrade vid sitt skägg, att krutet var av den bästa sorten, och det ville han strax bevisa. För den skull lät han föra krutberget i land, vadade upp till knäna mitt i den stora, svarta högen och stack, – bara på försök, – en brinnande svavelsticka ned i krutet. Bummmm! Då sken där en blixt ur krutberget, luften skakades av en hiskelig knall, ett ofantligt rökmoln höjde sig över hela Danmark, och man trodde att jorden skulle rämna i stycken. Av överluntmästaren fann man sedan ej en bit så stor som en potatis en gång.

Då framträdde till kungen en gammal matros …

– Det var du, Matte! skreko gossarna.

– Jag säger icke precis, att det var jag, men en förståndig sjöman var det, litet lomhörd på vänstra örat av smällen. Han sade till kungen: – Vad tjänar det till att nojsa? Ett barn kan ju förstå, att Refanut är förtrollat mot eld, luft och vatten. Låt oss hellre försöka, om järn biter på detta sjöspöket. Låt oss hugga det sönder och bygga av virket en oövervinnelig krigsflotta. Jag tänker, att tiotusen timmermän bliva färdiga därmed till nästa vår.

– Men under tiden blir uppror i alla Östersjöriken, invände krigsministern.

– Och under tiden drunkna vi av Östersjöns översvämning, menade riksamiralen.

– Och under tiden vänta sju skeppslaster snus förgäves i Kattegatt, anmärkte överhovmästaren.

– Nej, det går icke an, det strider mot rikets välfärd, inföll den bekymrade kungen. Låt oss sova på saken.

Nå ja, man sov på saken. Men medan man sov, tilldrog sig något förunderligt. En liten mask, en lurifax, ett krypfä, som ingen kände, steg upp ur havets skum och söndergnagade hela det stora Refanut på en enda natt. Vida omkring var havet betäckt med trädmjöl, när skeppet smulades sönder av maskens tänder. När kungen och hans folk om morgonen vaknade, återstod av det väldiga Refanut endast ett litet stycke av kockens kabyss, och av detta stycke byggdes ett tremastat skepp. Sundet blev fritt, salt och kaffe kunde obehindrat passera, vattenfloden rann ut, allt folk var belåtet. Men vilken fröjd det blev, när kungen åter kunde taga en ärlig pris snus, det är omöjligt att värdigt beskriva. Staden illuminerades, alla snusbodar flaggade, och alla hovherrar klädde sig, till dagens ära, i snusbruna frackar …

Herr Pehr och trollkarlen väntade länge förgäves att höra något från Refanut och tröstade sig därmed, att det var lång väg till Polynesien. En natt drömde herr Pehr, att Aavasaksa var från foten till toppen beklätt med guld, och skyndade följande morgon att kalla trollkarlen till sig. – Så och så har jag drömt: det måste betyda, att Refanut i dag kommer hem fullastat med guldsand. Bjud hit hela staden, häxmästare; nu skola vi fira ett ståtligt bröllopp.

Trollkarlen bjöd icke allenast hela staden, utan ock alla Lapplands troll till brölloppet, och ett troll med sju ögon skickades högst i tornet för att giva signal, när Refanut syntes långt borta i Östersjön. Men jungfru Solsken grät sina ögon röda som solens nedergång, när hon bådar storm.

Allt var färdigt, trollet i tornet gav en signal, och allt folk skyndade ned till hamnbryggan med kransar och flaggor, så att hurraropen redan tycktes skallra dem mellan tänderna. Men i stället för Refanut kom där en fattig, liten eländig ekstock med segel av bastmatta, och där satt en utsvulten man i trasor. Det var kaptenen på Refanut, som hemkom allena, för att berätta skeppets öde.

Ja, vad skulle man säga därom? De flesta menade, att det hade de gissat långt förut, och så gingo de hem igen med sina kransar och flaggor och sväljde ned sina hurrarop. Trollkarlen blev gredelin i ansiktet och sprack på fläcken. Herr Pehr blev så fattig, att han gick på rote från gård till gård, men Aavasaksa förgylldes, honom förutan, var sommar av midnattssolen. Jungfru Solskens ögon, nå, det förstås att de klarnade; hon blev gift med borgmästaren Månsken, de levde gott och togo herr Pehr till sig från roten.

Många år ha sedan förgått, men ännu i dag seglar ingen gammal sjöman mellan Torneå och Öresund utan att berätta för kockspojken och jollgastarna om Refanut. Ännu händer stundom i Kvarken och Östersjön, att där uppstår en tjocka och töcknen antaga förunderliga gestalter i morgonskymningen. Då tycka sig sjömännen se i dimman ett ofantligt skepp med master, som resa sig upp till molnen, och segel, som fladdra himmelshöga i luftdraget. De gamla matroserna trycka då sydvästhatten djupare ned över tröjkragen, vända sin buss och säga till varandra: – det är Refanut; låt oss taga in rev i focken och storseglet; om en stund ha vi storm! – För se ni, gossar, en bra sjöman är aldrig bang; han fruktar Gud, men när han tagit in revet, skrattar han trollen mitt i skägget. Möta ni Refanut på sjön, så är det icke värt att surra fast skoten, man skall se spöket sturskt i synen, då fladdrar det undan som mist och töcken, och om en stund ha ni klar sjö rätt för-ut.

– Är det där sant, Matte? frågade åter den minste bland gossarna oskyldigt.

– Det må den svära på, som har lust, menade Brass-Matte. – Men nog är det lika sant, som mången annan sjömanshistoria, när en ärlig matros berättar och tio jollgastar gapa på månskenet en afton i stiltje vid skansen. Hör du på, nog kan jag berätta.

Ordförklaringar

becktröja – skämtsam benämning på sjöman.

spritterny – splitterny.

lopp ned av stapeln – löpte ned från stapelbädden; vid stapelavlöpningen, d.v.s. sjösättningen av nybyggt fartyg.

spiskvarter – enklare matställe.

girsen – gärsen.

behej – bestyr.

brassade – först: rörde kraftigt om, senare: vridna, justerade.

plankspolar – ribbor eller plank till staket.

bråka – anstränga sig, arbeta.

att få skeppet flott – att få skeppet flytande.

slippa – komma.

Vad pocker är det? – vad är det för djävulskap?

överluntmästaren – personen som ansvarar för luntorna, d.v.s. antändningsmedlen vid avfyring av musköter och kanoner.

platt – absolut.

nojsa – bråka.

ekstock – eka.

gick på rote – cirkulerade mellan ett antal hushåll i samma rote (grupp), som ansvarade för att underhålla ett visst områdes medellösa.

bang – rädd.

Lasse liten

Det var en gång en gosse, som hette Lars, och efter han var så liten, kallades han Lasse liten. Han var en tapper karl: han reste kring hela världen i en ärtskidsbåt.

Det var om sommaren, när ärtskidorna växte gröna och långa i trädgården. Lasse liten kröp in i ärtlandet på gången mellan bänkarna, där ärtstänglarna växte honom högt över mössan, och bröt sjutton stora skidor, de största och rakaste han kunde önska sig. Lasse liten tänkte kanhända, att ingen såg honom, och det var dumt, ty Guds öga ser överallt.

Då kom trädgårdsmästaren gående med sin bössa på axeln och hörde någonting prassla i ärtlandet. – Jag tror det är sparvar, ropade han. – Kas, kas! men inga sparvar flögo, ty Lasse liten hade inga vingar, bara två små ben.

– Vänta, nu skall jag ladda min bössa och skjuta sparvarna, sade trädgårdsmästaren.

Då blev Lasse liten rädd och kröp fram ur gången. – Förlåt mig, käre trädgårdsmästare, sade han; – jag ville söka mig några vackra båtar.

– Det må vara för denna gång, sade trädgårdsmästaren. – Men en annan gång måste Lasse liten begära lov att söka fartyg i ärtlandet.

– Det skall jag göra, svarade Lasse, och så bar det av till stranden. Där rispade han upp sina ärtskidor med en knappnål, spjälkte dem ordentligt och bröt små stickor till roddarbänkar. Sedan tog han ärterna, som varit i skidorna, och lade dem till last i båtarna. Somliga skidor gingo sönder, somliga blevo hela; och när alla voro färdiga, hade Lasse liten tolv båtar. Men det skulle ej vara båtar, det skulle vara stora krigsfartyg. Han hade tre linjeskepp, tre fregatter, tre briggar och tre skonertar. Det största linjeskeppet hette Herkules, den minsta skonerten hette Loppan. Lasse liten lade alla tolv i vattnet, och de flöto så präktigt, att inga stora skepp dansa stoltare över havets böljor.

Nu skulle skeppen resa kring världen. Den stora holmen där borta var Asien; den stora stenen var Afrika; den lilla holmen var Amerika; de små stenarna voro Polynesien, och stranden, där skeppen seglade ut, var Europa. Hela flottan reste ut och flöt långt bort till världsdelarna. Linjeskeppen seglade raka vägen till Asien; fregatterna reste till Afrika; briggarna till Amerika och skonertarna till Polynesien. Men Lasse liten stod kvar i Europa och kastade småstenar ut i världshavet.

Då fanns vid stranden av Europa en riktig båt, pappas egen, vackra, vitmålade båt, och Lasse liten klev i båten. Ärtskidsbåtarna hade hunnit så långt, att de knappt mera syntes som små grässtrån ute på oceanen. Lasse liten fick lust att själv resa ut till världsdelarna. Det hade väl pappa och mamma förbjudit, men Lasse liten kom icke ihåg det. Jag skall ro ett litet, litet stycke ut, tänkte han. Jag skall taga fatt skeppet Herkules nära Asiens kust, och sedan ror jag hem till Europa igen.

Lasse liten ruskade på bandet, varmed båten var fastbunden, och det var märkvärdigt, att bandet lossnade. Ritsch, ratsch, karl är karl, och så sköt Lasse liten ut båten.

Nu skulle han ro, och ro kunde han, efter han hade rott så ofta på trappan därhemma, när trappan låtsade vara båt och pappas stora käpp åra. Men när Lasse liten ville ro, funnos inga åror i båten. Årorna voro inlästa i strandboden, och Lasse liten hade icke märkt, att båten var tom. Det är icke så lätt som var man tror, att ro till Asien utan åror.

Vad skulle Lasse liten nu göra? Båten var redan ett gott stycke ute på sjön, och vinden, som blåste från land, drev honom ständigt längre ut. Nu blev Lasse liten rädd och begynte skrika. Men ingen människa fanns på stranden; ingen hörde honom. Blott en stor kråka satt ensam i den stora björken; nedanför björken kröp trädgårdsmästarens svarta katt och lurade på kråkan. Ingendera brydde sig det minsta om Lasse liten, som drev ut i sjön.

Ack, huru Lasse liten nu ångrade, att han varit olydig och gått i båten, fastän far och mor så ofta förbjudit det! Nu var det för sent, nu kunde han ej mera komma till land. Kanske skulle han förgås på den stora sjön. Vad skulle han göra? När han skrikit sig trött och ingen hörde honom, knäppte han sina små händer och sade: – Gode Gud, var icke ledsen på Lasse liten!

Och så somnade han.

Fastän det nu var ljusa dagen, satt den gamle Nukku Matti vid stranden av Fjäderholmarna och metade små barn med sitt långa metspö. Han hörde de sakta orden, som Lasse liten talat till Gud; strax drog han båten till sig och lade Lasse liten att sova på rosenbäddarna.

Därpå sade Nukku Matti åt en av drömmarna: – lek med Lasse liten, att han icke får ledsamt!

Det var en liten drömgosse, så liten, så liten, att han var mindre än Lasse själv, han hade blå ögon, ljust hår, röd mössa med silverband och vit tröja med pärlor på kragen. Han kom till Lasse liten och sade: – har du lust att resa kring hela världen?

– Ja, sade Lasse i sömnen; – visst har jag lust.

– Kom då, sade drömmens gosse, – och låt oss segla på dina ärtskidsfartyg. Du seglar på Herkules, och jag reser på Loppan.

Så reste de av från Fjäderholmarna, och om en liten stund voro Herkules och Loppan vid Asiens stränder långt borta vid världens ände, där Ishavet flyter genom Berings sund tillsammans med Stilla Oceanen. Långt borta i vintertöcknen syntes Nordenskiöld med ångfartyget Vega söka sig en öppen ränna emellan isarna. Här var så kallt, så kallt; de höga isbergen glimmade underligt, och de stora valfiskarna bodde nu under tak; de förmådde ej stöta hål i isen med sina klumpiga huvuden. Runtomkring på de öde stränderna var snö och åter snö, så långt ögat kunde se; där rörde sig små grå människor, klädda i ludet skinn, och åkte i små slädar genom drivorna, men slädarna voro förspända med hundar.

– Skola vi gå i land här? frågade drömmens gosse.

– Nej, sade Lasse liten, – jag är så rädd att valfiskarna uppsluka oss och de stora hundarna bita oss. Låt oss hellre resa till en annan världsdel.

– Må göra, sade drömmen med den röda mössan och silverbandet; – vi ha ej långt till Amerika, – och i detsamma voro de där.

Där var solsken och mycket varmt. De höga palmerna stodo i långa rader på stranden och buro kokosnötter i topparna. Människor, röda som koppar, redo i sporrsträck över de omätliga gröna ängarna och kastade sina spjut emot buffeloxarna, som vände mot dem sina vassa horn. En ofantlig kungsorm hade krupit upp på den högsta palmens stam och kastade sig ned på ett litet lamadjur, som betade gräset vid foten av palmen. Knaps, så var det förbi med det lilla djuret.

– Skola vi gå i land här? frågade drömmens gosse.

– Nej, sade Lasse liten; – jag är så rädd att buffeloxarna stånga oss och att den stora ormen uppäter oss. Låt oss resa till en annan världsdel.

– Må göra, sade drömmen med vita tröjan; – vi ha blott ett litet stycke till Polynesien, – och så voro de där. Här var ännu varmare, ja, så varmt som på badstugulaven, när man nyss slagit vatten på ugnen. Här växte på stranden de kostligaste kryddor: pepparbusken, kanelträdet, ingefäran, saffran, kaffebusken och thébusken. Bruna människor med långa öron och tjocka läppar, hiskeligen målade i ansiktet, jagade en gul, fläckig tiger mellan de höga bamburören på stranden, och tigern vände sig om och slog sina klor i en av det bruna folket. Då togo alla till flykten.

– Gå vi i land här? frågade drömmens gosse.

– Nej, sade Lasse liten. – Ser du ej tigern där borta vid pepparbusken? Låt oss resa till en annan världsdel.

– Det kunna vi göra, sade drömmens gosse med de blå ögonen. – Vi ha ej långt till Afrika, – och som han sagt det, voro de där.

De ankrade vid mynningen av en stor flod, och dess stränder voro så gröna som grönaste sammet. Ett stycke från floden utbredde sig en omätlig sandöken. Luften var gul; solen brände så het, så het, som ville han bränna jorden till aska, och människorna voro svarta som svartaste bläck. De redo genom öknen på höga kameler; lejonen röto av törst, och de stora krokodilerna gapade upp ur floden med sina grå ödlehuvuden och sina vassa, vita tänder.

– Gå vi i land här? frågade drömmens gosse.

– Nej, sade Lasse liten. – Solen bränner oss, lejonen och krokodilerna göra oss illa. Låt oss resa till en annan världsdel.

– Vi kunna ju segla till Europa tillbaka, sade drömmens gosse med det ljusa håret. Och med detsamma voro de där.

De kommo till en strand. Där var allt så svalt och bekant och vänligt. Där stod den höga björken med sina hängande löv; i dess topp satt den gamla kråkan, och vid dess fot kröp trädgårdsmästarens svarta katt. Icke långt därifrån var en gård, som Lasse liten sett förr. Vid gården var en trädgård, och i trädgården växte ett ärtland med långa ärtskidor. Där gick den gamle trädgårdsmästaren med sin gröna kaskett och undrade om gurkorna voro mogna. Där skällde Fylax vid trappan, och när han såg Lasse liten, viftade han på svansen. Där mjölkade gamla Stina korna vid ladugården. Där gick en mycket bekant fru i sin rutiga yllesjal, att se huru vävarna blektes på gröngräset. Där gick en också mycket bekant herre i gul sommarrock, med en lång pipa i munnen, att se huru skördefolket skar rågen på åkern. Där sprungo en gosse och en flicka på stranden och ropade: – Lasse liten! Lasse liten! Kom hem och ät smörgås!

– Gå vi i land här? frågade drömmens gosse och plirade så skälmskt med de blå ögonen.

– Kom med, så skall jag bedja mamma giva dig en knäckebrödssmörgås och ett glas mjölk, sade Lasse liten.

– Vänta litet, sade drömmens gosse. Och nu såg Lasse liten huru köksdörren stod öppen, och därifrån hördes ett sakta, behagligt fräsande, likasom när man slår med sleven den gula vispdegen i en het plättpanna.

– Kanske resa vi nu tillbaka till Polynesien? viskade drömmens glada gosse.

– Nej, nu steka de plättar i Europa, sade Lasse liten och ville springa till land, men han kunde icke. Drömmens gosse hade bundit honom med band av blommor, så att han icke kunde röra sig. Och nu kommo alla de små drömmarna omkring honom, tusen och åter tusen små barn, och togo i ring kring honom och sjöngo en liten visa:

Världen är så stor, så stor,
Lasse, Lasse liten!
Större än du nånsin tror,
Lasse, Lasse liten!

Där är hett och där är kallt,
Lasse, Lasse liten!
Men Gud råder överallt,
Lasse, Lasse liten!

Många mänskor leva där,
Lasse, Lasse liten!
Lycklig den, som Gud har kär,
Lasse, Lasse liten!

När Guds ängel med dig går,
Lasse, Lasse liten!
Ingen orm dig bita får,
Lasse, Lasse liten!

Säg, var trives du nu mest?
Lasse, Lasse liten!
Borta bra, men hemma bäst,
Lasse, Lasse liten!

När drömmarna sjungit sin visa, hoppade alla bort, och Nukku Matti bar Lasse åter i båten. Länge låg han helt stilla, och allt hörde han ännu hur plättpannan fräste därhemma i spiseln. Fräsandet blev allt tydligare; Lasse liten hörde det helt nära bredvid sig – och så vaknade han och slog upp sina ögon.

Då låg han i båten, där han hade somnat. Vinden hade vänt sig, och båten hade med den ena vinden drivit ut, med den andra vinden åter tillbaka till stranden, medan Lasse liten sov. Men det, som Lasse ansett för plättpannans fräsande, det var vågornas sakta sorl, när de slogo mot stenarna vid stranden. Icke hade Lasse hört så alldeles miste. Ty de klara blå sjöarna kunna väl liknas vid stora pannor, där Guds klara sol alla dagar steker plättar åt goda barn.

Lasse liten gnuggade sömnen ur ögonen och såg sig omkring. Allt var som förr: kråkan i björken, katten på gräset och ärtskidsflottan vid stranden. Somliga av skeppen hade förlist, och somliga hade drivit tillbaka till stranden. Herkules hade kommit med sin last tillbaka från Asien; Loppan hade kommit från Polynesien. Och alla världsdelarna voro precis där de varit förut.

Lasse liten visste ej rätt vad han skulle tro. Han hade så ofta varit i Fjäderholmarnas grotta, och likväl visste han icke huru drömmarna gyckla. Men Lasse liten bråkade ej sitt huvud med sådant; han samlade hop sina fartyg och marscherade uppför stranden tillbaka till gården.

Då kommo bror och syster emot honom och ropade på långt håll: – Var har du varit så länge, Lasse? Kom hem, får du smörgås! Men köksdörren stod öppen, och därifrån hördes ett besynnerligt fräsande.

Trädgårdsmästaren stod nära grinden och vattnade till kvällen dill och persilja, morötter och palsternackor. – Nå, sade han, – var har Lasse liten varit så länge?

Lasse liten knyckte på nacken, såg styv ut och svarade: – jag har seglat kring världen uti en ärtskidsbåt!

– Åhå! sade trädgårdsmästaren.

Han hade glömt Fjäderholmarna, han!

Men du glömmer dem icke, du vet att de finnas, du känner deras strålande grotta. De lysande silverväggarna rosta aldrig; de gnistrande diamanterna fördunklas aldrig, och aldrig upphör musiken att klinga så sakta, så sakta i grottans ljuvliga aftonskymning. Liksom de klara stjärnorna aldrig åldras, så åldras heller aldrig de lätta, luftiga drömmarna i Fjäderholmarnas salar. Kanske har du sett en skymt av deras fina vingar, när de flyga omkring din huvudkudde? Kanske har du mött densamma drömmens gosse med de blå ögonen och det ljusa håret, han, som bär den röda mössan med silverbandet och den vita tröjan med pärlor på kragen? Kanske har han låtit också dig se alla världens länder och folk, den kalla ödemarken och de brännheta öknarna, de mångfärgade människorna och de vilda djuren i havet och skogen, på det att du må lära allting, men komma med glädje hem tillbaka? Ja, vem vet? Kanske har också du rest en gång kring den vida världen uti en ärtskidsbåt?

Ordförklaringar

inlästa – inlåsta.

badstugulaven – bastulaven.

bråkade – brydde.

Järnvägskonduktören

Brr! Beständigt droskor skramla!
Väntsaln är ett marknadstorg.
Herrar med cigarr sig samla,
Fruar med sin äppelkorg,
Jungfrur med sin kaffepanna,
Dadda med sin lilla Nanna,
Medan Calle satt sig bred
På sin halva smörgås ned.
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Upp med dörren! Klar maskinen!
var tar sin, så tar jag min;
Tjocka frun i krinolinen
Pinar sig i vagnen in.
Alla sig mot fönstren sträcka,
Calle mutas med en knäcka,
Dadda sjunger lulli tuss,
Pappa får en avskedspuss.
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Allt är märkt, som det skall vara.
– Åh, här sitter man galant!
– Se om elden, kära Clara!
– Lycklig resa, söta tant!
– Hälsa faster! Skriv med posten!
Akta gurkorna för frosten!
– Se, där kom herr Luns för sent!
– Vänta! – Kan ej. – Sapperment!
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Piii … Nu rörs den långa raden,
Tung liksom en Noaks ark.
Som ett moln försvinner staden;
Där är ju vår gröna park.
Hör, Vårt Land sjungs på balkongen,
Men i skenans dån dör sången.
Vågor i vår glada sjö,
Vackra minnens stad, adjö!
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Detta får var dag jag höra,
Arme järnvägsstyrman, ack!
Ständigt röra, föra, köra,
Pick och pack och snick och snack.
Tålig kliver jag på steget,
Tittar i var vagn så eget,
Som en stum och hövlig björn,
Knipsar av biljettens hörn.
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Och så rulla vi i världen
Ständigt bort i samma spår;
Två minuters halt på färden,
Tills en smörgåsrast man får.
Mumsa fort! Man åt sig raffe
Munnen full med kokhett kaffe.
– Var är Calle? – Han slapp ut.
– In med huvudet förut!
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Skogarna som getter springa,
Bergen lunka oss emot,
Åar under oss sig slinga,
Sjöar bölja vid vår fot.
Bort fly broar, gårdar, grindar,
Telegrafens tråd sig lindar,
Buktande från stolpens stam,
I en vågig linje fram.
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Nu är ett parti vid hamnen,
Visselpipan ljuder halt.
Vänner stå med öppna famnen,
Kyssar smälla överallt.
Calle ruskas upp ur luren,
Och på mormors armar buren,
Vaknar Nanna, röd om hyn,
Vid en pepparkakas syn.
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Jag allena får ej vila,
Ingen trycker här min hand,
Ångan visslar: ila, ila
Till de obekanta land!
Tiden tröttnar ej i vingen,
Världen väntar här på ingen,
Skenan rasslar, tendern gnyr,
Och mitt liv med röken flyr.
Klockan slår,
Tiden går,
Var sekund är här ett år.

Ordförklaringar

sapperment! – kraftuttryck, ombildning av »sakrament».

åt sig raffe – roffa åt sig, hugga åt sig.

slinga – slingra.

Gossen från Sammatti

Sammatti heter en trakt i norra Nyland. Där äro många berg, många insjöar och höga, gamla, skuggrika skogar. Nejden är vacker, men enslig och fattig, ty den hårda sandmon giver blott magra skördar.

Där är ett torp, vid namn Paikkari, på stranden av Valkjärvi sjö. I torpet bodde för länge sedan en fattig man med sin hustru och sju barn, fem gossar och två flickor. En söndagsmorgon, när fjärde gossen skulle föras till dopet i kyrkan, uppstod en snöstorm, så att man knappt såg handen för ögonen. – Brita, sade torparen till sin syster, som var där för att hjälpa honom, medan hustrun var sjuk, – åk du med gossen till kyrkan, jag kan icke gå, jag har vrickat min fot.

Brita var icke rädd för ovädret, hon for med det lilla barnet insvept i en fårskinnsfäll. När hon bar fram barnet till prästen i kyrkan, frågade prästen: – vad namn skall jag giva gossen? Brita blev illa till mods, hon hade glömt fråga föräldrarna om namnet. – Nå, sade prästen, – det gör ingenting, det är i dag Elias i almanackan; gossen må heta Elias. Och han kristnades till Elias. Men när Brita kom hem och berättade hur det var, sade torparen skrattande: – nå, än sedan, om han också fått heta Tuisko (yrväder)! Torparen var en gladlynt och skämtsam man i all sin fattigdom; han visste icke, att där låg en profetia i namnet, och att hans gosse en dag skulle bliva, såsom Judafolkets Elias, en stor profet i sitt land.

Torpet var litet; ju mera barnskaran ökades, desto knappare blev det om dagligt bröd. Men torparen och hans hustru voro ett gudfruktigt, arbetsamt folk, de förtröstade på Gud, som giver föda även åt korpens ungar. De tyckte det vara onödigt att svälta, när de kunde arbeta. Torparen förstod sig något på skrädderi, och när sönerna växte upp, så att de kunde vara till hjälp vid sysslorna, företog han sig att gå om vintern i gårdarna och sy kläder.

Vid torpet, ett stycke från trappan, var en stor tall, som kallades Iso Mänty. Där hade pojkarna stor lust att klättra, och karl var den, som klättrade högst. En dag kom torparen ut från stugan och såg fyra pojkar i tallen. De tre äldsta knuffade varandra under lek och ras i tallens högsta grenar, men fjärde sonen, Elias, satt lägre vid stammen på en gren och läste.

– Nå, Elias, sade fadren, – vill ej du också försöka att kliva högt här i världen? Vad är det du gör?

– Jag läser katekesen, svarade gossen.

– Allt skall man höra! skämtade fadren. – Du är ju icke mer än på sjätte året. Kom ned, så skall jag lära dig tråckla en tröja!

Elias steg ned och lärde sig tråckla tröjan, men när detta var gjort, klev han åter med boken i tallen. När han var sex år gammal, kunde han hela katekesen utantill. Prästen och alla grannar förundrade sig vid läsförhöret. – Fader torpare, sade prästen, – den där pojken borde ni skicka i skola.

– Har icke råd, sade fadren.

Huru det nu var, när grannarna icke upphörde att förundra sig över gossens stora lärdom, samlade föräldrarna ihop en säck bröd, en bytta smör, en bytta salta mujkor och skickade gossen till närmaste skola i Ekenäs. Men nu talades intet annat än finska i Sammatti, och i Ekenäs skola lärdes allt på svenska. Det satt hårt, men det måste gå, och det gick, ty gossen var ihärdig. Det dröjde icke länge, innan han kunde katekesen utantill även på svenska. Men nu fanns varken bröd, smör eller mujkor mer att skicka honom från hemmet, och så måste han efter ett par år åter sluta sin skolgång. Sådant har hänt många fattiga gossar i Finland.

– Bliv skräddare du, min käre gosse, – och följ med mig! sade fadren. Den lille Elias suckade, ty han tyckte likväl mest om sin bok, men han var lydig, ödmjuk och läraktig, han följde fadren i bondgårdarna, satt på bordet, som skräddare bruka, sydde och tråcklade, så att det värkte i fingrarna. Stundom hände väl ock, att han hade en bok i fickan och smög sig undan att läsa, tidigt om morgnarna, sent om kvällarna. Ljus hade han icke, den mörka årstiden, men man kan också läsa vid pärtbloss. Och nöjsammast var att sätta sig med boken på den långa grenen av Iso Mänty, medan kråkorna kraxade i dess topp. Därifrån bar det om lördagskvällen i fullt språng till grannens badstuga för att skölja skräddaren av sig, ty så fattigt var torpet, att det icke hade råd bestå sig en egen badstuga.

– Elias blir en bra skräddare, sade fadren förnöjd. – Det är icke den sämsta konst här i världen att sy ordentliga knapphål och få knapparna att hålla, så att de ej flyga ur jackan var gång man ätit sig mätt.

Gossen Elias trodde nästan detsamma själv. Men när han gick ensam ut i den stora skogen eller rodde ut i sin lilla ekstock att fiska i Valkjärvi och de branta bergen sågo ned i vattenspeglarna och den tidiga morgonsolen förgyllde furornas toppar, runno så underliga tankar i gossens håg. Vet du icke, du som läser Elias’ historia, att ensamheten är alla stora tankars moder? Det förekom honom som hörde han naturens hjärta klappa och som kunde han läsa runor i vågornas krusning. När vinden gick genom furornas mörka kronor, tyckte han sig höra forntida, längesedan förglömda sagor, och varje tuva av den ensliga ljungen hade något att säga honom. Stjärnorna sade till honom: – här bor Gud! Och varje ljusgrön, ung grantelning, som höjde sig över mossan i ödemarken, sade till honom: – här är fäderneslandet! De två orden grodde så djupt i hans hjärta, att han aldrig kunde förgäta dem. Märk, att dessa orden heta på finska: Jumala, isänmaa. Elias talade ju finska, det var hans modersmål.

När han då vände tillbaka till torpet och fadren sade: – lappa Vahteris byxor! började gossen gråta. – Varför gråter du? sade fadren. Gossen teg och grät, men slutligen bekände han, att han hellre ville läsa, än tråckla. – Jag skall tala med prästen, tröstade fadren.

Prästen sade: – skicka honom till Åbo skola, där han får lära sig mer, än i Ekenäs. Fadren betänkte saken, ty vad prästen säger, det tål att tänka på, och hur han nu rådgjorde med grannarna och fick litet hjälp, blev gossen skickad till Åbo skola. – Nå vad har du läst? frågade rektorn. – Det och det, svarade gossen på finska; han hade redan glömt den lilla svenska han lärt sig i Ekenäs. Och när rektorn förhörde honom, svarade han åter på finska. – Nej, sade rektorn, – det går visst aldrig an. Huru vill du gå i skolan, som icke kan annat, än finska? Gå hem igen, icke kan jag taga emot dig i skolan.

Det var så den tiden, att i alla skolor lästes latin och svenska, men på finska kunde man lära sig endast abc-boken och katekesen. Gossen från Sammatti skulle varit tvungen att åter gå hem och bliva skräddare, om ej skolans övriga lärare förbarmat sig över honom och lagt ett gott ord för honom hos skolans rektor.

Han tilläts då att få börja i lägsta klassen och läsa latin och svenska med sina kamrater. Det kostade flit och tålamod, men det lyckades småningom, och så läste sig gossen genom tre klasser i skolan. Men nu var det åter slut med alla tillgångar i det fattiga torpet, och åter måste Elias vandra hem med ränseln på ryggen, för att ej mera vända tillbaka till skolan. Och åter blev han skräddare och följde sin far i bondgårdarna, men han började nu bliva långa gossen och kunnig i hantverket, så att han kunde sy tröjor och jackor på egen hand, som en ordentlig gesäll.

En söndag mötte han prästen, som kom från kyrkan, och prästen frågade honom hur det gick med hans studier. Gossen måste bekänna, att han nu åter studerade sax, synål och pressjärn. – Vad vill det säga! utropade prästen. – Bed far, att du får komma till mig var söndagseftermiddag, så skall jag läsa latin med dig!

Fadren samtyckte, gossen gick till prästen var söndagseftermiddag, när han var ledig från skräddareyrket, och läste latin. Under veckan stod han en timme tidigare upp och gick en timme senare till sängs: de timmarna använde han till att läsa läxor. Och så kom han så långt, att om två år sade prästen till honom: – nu kan du gå till Borgå och bliva gymnasist.

Ja, gossen gick till Borgå, blev gymnasist, läste och svalt. Far och mor kunde icke skicka honom annat än hemvävt vadmal, som han själv fick sy till kläder åt sig, men något måste han ju äta och dricka. Då företog han sig att under lovtiderna gå omkring i byarna och sjunga, för en kaka bröd eller en halv kappe råg. Han hade lärt många psalmer i sitt gudfruktiga hem; han kunde också visor, som sjöngos bland folket, och visor och psalmer hade han alltid tyckt om. Det rörde goda människor i byarna, när de hörde den fattige gymnasisten sjunga för dem, och de gåvo honom gärna ett litet tillskott till matsäcken. När han sedan räknade över sin inkomst, fann han till sin förundran, att han sjungit ihop trettio tunnor råg.

Vackert så. Det fanns till och med tider, när han icke behövde svälta. Men man kan icke i alla sina dagar vara gymnasist, man måste också bliva student. Svenska kunde han nu perfekt, men var skulle han finna penningar att resa till akademin i Åbo och kunna studera? Skulle han åter gripa till sax och synål? Nej, han föraktade icke de gamla vännerna, han brukade sedan ständigt resa med nål och tråd i fickan och själv sy in sina lösfallna knappar i rocken, men vad gott man än uträttar med en så nyttig konst, icke blir man med den student. Elias fick höra att i Tavastehus behövdes ett biträde vid apoteket, varpå han vandrade dit och förklarade, att han nog skulle reda sig med latinska recepter. Det lyckades, han fick anställning i apoteket, lärde sig göra piller och droppar och blev snart en så duglig provisor, som någon annan.

När han då sparat ihop en liten summa, reste han in till akademin och blev student. Han var då tjugu år gammal, hade lärt att förtrösta på Gud och hjälpa sig själv: varför skulle han svälta? Knappt var han student, innan han började läsa med yngre gossar och på detta sätt förtjäna sitt dagliga bröd. Det var åter ett hårt stycke arbete, ty när man 6 eller 8 timmar om dagen pluggat vett i lata pojkar, har man icke mycken håg eller kraft att den övriga dagen studera för egen räkning. Men gå skulle det, och det gick. Det varade sju hela år, innan den unge studenten inhämtat allt vad han behövde veta för att taga sin första lärda grad, kandidatexamen, men från denna tid – det var kort innan Åbo brann 1827 – var också hans väg i världen betryggad.

Vill du nu veta, du som läser denna lilla historia, vad det blev av gossen från Sammatti, – han, som satt och läste i Iso Mänty, – han, som hörde furorna sjunga, – han, som lappade Vahteris byxor och som fadren ville göra till skräddare, – han, som lärde sig katekesen utantill på två språk, – han, som var för fattig att gå i Ekenäs skola, – han, som med knapp nöd kom in i Åbo skola för att han svarade rektorn på finska, – han, som därifrån måste än en gång återvända till saxen och synålen, – han, som sjöng ihop trettio tunnor råg för att icke svälta ihjäl i Borgå, – han, som gjorde piller och droppar i Tavastehus för att kunna resa till akademin, – han, som där i sju år måste arbeta mer för andras lärdom, än för sin egen, – ja, vill du veta vad det blev av denne lille Elias, som så oförväntat fick sitt profetiska namn?

Jag skall säga dig det. Han blev en av de störste och namnkunnigaste män, som någonsin föddes i Finland. Han blev icke blott läkare, skriftställare, professor, psalmförfattare och språkforskare – ty det kunna många bliva, – han blev den, som i avlägsna ödemarker uppsökte och återfann de gamla, sköna, annorstädes länge förglömda runsånger, vilka innehöllo det finska folkets äldsta minnesmärken från forntiden. Han sammanställde dem till ett helt, han likasom återskänkte åt folket dess forntid och gav det ett nytt mod att leva för framtiden. Det fanns knappt en så fattig koja i vårt land, att icke hans namn där var känt och älskat; det fanns knappt en så avlägsen världsdel, att icke hans berömda samling av folksånger där var känd och beundrad av kunnige män. Och när han vid hög ålder gick bort ur livet, samlades rika och fattiga, höga och ringa med ärebetygelser kring hans grav, såsom hade han varit en konung, och det var ingen ände på sköna dyrbara kransar, som där nedlades för att hedra hans minne.

Vad vill du mera veta om gossen från Sammatti? Vill du veta huru ödmjuk, enkel, gudfruktig och människoälskande han var med sin fattiga härkomst och sitt stora namn? Han föreställde sig alltid, att andra gjort mycket mera, än han. Han gick barfota om sommaren och på skidor om vintern; han gick så enkelt klädd, att där man ej kände honom, bjöds han att sitta bland tjänstefolket i köket. Han ansåg sig alltid som Guds och folkets tjänare; han läste högt predikan i kyrkan, när ingen präst fanns på söndagen i det ensliga Sammatti; och han har författat många anderika psalmer för den finska psalmboken. Han hjälpte i tysthet många fattiga, var lika kärleksfull emot alla och hade ingen ovän, men väl många, många, som älskade honom. Se, en sådan man kan ju varje gosse bliva, om också ej med så stor berömmelse.

Men vill du ännu veta hans namn, så skall jag säga dig det, ty det kan icke fördöljas, det har gått ut från Paikkari torp kring landet och världen. Varje vind har berättat det för Finlands granar, furor och björkar; varje våg på havet och insjön har berättat det för sina stränder; varje moder har sagt det i sina barns öra, och det släkte, som nu lever, skall icke glömma att berätta det för kommande släkten. Gossen från Sammatti hette Elias Lönnrot.

Ordförklaringar

Tuisko (yrväder) – eg. (fi.) »tuisku».

mujkor – siklöjor.

pärtbloss – torrvedssticka eller lyssticka.

pressjärn – större strykjärn som skräddare använder.

provisor – person med kompetens för att tjänstgöra på apotek.

enkel – öppen, uppriktig.

Wipplustig

– Vem vill se mitt skåp? Vem vill se det märkvärdigaste i hela världen? skrek Wipplustig. Så ställde han skåpet på fyra stolpar utanför grinden, och alla som i gården funnos, stora och små, gubbar, gummor, gossar, flickor, sprungo omkull varandra, ropande: – Wipplustig är här med sitt gyckelskåp!

– Passa nu på, skrek Wipplustig, – nu börjar spektaklet! Så vred han på en vev vid sidan av skåpet, framsidan öppnades, man såg en rad av granna små dockor, som rörde sig finurligt i skåpet. – Mössorna av, gossar! Här kommer kejsar Napoleon med sin stora örn, sina generaler, fältmarskalkar och rövaranförare. Märken I vad han är stor, han är sex tum hög, han är huvudet högre, än kungen i Spanien och gubben i mån. Akten er, soldaterna komma med geväret på axeln; ur vägen, pojkar, nu blir det krig! Trrrrum, trummorna gå. Ser någon den lille trumslagaren, som går så spikrak i spetsen för kejsarens garde med björnskinnsmössorna? Skulle tro han är morsk. Och mästertrumpetaren där, han blåser omkull ett helt regemente; gör efter det, den som kan! … Huj, där komma engelsmännen seglande med sin flotta på havet … paff, kanonerna smälla …

– Käre, låt dem smälla litet hårdare, bad gamla Kajsa i sin röda mössa. – Det är märkvärdigt, jag hör ingenting, jag tror att jag blivit stendöv.

– Ja, jag hör heller ingenting, skrek Lat-Jakob, som hade satt sig i gräset för att han ej hade en stol att sitta på. – Jag har så långa öron och hör ändå ingenting.

– Håll munnen! ropade Wipplustig. – Tror du, att man kan höra kanonerna, när folket surrar som brömsar kring skåpet?

– Men jag ser ingenting, snyftade torparens lilla Greta, som ej var längre, än en lagom vispel, och stod bakom skräddarens Anders med hans vidlyftiga vadmalsjacka. – Jag ser ingenting, jag!

– Häng lås för näbben! skrek åter Wipplustig. – Jag säger eder, att nu komma engelsmännen, och piff, paff, om ingen kan höra kanonerna, så kan man åtminstone se dem. Nu vadar den lille Napoleon med hela sin stora armé ut i vattnet …

– Inte ser jag något vatten, ropade Kajsa.

– Nå, ser ni inte vattnet, så hör ni det, invände Wipplustig förargad. – Ritsch, huru havet brusar och vågorna gå och skeppen rusta sig till batalj! … Och nu griper kejsar Napoleon ett linjeskepp under vardera armen och spatserar till stranden.

– Inte ser jag någon strand, skrek skräddarens Anders.

– Tyst där! Det kan ju ett litet barn begripa, att stranden är bakom skåpet. Här komma turkar, tattare, mamelucker, rabulister och andra människoätare. Nu draga de ut sina långa sablar och börja att slåss. Kratsch, där högg den ene huvudet av den andre …

– Vad för något? skrek Kajsa, – slå de ihjäl varandra?

– Skicka efter länsman! menade Lat-Jakob, där han satt i gröngräset, och själv rörde han sig ej ur fläcken.

– Jag är rädd, jag är så fasligt rädd, skrek lilla Greta, och så begynte hon storgråta.

– Vad är detta för oväsen? ropade Wipplustig. – Är det skick och ordning, att man inte får slå ihjäl varandra i fred? Passa på, nu kommer något annat. Här trippa tre skräddare på en väg och träta om vem av dem är den tyngsta karlen. Strax efter dem kommer en bonde körande. – Har du något besman, gubbe? – Bara ett lodbesman, kära herrar. – Tag hit; det räcker jämnt till. Så väga de skräddarna på lodbesmanet; den ena väger ett lod, den andra två lod, den tredje tre lod. – Ja, jag visste nog, att jag skulle vara tyngsta karlen, säger han, som väger tre lod. – Nej, vänta, ropar bonden, tag bort pressjärnet och syringen, som du bär i din ficka! Så väges den tyngste skräddaren ännu en gång, och då väger han bara ett halvt lod.

– Det är inte sant, skrek skräddarens Anders i den stora vadmalsjackan. – Det är inte sant, för att det där är bara trädockor. En skräddare är något för mer. Ha ni icke läst om den tappre skräddaren, som slog sju med ett hugg?

– Nu blir det något grant, sade Wipplustig. – Här kommer stora Mogul och hans hov. Han är så fet, att han bär fyra tunnband omkring sin mage, och alla äro av renaste guld. Efter honom kommer fru Mogul, hans mamma, som är så mager, att hon går tvärt av som ett halmstrå, och efter dem trippar hovet på tå, ty så går det till vid ett hov. Det skall bli dans: stora Mogul bjuder sin arm åt prinsessan Himmelsblå till en slängpolska. – Nej, jag tackar, säger hon, jag har fått en sticka i foten. – Gör ingenting, säger Mogul; så spelar spelmannen en fanfarong, och så dansa de. Bäst det är, spricker ett av de fyra tunnbanden.

– Nej, nu går jag min väg, ropade skomakarens Lena. – Jag står ej ut, han håller aldrig ihop.

– Gör ingenting, sade Wipplustig. – Här kommer guldsmeden med sin pust och sin tång, han smider hop tunnbandet. Nu dansar hela hovet fandango. Jätten Bumburrifex bjuder upp prinsessan Lindagull, och Knut Spelevink skenar av med konungens i rika Arabien ett hundra fruar, en under var arm.

– Vad för något? skrek Kajsa. – Leder han en under var arm? Var har han tagit så många armar?

– Han har gjort dem av korvstickor, svarade Wipplustig. – Nu är allt som det skulle vara, men så har man glömt att bjuda gubben i mån, som brukar vara den finaste kavaljeren på alla bröllop. Rätt som det är, kommer han med en armé av månmänniskor …

– Finns det människor i månen? ropade skräddarens Anders och lutade sig fram över skåpet för att bättre se.

– Det förstås, sade Wipplustig. – I månen ser det ut som på jorden, utom att där är beständigt månsken. Där är också det märkvärdiga, att i månen är allt upp och ned mot vad det är här på jorden. Där ser ni gubben i mån och allt hans folk. De stå på huvudet och gå på händerna; gör efter det, gossar!

– Det är ingen konst, skreko gossarna.

– Nu komma de in i danssalen, sade Wipplustig. – Märker ni huru de bära storstövlar på händerna och hattar på fötterna? Fyra gånger fyra och fyratiotusen äro de. Nu vända de upp och ned på stora Mogul och hela hans hov …

Kratsch … där låg skåpet i backen!

Wipplustig blev vippande vild. – Vem har understått sig att skuffa omkull mitt skåp?

– Det har skräddarens Anders gjort, svarade Lat-Jakob. – Anders lutade sig fram för att se månmänniskorna och tumlade över skåpet …

– Åh nej, det hörde till saken; allt skulle vändas upp och ned, menade Kajsa.

– Tag fast tjuven! skrek Wipplustig. – Anders, Anders, tunnbanden ha fallit av Mogul, och hans mamma har gått tvärt av!

– Ja, tag fast honom! ropade Lat-Jakob och sträckte ut sig i gräset. Men Anders var redan långa vägar.

– Hör nu, gott folk, sade Wipplustig, – ha ni hört talas om naturens ordning? Nu har Anders gjort ett fult streck i naturens ordning. Ni förstå, att jag måste gå till staden och köpa skravelmässing till kejsar Napoleons krona. Här är min hatt; en slant för gubben i mån och några stoppnålar till master i engelska flottan! Så där, så skall det klinga! Tack skall ni ha, gott folk! Bryn eder intet om positivspelaren, det är bara lirum larum, som intet är värt en söndrig knapp. Jag kommer igen, jag kommer med fjorton kejsare. Farväl, gubbar och gummor! Farväl med er, gossar och flickor! Jag kommer igen nästa onsdag.

Wipplustig gick till staden med skåpet på ryggen. Nu var dit en god halv mil eller så, och innan Wipplustig hunnit halva vägen, blev det skumma kvällen. Mycket mörkt var det icke, ty fullmånen sken klart över löv och toppar. – Natten är vacker, tänkte Wipplustig; – jag lägger mig att sova här bredvid landsvägen. Och så lade han sig med skåpet till huvudgärd.

Trött var Wipplustig, men sova kunde han icke, han tyckte, att det var något högt till taket. – Det är för besynnerligt, sade han till sig själv, – huru månen ser på mig med sitt stora, trinda ostansikte. Jag kan tydligen se gubben och gumman. De borde tacka mig för att jag ljugit så vackert om dem för det enfaldiga folket.

Mångubben och mångumman svarade icke. Det var tyst, tyst, tyst i himmelen och på jorden. Nattens stora lykta gick sin ljudlösa väg över det blå valvet och fördunklade stjärnornas sken.

Det förargade Wipplustig, att månen beständigt såg på honom och ej lät honom sova. – Varför ser du på mig? sade han.

– Stackars slarv! sade månen.

– Vad för något? utropade Wipplustig. – Överfaller du mig med otidigheter? Är jag icke en konstnär? Är jag icke den rikaste och mäktigaste man på jorden? I mitt skåp får jag rum för all världens härlighet; arméer och flottor lyda mitt bud, konungar och kejsare sätter jag av och sätter dem till efter mitt goda behag …

– Stackars slarv! upprepade månen.

– Nej, den har då icke så mycket förstånd som en mässingsknapp! utropade Wipplustig. – Vem står ut med att höra så enfaldigt prat? Se, där är du, nordstjärna, nästan rätt över mitt huvud. Droppa mig icke mitt i ansiktet; berätta hellre åt månen vad jag är för en karl!

– Gyckelmakare, svarade nordstjärnan.

– Jaså, blinköga, nu tycker du, att du är kvick. Fråga solen, om icke min skravelmässing är så god som hennes guld. Men se, här flyger en örn … Örn, säg åt månen och stjärnorna vad jag är för en karl!

– Du är en passande frukost åt mig, metmask, svarade örnen, slog ned på Wipplustig, borrade sina klor i hans trasiga tröja och lyfte honom högt över grantopparna.

– Nej, vänta litet, skrek Wipplustig, – vänta till nästa vår, jag är så mager om sommaren. Där borta i byn bor en mör skräddare och en fet latmask. Törs jag fråga vem min herre är och vart resan gäller?

– Jag är kejsar Napoleons ryktbara örn och för närvarande stadd på en resa till månen att söka kejsarens krona. Hon säges befinna sig där i gott förvar.

– Nå, det passar förträffligt, menade Wipplustig. – Skulle icke jag känna Napoleons krona? Giv mig fri resa fram och åter till månen, jag har några bekanta där, vi skola lösa ut kronan, om hon är pantsatt. – Inom sig tänkte Wipplustig: – jag önskar, herr örn, att du sutte fastspikad över vår stalldörr i byn.

– Får gå, sade örnen, utsträckte sina mörka vingar, lyfte sig över molnen in i stjärnhimmelen, och satt snart, kippande efter luft, på ytterkanten av fullmånen.

– Gå nu att utlösa kronan! befallde örnen.

Wipplustig gick; det var förunderligt lätt att gå där i månen. Han tyckte sig vilja flyga. Det var ett guldglänsande land, med höga berg och djupa dalar, men allt upp och nedvänt. Träden stodo med topparna ned och rötterna uppåt; gårdarna vände skorstenarna mot marken. – Vem kunde tro, att jag skulle ljuga så sant? tänkte Wipplustig.

– Nu återstår att se åt, om månen består av holländsk ost, tänkte han vidare, satte sig ned, skar en bit ur marken och provade smaken. – Ja, det var verkligen holländsk ost. Här skall göras en djup grop, menade Wipplustig.

Knappt hade han tagit för sig ett rundligt stycke av den goda osten, innan han såg en besynnerlig skara framtåga i dalen. Det var en armé av månfolk; alla stodo på huvudet, gingo på händerna och höllo gevären emellan tårna. I spetsen för armén gick mångubben själv. – Var är den boven, som sagt om oss, att vi gå upp och ned? kommenderade mångubben.

– Vem skulle understå sig att säga en så grov osanning? frågade Wipplustig darrande. – Det är ju narraktigt att gå på fötterna, när man har händer att gå på.

– Det är du, som har sagt det, röt mångubben. – Se på den dromedaren, han går på fötterna!

– Jag? sade Wipplustig. – Visst icke. Skulle ej jag gå på händerna enligt naturens ordning? Och därvid ställde han sig på huvudet, men damp i backen.

– Nej, sade mångubben, – du duger icke till annat, än gyckelmakare åt min gumma. Hon behöver något att roa sig med, gumman stackare, där hon nu sedan tusen år sitter fastkilad med näsan i månberget. Det blev hennes straff, som du vet, när hon förledde mig att vilja tjära månen. Hon slipper icke lös, förrän hit kommer den största narr mellan himmel och jord, och jag tillstår, att jag hellre ser henne sitta kvar. Hon är alldeles för ordentlig, hon skulle sopa och städa hela månen, om hon en dag komme lös. Jag tycker om litet oskyldigt skräp, jag har spillt aska ur tobakspipan, litet här och litet där, det är så trevligt att smutsa ned blankt skurade golv. Se till, när du gycklar för gumman, att hon ej kommer lös!

– Om förlåtelse, sade Wipplustig, – jag har litet brått till jorden igen, jag har lovat Napoleons örn att lösa ut kejsarens krona.

– Den leksaken? utropade mångubben. – Den har jag givit åt mina pojkar till kägelklot. Marsch till din tjänst, jordgubbe!

Det halp icke, Wipplustig måste marschera på händerna med armén och kom till ett stort brandgult berg, där mångumman ganska riktigt satt inkilad i en springa. – Skall det vara en pris? sade mångubben och strödde snus på berget. – Ptschi, nös gumman. I detsamma öppnade sig springan, och gumman slapp lös. – Vad i alla dagar! skrek mångubben. – Hit har kommit den största narr mellan himmel och jord. Det kan icke vara någon annan, än du, Wipplustig. Kära vänner, låt oss nu taga till flykten, ty blir det icke nu månförmörkelse av sopor och damm, så finns ingen kvast mera i månens rike.

Hela armén tog till stora reträtten. Wipplustig ville följa, men var icke ännu rätt inkommen i konsten att gå på händerna, tumlade kull, blev efter, reste sig på sina naturliga ben och sprang allt vad tygen höllo. I det han vände sig om, såg han bakom sig ett stort moln av damm och hörde mångummans röst: – vad är det för myror och maskar, som ostäda min gård? Rent hus skall det vara, rent hus i mångården.

Innan Wipplustig hann räkna till fjorton, hade han över sig en svärm av folk och oting, som flydde för kvasten. Alla sprungo omkull honom, trampade honom, luggade honom. – Där har du för min krona! skrek kejsar Napoleon och nöp honom i örat. – Där har du för stoppnålarna i våra linjeskepp! hurrade engelsmännen och fyrade av på honom sina kanoner. – Där har du för mina tunnband! pustade stora Mogul och knep honom i näsan. – Där har du för att jag gick tvärt av! skrek Moguls mamma och stack honom med en knappnål i kindbenet. – Här har du för stickan i min fot! lipade prinsessan Himmelsblå och kramade honom halvdöd. – Där har du för lodbesmanet! skreko de tre skräddarna och svedde honom med sina pressjärn. – Där har du för det, och där har du för det! ropade hundra på en gång och fortforo att bita, knipa, knäppa och lugga stackars Wipplustig, så att hörsel och syn förgingo honom. Allt detta skedde i flygande flykt, och strax efter alla dessa plågoris kom mångumman med sin ofantliga kvast. Den kunde ingen motstå: hon sopade månen så ren och blank som en mässingskittel; allt skräp sopades ut över månkanten, – kejsare, sultaner, prinsessor, linjeskepp, kanoner, skräddare, trumslagare, trumpetare, örnar, kronor och lodbesman, – allt virvlade en stund i den blå luften och förströddes sedan som stjärnfall i nattskymningen.

Bland detta skräp, som sopades bort från månskivan, befann sig även Wipplustig. Han såg sig förgäves om efter sin örn, han dinglade ned, han trillade kullerbytta i den fria rymden, han föll och föll och föll – och vaknade av att en myra kröp i hans öra. Var var han? I skogsbacken med sitt skåp under huvudet. Morgonen hade ljusnat, men fullmånen såg ännu på honom, blek och nattstånden, med sitt gulgråa ansikte. Riktigt! Där kunde han ännu urskilja gubben och gumman, och med en suck av lättnad förmärkte han intet spår av den förskräckliga kvasten. Påtagligen satt gumman ännu fastkilad i berget. Wipplustig behövde icke anse sig för den största narr mellan himmel och jord …

– Detta blir en god historia för det enfaldiga folket, sade han eftersinnande till sig själv, i det han hängde skåpet i dess remmar på ryggen. – Var finns min like, som på en enda natt gör sådana resor? Och mig har man understått sig att kalla en stackars slarv.

– Stackars slarv! sade eko i skogen.

– Är det du, jungfru munlös? grinade Wipplustig. – Får gå för slarv; alla snillrika män sägas vara mer eller mindre slarvar. Men att kalla en sådan konstnär, som mig, gyckelmakare …

– Gyckelmakare! upprepade eko.

– Hör nu, skvallertaska, hon är känd för sin pratsamma tunga, men jag undanbeder mig alla personligheter. Vill hon få en plats i mitt skåp? Jag en gyckelmakare? Jag, som i detta mitt skåp framställer världens största märkvärdigheter, är jag en person, av vilken man ostraffat gör narr?

– Narr! sade eko.

– Nej, det här blir obehagligt. Jag går till staden. Håll din näbb, kråka!

– Näbbkråka!

– Tig!

– Tig!

– Jag ger dig god dag.

– God dag!

Ordförklaringar

gyckelskåp – tittskåp med utbytbara bilder som visades upp på marknader för en liten peng.

finurligt – näpet.

brömsar – bromsar (insekt).

ett lod – motsvarar 13,3 g.

syring – fingerborg utan botten, använd av skräddare, sadel- och skomakare.

fanfarong – här: fanfar; egentligen storpratare, skrävlare.

korvstickor – (trä)stickor med vilka korvskinnet tillsluts vid ändarna efter stoppningen.

skravelmässing – bladmässing; mässingsblandning avsedd för tillverkning av prydnadsföremål.

halp – hjälpte.

nattstånden – glåmig.

Stenografen

Det ord, som jag skriver,
Är fjät av en skata,
Som hoppar och kliver
På drivornas gata.
Det liknar en fluga, som fallit i bläck,
Men sedan så tapper
Spatserar på papper
Och ritar sin vandring i bukter och streck.

Det forsar ur pennan
I strida kaskader,
Det rinner ur rännan
I slingrande rader.
Som tonerna trilla ur frökens tangent,
Så trilla här orden
Som ärter på borden
Att färska serveras åt tryckarens pränt.

Ty det må du veta,
Höglärde magister,
Som fåfängt vill leta
I detta register,
Att minsta det streck, som jag slänger till vägs,
Har huvud och fötter,
Har blommor och rötter
Och skriver en mening så fort som han sägs.

Det vore för galet,
Om skrivaren ville
Flux pränta ut talet
Vid lantdag och gille.
Vad hinner den stackaren? Må jag ej le?
Men se, när han sinkar,
Och pustar och blinkar,
Då är stenografen hans räddande fé!

Och tänk, när det pratas
I ständernas plena,
Då är ej att latas,
När talen de skena,
Då sitter jag spikad långt inne på natt.
Ve mig, om jag fumlar!
Vad är det han mumlar?
Ack, hade jag öronen då som en katt!

En annan kan dundra
Som hagel i knuten!
Då blixtrar det hundra-
de ord i minuten,
Och pennan av blyerts hon kittlar min hand.
Jag hissnar, jag blandas,
Jag törs icke andas …
Ack, vore vart ord dock ett frö för mitt land!

Ordförklaringar

flux – bums.

i ständernas plena – i riksdagsståndens sammanträden i plenum.

blandas – förvirras.

Gatsoperskan

– Nej, det är då riktigt skam
Hur man sopar dammet!
Skäms hon inte där, madam,
När jag går i sammet?
Ser hon ej, hon sopar smolk
Mitt i syn på bättre folk?
Låt nu kvasten bida,
Tills jag är på sida!

– Kära fru går ni förbi,
Komma sjutton andra.
Hur skall jag få gatan fri,
Där sjuhundra vandra?
Bättre folk? Naturligtvis.
När en fattig stadspolis
Gör åt de förnäma
Gatorna bekväma.

Men vad blir av gatan, säg,
Om jag inte putsar?
Slaskeputt och traskeväg,
Sopehög och smutsar.
Undrar just hur ni se ut
Med er sko och silkesklut
Här på språng i hasten
Utan mig och kvasten!

Det är så, min fru, ni ser,
Med oss världens myror:
Bygga vi ej stack åt er,
Få ni höga hyror.
Jämna vi ej utan knot
Vägen för er fina fot,
Få ni vackert trippa
Här med skor, som kippa.

Åk i vagn! Ja, kör för det!
Vem gör ekipaget?
Snickaren han hyvlar trä’t,
Smeden gör taklaget.
Smått folk blir ni aldrig kvitt;
Sköt ert kall, jag sköter mitt.
Sen må Herren veta
Vem skall bättre heta.

Sopa, sopa, du min kvast,
Sopa rent i världen!
Sopa bort all synd och last,
Som förhindrar färden!
Sopa ren mig själv! … O, ve!
Nu kom en isvoschkare*
Och kör sönder kvasten …
Po … polis, tag fast ’en!

* Hyrkusk.

Ordförklaringar

slaskeputt – smutspöl.

Topelius tolkar Oscar Pletsch

(ur Smått folk 1868)

Sov’, mina guldögon, sov’, mina små!
Mamma står här vid er vagga på tå.
Mamma, hon får ej ännu gå till säng,
Tuppen i boken är faseligt sträng.

En gång så var det ett litet ett lamm,
Och så kom vargen att locka det fram.
Men så kom jägarn, skjöt vargen omkull,
Och så sad’ lammet … tusslullelilull.

Kommentarer

För mer utförliga kommentarer och upplysningar, se Zacharias Topelius Skrifter X:1; Läsning för barn (2021) och X:2, Övrig barnlitteratur (2021).

Vintersagan om Skyhög och Molnskägg (s. 12)

Topelius ville lära barnen att skydda och älska naturen. Naturskyddsidéerna framgår av barnkaraktärernas godhet gentemot sin omgivning samtidigt som naturen står i ett nära förbund med barnens lekar. Träden lovar också att uppfylla barnens önskemål på ett sätt som är vanligt i folksagan. Det är möjligt att namnen på furorna i sagan härrör från två höga granar på Topelius hemgård Kuddnäs i Nykarleby. Sagan publicerades i Eos 15/2 1859 och ingår i Läsning för barn 2 (1866).

Vårens saga (s. 23)

Ofta personifierar Topelius våren som en liten flicka, Maja, men här presenteras den undantagsvis som en pojke. Dikten publicerades i Eos 15/6 1858 med titeln »Sagan om Våren» och ingår i Läsning för barn 2 (1866).

Adalminas pärla (s. 25)

I den populära sagan väver Topelius samman olika folksagomotiv, t.ex. ur »Askungen» och Grimms »Der Froschkönig oder der eiserne Heinrich» (1812), där prinsessan på motsvarande sätt som Adalmina tappar sin gyllene kula i en brunn. Ödmjukhet är en dygd som ofta framhålls i Topelius sagor. Den som saknar ödmjukhet prövas av fattigdom, hårt arbete eller andra motgångar. I »Adalminas pärla» förmedlas fostringsidealet i en övernaturlig dimension, representerad av sagofeer. Sagan publicerades i Eos 1/2 1856 och Topelius redigerade den grundligt för Läsning för barn 2 (1866).

Skolgossens vintervisa (s. 37)

Visan trycktes i Eos 15/12 1854 och har blivit känd genom en tonsättning av L. A. Lundh. Topelius anpassade visan till publiken i Sverige när den publicerades i Läsning för barn 2 (1866) genom att ersätta »finska gossar» med andra formuleringar.

Hallonmasken (s. 40)

Sagan är en av Topelius mest lästa och uppskattade och har tolkats som ett exempel på författarens engagemang för djurskydd. Stilen är dramatiskt kvick och skildringen präglas av realism och sagoromantik. Att magin, i det här fallet förvandlingen från kung till mask, inträffar regelbundet varje sekel, är ett motiv som förekommer också i andra av Topelius sagor. Sagan publicerades i Eos 1/10 1854 och ingår lätt redigerad i Läsning för barn 2 (1866).

Walters tredje äventyr, som hände, när Walter slog trissa (s. 47)

Topelius skrev åtta äventyr om karaktären Walter för barntidningen Eos 1855–1856. Med sviten om Walter introducerar Topelius det ostyriga barnet i den svenskspråkiga barnlitteraturen vilket ger den en betydelsefull plats i den tradition av pojkböcker om buspojken som växte fram under 1900-talet. Topelius gestaltar ett manlighetsblivande där leken förkroppsligar den pojkmoral, och i förlängningen det manlighetsideal, som han förespråkade. Med andra ord är den moraliska dimensionen i sagorna om Walter ett ideal för att upprätthålla nationalstatens status quo. Berättelsen publicerades i Eos 1/6 1855 och ingår i Läsning för barn 3 (1867).

Skridskolöparen (s. 53)

Historien är en renodlad exempelberättelse, som sammanfattar centrala sidor av Topelius pojkideal. Sensmoralen är att en pojke blir stark och frisk av att vara ute vilket knyter an till det borgerliga manlighetsprojekt som formades under tidigt 1800-tal, och som understryker vikten av kroppsträning. Tilltalet inbjuder till solidaritet mellan män, vilket upprättar ett ideal som står i spänningsförhållande till kvinnligheten i moderns uppfostran. »Skridskolöparen» publicerades i nummer 1 av Eos 2/1 1854. Den ingår i omarbetad version i Läsning för barn 3 (1867), där kritiken mot pojkar som läser för mycket förstärkts.

Stormen och Solskenet (s. 60)

Pjäsen anspelar på en av Aisopos fabler där nordanvinden och solen tävlar om vem av dem som är starkast. Sensmoralen är att det är bättre att övertyga människor med goda ord än med våld. Motivet i den allegoriska leken har förmodligen också inspirerats av P. D. A. Atterbom och av C. G. Tessins »Om solen och Wädret» (1756). Pjäsen publicerades i Trollsländan 27/2 1869 och ingår i Läsning för barn 4 (1871).

Kyrktuppen (s. 67)

Topelius inspirerades av H. C. Andersen i sagan om kyrktuppen, där ett livlöst föremål på samma sätt som i Andersens berättelse »Kjærestefolkene» (1843) får känslor och liv. Högfärden, ett ofta använt motiv hos Topelius, är en måltavla också i Andersens satir. Sagan publicerades som den första i Topelius debutsamling Sagor I 1847 och den omarbetades grundligt för Läsning för barn 4 (1871).

Hökens vrede över Majföreningen (s. 74)

Topelius initierade 1870 Finlands första djurskyddsförening, »Majföreningen», inspirerad av Carl Anton Wetterberghs (Onkel Adam) motsvarande initiativ i Sverige. Enligt Topelius skulle föreningens »sedliga grund» sträcka sig »från småfåglarnes skydd ända derhän, att intet djur finge misshandlas eller plågas». I dikten använder Topelius ironin som stilmedel för sitt djurskyddsbudskap. Dikten publicerades i Trollsländan 28/5 1870 och intogs i Läsning för barn 4 (1871).

Julvisa (s. 76)

Dikten publicerades i Trollsländan julen 1870 och ingår i Läsning för barn 4 (1871). Den tonsattes av Jean Sibelius 1913 (op. 1 no. 1, Fem julsånger). Topelius skrev flera dikter med julmotiv, bl.a. den genom tonsättningen av Jean Sibelius mest kända »Julvisa» (»Gif mig ej glans, ej guld, ej prakt») publicerad i Ljung 1889.

Kappseglingen i Sommarvik (s. 78)

Topelius skrev berättelsen på Hermansö i Ekenäs skärgård, där familjen vistades sommaren 1872, och tillsammans med dem Emilie Topelius systerson Georg Hæggström. Berättelsen publicerades i Trollsländan 14/9 1872 under pseudonym, Knut Sjövarg, vilket var ovanligt för Topelius som för det mesta signerade bidragen under eget namn. Se Övrig barnlitteratur, ZTS X:2 (2021).

Refanut (s. 82)

Sagan bygger på en muntligt traderad berättelse bland sjöfarare som Topelius hört som barn. Samma sägen används av Emilie Flygare-Carlén i En natt vid Bullarsjön (1847) och återges också av andra författare. Berättelsen publicerades i Sagor I 1847 och omarbetades grundligt så att den på ett passande sätt återges av en sjöman i Läsning för barn 5 (1880).

Lasse liten (s. 99)

Sagan har främst vunnit popularitet genom Alice Tegnérs tonsättning (1897) av visan som kommenterar Lasse litens drömda äventyr. Topelius beskrivning av främmande platser och folk kan ses som ett arv från de äventyrsböcker han läste som ung, bl.a. av James Fenimore Cooper, känd för sina indianromaner. Sagan publicerades i andra upplagan av Sagor I 1860 och omarbetades för Läsning för barn 5 (1880).

Järnvägskonduktören (s. 108)

Dikten är en av tjugosex yrkesvisor som beskriver både traditionella sysslor och nya yrkesroller i det industrialiserade samhället – den här typen av rolldikter var ny för barnlitteraturen. Topelius var en ivrig förespråkare för järnvägen och förbättrade trafikförbindelser. Finlands första järnväg mellan Helsingfors och Tavastehus hade invigts 1862 och dikten publicerades i Trollsländan tio år senare, 7/9 1872. Den ingår i Läsning för barn 5 (1880).

Gossen från Sammatti (s. 114)

Berättelsen som presenterar provinsialläkaren och folkdiktssamlaren Elias Lönnrot (1802–1884), är en av många där Topelius framställer kända personer som moraliska förebilder. I skildringarna av den natursköna skogstrakten, det oansenliga torpet och Lönnrots livsgärning framträder de dygder som Topelius ofta lyfte fram: det enkla livet, gudfruktigheten och det strävsamma arbetet. Han återkommer i många verk till Paikkari torp i Sammatti, Lönnrots födelsehem, och Kalevala är en central intertext hos Topelius. Berättelsen skrevs till Lönnrots minne för Läsning för barn 6 (1884).

Wipplustig (s. 124)

Wipplustig är en folksagoberättare som återger sagan om de tre skräddarna och använder det medeltida motivet världen upp och ner, »mundus inversus». Kringresande gyckelmakare med tittskåp som visades som marknadsunderhållning var ett vanligt inslag i 1800-talets folkliga nöjeskultur. Samtidigt är berättelsen en parodi över konstnären och sagoberättaren, där händelsen på ett träffande sätt skildrar kontakten mellan konstnär och publik. Wipplustig missförstås och hånas av publiken, som i sin tur betecknas som »enfaldig». Berättelsen publicerades i Sagor IV 1852 och omarbetades grundligt för Läsning för barn 6 (1884).

Stenografen (s. 135)

Dikten trycktes i Nya Trollsländan 21/3 1885 och ingår i Läsning för barn 7 (1891). Också den är en av Topelius yrkesvisor som utgjorde en ny typ av rolldikter i barnlitteraturen (jfr »Järnvägskonduktören»). I Boken om Vårt Land (1875) beskriver Topelius stenografin eller snabbskriveriet som en telegraf för det muntliga ordet.

Gatsoperskan (s. 139)

Dikten lyfter Topelius sociala engagemang på ett för barnlitteraturen avvikande sätt: i allmänhet nöjer sig de fattiga karaktärerna med sin plats i samhället och accepterar sin ställning. Här har gatsoperskans självkänsla väckts och hon uppvisar en medvetenhet om de sociala hierarkierna. Dikten trycktes i Nya Trollsländan 4/4 1891 och ingår i Läsning för barn 7 (1891). Också den är en av Topelius yrkesvisor (jfr »Järnvägskonduktören»).

Topelius tolkar Oscar Pletsch (s. 141)

Smått Folk. Elfva Teckningar af Oskar Pletsch utkom 1868 på G. W. Edlunds förlag (Helsingfors). Illustrationerna av den tyska konstnären Oscar Pletsch, som var en förebild för den spirande finländska bilderboken, presenterades med nyskrivna strofer av Topelius, vars namn inte framgick. De strofer som återges här skrevs till en teckning av en liten flicka som bäddar ner och kysser sina dockor. Topelius tolkade också Pletschs Barndomsbilder med 36 bilder som utkom 1862 (Stockholm). Se Övrig barnlitteratur, ZTS X:2 (2021).