”Skriv så ofta du kan”

Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958

Utgiven av Bernt Österman
under medverkan av
Fredrik Hertzberg och Niklas Toivakainen

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2020

Denna bok är nummer 851 i serien Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland och utges gemensamt av Svenska litteratursällskapet i Finland och Appell Förlag.

© Georg Henrik von Wrights och Eino Kailas rättsinnehavare, Bernt Österman, Thomas Wallgren och Svenska litteratursällskapet i Finland 2020

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0)

Medverkande
Inledning: Bernt Österman
Kommentarer (digitala utgåvan): Bernt Österman
Transkribering, textetablering, kollationering: Bernt Österman, Fredrik Hertzberg
Register (digitala utgåvan): Niklas Toivakainen
Ämnesord (digitala utgåvan): Bernt Österman

Omslag: Antti Pokela

E-boksproduktion: Jonas Lillqvist

Omslagsbilder: Eino Kaila på 1950-talet. Georg Henrik von Wright på Etna, Sicilien på sin 21-årsdag 1937. SLSA 1150 Göran Schildts arkiv, Svenska litteratursällskapet i Finland, fotograf Göran Schildt.

E-bok 1.0.1

ISBN 978-951-583-532-1 (epub), http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1
ISBN 978-951-583-522-2 (tryckt bok, Finland) sls.fi
ISBN 978-91-985486-4-8 (tryckt bok, Sverige) appellforlag.se

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland
ISSN 0039-6842 (tryckt)
ISSN 2490-1547 (digital)

UDK 1

Förord

Det filosofiska forskningsarbete som var navet i hans liv gav von Wright enastående framgång i den akademiska världen. Det är därför naturligt att det mesta som har skrivits om von Wrights gärning har skrivits av andra filosofer för kollegerna. Hans filosofiska arbeten uppmärksammas fortfarande och har också ett fortsatt inflytande på många områden inom den samtida forskningen.

Under den senare delen av von Wrights liv väckte också en annan dimension av hans arbete uppmärksamhet i Finland och Norden. Genom det genomslag som essäböckerna Humanismen som livshållning (1978), Vetenskapen och förnuftet (1986) och Myten om framsteget (1991) fick framstod von Wright under ett par decennier som Nordens ledande intellektuella. Särskilt hans kritik av de vetenskapliga och tekniska framstegens inre samband med den framväxande globala miljökrisen väckte häftig debatt.

Men von Wright var inte endast filosof och essäist. Han var också kosmopolitisk resenär, glad festprisse, trofast vän i livslånga förbindelser, medlande sändebud i dialogen mellan öst och väst under det kalla kriget, inflytelserik vetenskapspolitiker och mångsidigt verksam i det finländska kulturlivet under många decennier.

von Wrights produktivitet, framgång och inflytande hade sin grund i en kombination av begåvning, järnflit och stor arbetsglädje. Att det bakom hans oklanderligt korrekta, gentlemannamässiga och samtidigt tillmötesgående fysionomi också fanns ett djup som inte bara innehöll ljus utan också mörk förtvivlan kan inte undgå dem som läser hans essäer. Den spänningsfyllda kontrasten mellan ljus och mörker, mellan konstruktivt deltagande i den framstegsvänliga analytiska filosofin och svidande kritik av samtidens övertro på de vetenskapliga framstegens välsignelse, väcker frågor. Vem var von Wright? Vad drev honom? Hur formades hans livssyn under mellankrigstiden och hur förändrades hans bedömningar och världsbild under kriget och senare? De svar vi kan ge kommer, inte minst på grund av bredden i von Wrights engagemang, oundvikligt att belysa inte bara honom utan också den tid han levde i. Därigenom ger de också nycklar till att bättre förstå vår tid och oss själva.

Det finns alltså många goda anledningar till att intressera sig för von Wright. Forskningsmässigt blir von Wright intressant också på grund av de utmärkta förutsättningar för forskning som ges av hans kvarlåtenskap. Utom hans vetenskapliga bibliotek och en omfattande samling av hans egna smärre skrifter och intervjuer med honom, finns även hans enorma brevväxling kvar. Allt det här materialet är för närvarande effektivt tillgängligt för forskningen tack vare gåvor från von Wright till Nationalbiblioteket och Helsingfors universitet och den vägledning för nyttjandet som ges av kuratorn vid von Wright och Wittgenstein-arkivet.

Det är därför mycket glädjande att Svenska litteratursällskapet i Finland år 2016 beslöt att bevilja betydande medel för det fleråriga forskningsprojektet Den okände von Wright. Om man bortser från Erik Kruskopfs utomordentligt välgjorda utgåva En livslångs vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001 är detta tvärfackliga projekt den första större satsningen som görs för att belysa von Wright, hans betydelse och hans växelverkan med sin tid ur andra synvinklar än de strikt filosofiska.

Projektet genomförs i tre relativt fristående moment. Resultatet av det första delprojektet presenteras i denna bok och i den digitala utgåva av korrespondensen som publiceras samtidigt på adressen vonwright.sls.fi. I ett andra delprojekt sammanställs för forskningen okända eller svårtillgängliga skrifter av von Wright om hans lärare och vän i Cambridge, Ludwig Wittgenstein. I det tredje samlar vi artiklar av von Wright om hans samtid, särskilt från hans ungdomsår, som på många sätt berikar och fördjupar vår förståelse av honom och som samtidigt kastar nytt ljus över bland annat Finlands relation till stormakterna före och under andra världskriget och över den nordiska miljörörelsens historia.

Denna utgåva av korrespondensen mellan Eino Kaila och Georg Henrik von Wright, två av våra internationellt mest betydande vetenskapsmän och två av de mest centrala gestalterna i Finlands kulturliv under 1900-talet, är resultatet av ett nära samarbete mellan sakkunniga vid Helsingfors universitet och Svenska litteratursällskapet. Huvudsaklig forskare inom detta delprojekt och författare till inledningen och den digitala utgåvans kommentarer är fil.dr Bernt Österman. Övriga medverkande forskare är fil.dr Fredrik Hertzberg, fil.dr Niklas Toivakainen och professor Thomas Wallgren. Tack även till systemutvecklingschef Niklas Liljestrand, utvecklingsansvarig Jonas Lillqvist, digitala koordinatorn Anna Movall och förlagsredaktör Katarina Pihlflyckt vid SLS samt till fil.dr Joel Backström, fil.mag. Patrik Forss, professor Lars Hertzberg, fil.mag Lassi Jakola, fil.dr Anssi Korhonen, lektor Robert Luther, professor Ilkka Niiniluoto och forskningsdirektör Jan von Plato.

Helsingfors hösten 2020

Thomas Wallgren

Professor i filosofi vid
Helsingfors universitet

Ledare för projektet
Den okände von Wright

En tryckt och en digital utgåva

Denna utgåva av Georg Henrik von Wrights och Eino Kailas brevväxling inbegriper 85 brev, av vilka 41 är skrivna av von Wright och 44 av Kaila. Breven utges både i tryck och i digital form (vonwright.sls.fi). Den tryckta utgåvan presenterar breven i etablerad form tillsammans med inledningen av Bernt Österman. I den digitala utgåvan ingår dessutom faksimil, kommentarer och person-, plats- och verkupplysningar till breven. Kommentarerna ger tilläggsinformation och bakgrund till detaljer som avhandlas i breven. Den digitala utgåvan erbjuder möjligheter till olika slag av sökningar bland breven via sökfunktionen, register och ämnesord. Där återges också ett föredrag von Wright höll för Moral Sciences Club i Cambridge 1939 och Kailas festtal vid Helsingfors universitets 300-årsjubileum 1940.

Textetablering

Breven av von Wright och Kaila är skrivna både för hand och med skrivmaskin. De är överlag skrivna på en god, korrekt svenska. Språket i utgåvan har inte moderniserats och stavningen har inte normaliserats. De flesta brev är skrivna under en tidpunkt då övergången från språkreformen 1906 fortfarande pågick, vilket bland annat märks genom en skiftande användning av ä och e (avhämta–avhemta). Detta liksom annan sådan inkonsekvens samt regionala särdrag och finlandismer har fått stå kvar. Däremot har stavfel, oavsiktliga dubbleringar av ord eller bokstäver samt felaktigt genus i bestämd artikel eller pronomen (den/det) korrigerats för att förbättra läs- och sökbarhet. I den digitala utgåvan har ändringarna märkts ut och läsaren kan även välja att se originalstavningen. Interpunktionen har kompletterats på uppenbara ställen och skrivningen av tusental normaliserats. Diakritiska tecken såsom accenter, å-, ä- och ö-prickar har stillatigande supplerats eller korrigerats. De etablerade breven återger brevskrivarens slutliga intentioner och därmed syns tillägg över raden inarbetade i texten och överstrykningar är borttagna.

Inledning: Två filosofer i 1900-talet och deras brev

En unik brevväxling

Brevväxlingen mellan de finländska filosoferna Georg Henrik von Wright (1916–2003) och Eino Kaila (1890–1958) omspänner åren 1937–1958.1 Breven bevaras i samlingen Georg Henrik von Wrights bibliotek i finska Nationalbiblioteket.2 Korrespondensen inleds med ett vykort den endast 20-årige von Wright skriver tillsammans med en annan av Kailas studenter, Max Söderman, från Wien den 12 april 1937.3 von Wright befann sig då tillsammans med vännen Göran Schildt på en resa till Italien, som också dokumenterats i en serie artiklar de två unga männen skrev för olika dagstidningar och tidskrifter.4 Kortet innehåller en enda mening: ”Traum und Rausch und Abenteuer ist das Lebens dunkler Kern” – ”Dröm och rus och äventyr är livets dunkla kärna”.5 I de avslutande breven våren 1958 avhandlas framför allt tillsättningen av professuren i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet, för vilken både von Wright och Kaila var anlitade som sakkunniga. von Wright gästföreläste vid denna tidpunkt vid Cornell University i Ithaca, medan Kaila först är på en resa till Teneriffa och senare befinner sig på sitt sommarställe vid Humaljärvi i Kyrkslätt. Det sista brevet skrivs av Kaila den 13 juni 1958, sju veckor innan han avlider i en hjärtattack ute på sin stuga. Kaila avslutar genom att önska von Wright välkommen hem.

Brevväxlingen är unik i flera avseenden, till att börja med för att Kailas övriga brevväxling inte bevarats i någon större utsträckning. Således innefattar Eino Kailas arkiv på Finska Litteratursällskapet (SKS) enbart 14 brev.6 Med von Wright förhåller det sig annorlunda. Endast på Nationalbiblioteket förvaras 14 000 brev, till detta ska läggas brevsamlingen i von Wright och Wittgenstein-arkivet vid Helsingfors universitet (WWA), som omspänner cirka 9 000 brev. Tillsammans innefattar dessa samlingar mer än 23 000 brev. Ändå har inte många brev sparats där den unge von Wright kommer till tals. I brevväxlingar som inletts redan före andra världskriget dyker brev från von Wright i regel upp först under den senare hälften av 1940-talet då von Wright redan passerat 30-årsstrecket och etablerat sig som professor i filosofi.7 En bidragande orsak är att von Wright först vid denna tid (sporadiskt) började spara kopior av de brev han själv skickade. Ett undantag utgörs av brevboken En livslång vänskap, för vilken redaktören Erik Kruskopf har kombinerat brev från Nationalbibliotekets von Wright-samling med brev uppbevarade i Göran Schildt-arkivet på SLS.8 Men även i detta fall finns det en lucka i början av brevväxlingen. Det första brevet från von Wright härstammar nämligen från slutskedet av vinterkriget, av en händelse daterat 12.3.1940, samma dag som Schildt sårades vid fronten. Därmed saknas till exempel brev från von Wright till Schildt under von Wrights livsavgörande första besök i Cambridge som doktorand våren 1939. Att minst två sådana förekommit framgår tydligt av Schildts brev från den tiden.9

Trots att endast tre år ligger mellan brevet till Schildt 1940 och von Wrights första brev till Kaila är skillnaden i tonfallet anmärkningsvärd. Den resignerade och allvarliga von Wright som till sin vän vid fronten skriver att hans egen existens är ”i det stora hela samma obetydliga som förr”, förefaller inte att ha mycket gemensamt med den känslosamma unga man som varvar ingående beskrivningar av dispositionen för sin doktorsavhandling med ivriga utläggningar om möten med stora filosofer som Gödel och Wittgenstein, sin syn på filosofin och de egna framtidsdrömmarna, tillgripande naturbilder och metaforer hämtade ur den klassiska musikens värld – men också plötsligt kan skriva att han tidvis ansätts av en intensiv önskan att bara få dö.10 De tidiga breven till Kaila är de texter där ynglingen von Wright allra tydligast kommer till tals, på ett sätt som förmodligen kommer att överraska alla som fortfarande har ett minne av den återhållsamma äldre gentlemannen som rörde sig på filosofiska institutionen i Helsingfors under 1900-talets sista årtionden.

Det mera dämpade tonfallet i de första bevarade breven till Göran Schildt kan till en del förklaras utifrån von Wrights personliga mognad, som understryks av krigets krassa verklighet. Men jag tror också att det handlar om en skiftning som beror av förhållandet mellan brevväxlingens parter. Medan Schildt var en jämnårig vän var Kaila en 26 år äldre professor och handledare som den unga von Wright tydligt såg upp till. Det hör till saken att de enda bevarade von Wright-breven som till tonfallet påminner om de förkrigstida breven till Kaila är de tidiga breven von Wright efter sin resa till Cambridge 1939 skrev till en annan äldre filosof, som onekligen gjorde det största intrycket på honom av alla, nämligen Ludwig Wittgenstein (1889–1951).11 Således är det också naturligt att Kaila i de tidiga breven ofta framstår just som faderlig, som då han försöker lugna sin unga väns oro inför det skärpta världsläget i slutet av 1930-talet, på samma sätt som von Wrights far Tor von Wright också fick göra under ett besök i England våren 1939.12 Ibland blir han milt förmanande, som då han efter ett av von Wrights mera känslosamma utbrott menar att det inte kan vara hälsosamt ”att leva livet med en sådan inre våldsamhet!”.13

Den längsta pausen i korrespondensen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila är de fyra åren som sträcker sig från maj 1941 till sensommaren 1945. Även om det inte kan uteslutas att det förekommit brev även under denna tid, är det lätt att hitta en naturlig förklaring till uppehållet. De två männen befann sig helt enkelt i samma stad, Helsingfors, och umgicks säkert regelbundet till exempel i samband med Filosofiska Föreningens möten. Att utlandsresor inte förekom under denna tid har sin förklaring i fortsättningskriget som pågick ända till september 1944. Då brevväxlingen fortsätter 1945 är det mycket som är annorlunda. Efter att i slutet av maj 1941 ha försvarat sin doktorsavhandling The Logical Problem of Induction är von Wright inte längre i samma mening Kailas elev. Redan 1946 fick han dessutom en egen professur i svenskspråkig filosofi vid Helsingfors universitet och blev därmed också Kailas kollega. Som en kvarleva av lärar–elev-relationen kan man kanske uppfatta att Kaila även under den senare perioden fortsatte att använda ”Kära Georg Henrik” som sin öppningsfras, medan von Wright på motsvarande vis alltid skrev ”Kära Eino”. Detta kan jämföras med den tidsmässigt överlappande korrespondensen mellan Kaila och den svenska filosofen Åke Petzäll (1901–1957), där skribenterna efter en inledande formell fas går över till att tilltala varandra med det kollegiala ”Broder”, vilket aldrig som sådant förekommer mellan Kaila och von Wright.14 Det är också intressant att jämföra relationen till Kaila med von Wrights förhållande till en annan äldre filosofiprofessor, Rolf Lagerborg (1874–1959), som von Wright i sina brev alltid titulerar ”Farbror”.15

Ändå är skillnaden mellan de två tidsperioderna i brevväxlingen nog så markant. Från och med 1945 är von Wright inte längre den unge studenten som är ivrig att rapportera om sina många intryck för sin professor och äldre vän, utan har övergått till att mera lakoniskt beskriva sina forskningsintressen och allehanda professionella bekymmer. Även Kaila skriver på ett annat sätt. För nu är det i hans brev man finner de mest målande naturskildringarna och beskrivningarna av intryck från resor, som Kailas första, och enda, resa till USA 1948 och en semesterresa till Teneriffa 1958, våren innan han dog. Kaila är nu också den som är mera benägen att vara personlig i breven, som då han i september 1948 efter att von Wright flyttat till Cambridge skriver:

Skriv så ofta du kan, så att kontakten oss emellan inte blir avbruten, du gör mig glad med varje ditt brev. Jag känner ett egendomligt vakuum efter dig, har så att säga ingen luft under vingarna, jag har ju ändå ingen intimare kontakt med de här andra.16

Den bristande kontakten Kaila upplevde med kollegerna i Finland återspeglas måhända också i att det i den senare brevväxlingen i högre grad är Kaila som ingående vill beskriva sina forskningsrön för von Wright, än omvänt. Intrycket att parterna på många sätt bytt plats i förhållande till den förkrigstida brevväxlingen kan knappast undvikas.

Den föreliggande korrespondensen ger förutom en inblick i två framstående finländska filosofers personligheter, inbördes relationer och utvecklingsvägar under mer än 20 år, även flera unika bidrag till kunskapen om centrala händelser för filosofin i Finland och det finländska universitetslivet på 1900-talet. Till dessa hör de olika perioder när von Wright vistades i Cambridge, först som ung doktorand våren 1939, senare som Ludwig Wittgensteins efterträdare som professor i filosofi 1948–1951.17 Brevväxlingen i anslutning till besöket 1939 kastar bland annat nytt ljus över det första mötet med Ludwig Wittgenstein – ett möte som också skulle få betydelse för hur 1900-talsfilosofin gestaltade sig genom att von Wright sedermera i egenskap av en av de tre förvaltarna och arvtagarna till Wittgensteins litterära kvarlåtenskap kom att spela en avgörande roll vid den postuma utgivningen av Wittgensteins skrifter. Den ger också unik information om tillkomsten av von Wrights doktorsavhandling The Logical Problem of Induction, som han försvarade i slutet av maj 1941, en månad innan fortsättningskriget bröt ut. Korrespondensen från von Wrights korta tid som professor i Cambridge ger åter viktiga bidrag till frågan om varför von Wright efter endast tre år var färdig att återvända till Finland.

Den efterkrigstida korrespondensen innehåller däremot inte så mycket nytt om von Wrights filosofiska produktion under denna tid, även om von Wright nog ofta nämner vad han för tillfället håller på med i sina brev till Kaila. De ingående redogörelserna för arbetets gång som är så dominerande i de förkrigstida breven till Kaila har dock ersatts med kortfattade rapporter av typen ”Främst har jag arbetat på en fortsättning på min första uppsats om logisk sanning”.18 Kaila skriver däremot mer om sina filosofiska idéer på ett sätt som kanske inte alltid är så klarläggande för en läsare som saknar kontexten, men desto tydligare illustrerar hans upptagenhet med det han kallade för ”naturfilosofi”. En stor del av den senare korrespondensen handlar om universitetsfrågor, som von Wrights svårigheter att hålla kvar sin professur i Helsingfors samtidigt som han verkade som professor i Cambridge, arrangemang kring disputationer och – inte minst – spelet kring tillsättandet av filosofiprofessurer vid Helsingfors universitet.

Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila pågick delvis under en tid som kännetecknades av stor världspolitisk oro. Detta kan givetvis inte undgå att sätta spår i breven. Före andra världskriget är det framför allt den unga von Wright som öppet bekymrar sig över utvecklingen, medan Kaila står för lugnet och tillförsikten. Även om korrespondensen avbryts under krigsåren innehåller den två brev från von Wrights militärtjänstgöring invid den nya östgränsen under mellanfredshösten 1940. Den här delen av brevväxlingen belyser även hur Kaila hjälpte von Wright vid förflyttningen till Försvarsmaktens ballistiska byrå i Helsingfors. I det första brevet från von Wright i militärlivet, som troligen skrivits i mitten av september 1940, berörs även kort det festtal Kaila nyligen hållit vid Helsingfors universitets 300-årsjubileum, som von Wright fått sig tillsänt där han befinner sig ”på denna gudsförgätna plats”.19 Själva talet, liksom von Wrights positiva respons, belyser hur de båda filosoferna tänkte om Finlands ställning och den politiska situationen under 1940-talet, eftersom Kaila rätt tydligt ställer sig bakom Finlands allt starkare anknytning till Tyskland under mellanfreden.20

För att läsaren ska kunna sätta breven i ett sammanhang är det förstås viktigt att veta vilka de båda männen var och var de stod filosofiskt. Jag inleder därför med en översikt av detta, där även von Wrights verksamhet efter Kailas död behandlas. Därefter följer en närmare genomgång av några centrala teman i brevväxlingen, av vilka flera redan nämnts. Avsikten är att ge brevens innehåll en kontext som hjälper läsaren att förstå vad det egentligen handlar om, men också att lyfta fram på vilket sätt brevväxlingen mellan von Wright och Kaila belyser viktiga skeden i de båda männens liv och filosofiska gärning. Framställningen följer den redan antydda indelningen i en tidig fas 1937–1941 och en senare fas 1945–1958. Det som jag i dessa avsnitt skriver om brevens innehåll återkommer till stor del i kommentarerna till den digitala utgåvan.

Professorn och hans elev

Det första mötet

Det första mötet mellan Eino Kaila och Georg Henrik von Wright ägde rum 1934 då den 18-årige von Wright just skrivits in för studier vid den historisk-filologiska sektionen vid Helsingfors universitet. Kaila, som nyligen hade fyllt 44, var inne på sitt femte år som professor i teoretisk filosofi. Mötet mellan de två skedde redan före den egentliga terminens början, vilket troligen hängde samman med att de båda männen även var släkt med varandra – von Wrights mor Ragni von Wright var nämligen kusin till Kailas hustru Anna Snellman-Kaila. Kaila gjorde omedelbart ett stort intryck på den unge von Wright, på ett sätt som senare endast skulle överglänsas av hans möte med Ludwig Wittgenstein våren 1939. I sin dagbok sammanfattar von Wright sitt intryck så här: ”Kaila ser fin ut och verkar vetenskapsman.”21

Eino Kaila: ”Det är så jag ville vara: Djup och klar!”

Eino Kaila (tidigare Johansson) föddes den 9 augusti 1890 i den sydösterbottniska kommunen och nuvarande staden Alajärvi. Han var det äldsta barnet av nio till Erkki Kaila och Anna Maria Kaila (f. Drake). I släkten, som förfinskade sitt namn till Kaila 1906, fanns ett starkt teologiskt inslag. Fadern var präst i tredje led och kom att verka som ärkebiskop 1935–1944.22 Eino Kaila gifte sig 1916 med konstnären Anna Snellman (1884–1962), som var barnbarn till en annan finländsk filosof, Johan Wilhelm Snellman (1806–1881). Tillsammans fick de ett barn, vice häradshövdingen och diplomaten Olli Kaila (1918–2014).23 Bland viktiga milstolpar i Kailas professionella karriär kan nämnas den första professuren i filosofi vid det nygrundade Turun yliopisto 1921–1930, som Kaila kallades till då han var endast 31 år gammal, professuren i teoretisk filosofi i Helsingfors 1930–1948 och tiden som ledamot av Finlands Akademi 1948–1958. Kaila avled 31 juli 1958 ute på sitt sommarställe i Kyrkslätt.

Filosofins relation till vetenskaperna är en omstridd fråga. Är filosofin själv en vetenskap och vilken typ av vetenskap handlar det i så fall om – och om inte, i vilket förhållande står filosofin då till vetenskaperna? Därför saknar det inte intresse att von Wright så omedelbart väljer att beskriva Kaila som vetenskapsman, en karakterisering som också kan jämföras med hans intryck av Ludwig Wittgenstein som ”en av filosofiens största originalbegåvningar”, men också som ”ett fulländat naturväsen”, några år senare i Cambridge.24 I själva verket finns det flera skäl att karakterisera just Kaila som vetenskapsman. En anledning är att han vid sidan av den egentliga filosofin också bedrivit forskning i psykologi, som även involverade empiriska undersökningar.25 Det mest kända exemplet på Kailas empiriska forskning är en i Wien utförd gestaltpsykologisk undersökning av spädbarnets reaktion på ansikten.26 Även Kailas doktorsavhandling från 1916, om motivation och beslutsfattande, var en i grunden experimentell undersökning i psykologi, utförd under hans tidiga associationspsykologiska fas.27 Samma år som det första mötet med von Wright ägde rum, kulminerade Kailas forskningsverksamhet som psykolog i utgivningen av ett av hans mest kända arbeten, boken Persoonallisuus, som redan följande år utkom på svenska med titeln Personlighetens psykologi.28 von Wright skulle senare mena att boken var Kailas bästa.29

Inom filosofin kan Kaila åter, i vid mening, ses som en representant för den nya ”vetenskapliga filosofin” som i början av 1900-talet växte fram särskilt i form av den s.k. Wienkretsens logiska positivism. Redan under 1920-talet hade Kaila varit i kontakt med flera av dess främsta representanter, som Moritz Schlick, Rudolf Carnap, Hans Reichenbach och Victor Kraft.30 Kaila omfattade dock aldrig den logiska positivismen som sådan, utan utvecklade en egen filosofisk position han kallade för logisk empirism. Hans syn på det vetenskapliga sättet att bedriva filosofi illustreras av den svarsskrift han författade till konkurrenten J. E. Salomaas besvär vid professorstillsättningen 1930. Kaila menade här att en ”traditionell filosofi” av den typ Salomaa stod för endast syftade till att positionera sig i förhållande till redan etablerade filosofiska uppfattningar. I stället ville Kaila försvara tanken om en filosofi som också gjorde framsteg. En sådan filosofi skulle lämna ”den litterära inspirationen” bakom sig och bli ”strängt saklig”.31 Som professor skulle han senare hälsa förstaårsstudenter med en uppmaning att genast glömma all den ”medeltida humbug” de lärt sig som filosofi i skolan.32 En aspekt av den sakligt vetenskapliga nya filosofin var den i hans samtid starkt förankrade idén om filosofin som en logisk och kunskapskritisk analys av vetenskapligt tänkande.33 Hos Kaila själv syns en filosofi i denna anda kanske tydligast i boken Inhimillinen tieto, där frågor om kunskapens och teoribildningens natur står i förgrunden.34

Kaila ville dock inte begränsa filosofins förhållande till specialvetenskaperna till ett granskande av vetenskapernas kunskapsteoretiska och begreppsliga grunder. Ett dominerande filosofiskt intresse för honom var att konstruera en världsuppfattning utgående från de olika vetenskapernas resultat. Detta aldrig avslutade syntetiska projekt blev för Kaila en ”vetenskaplig motsvarighet” till den klassiska metafysiken, som erbjöd en ram för att behandla frågor om till exempel ande och materia och livets natur. Själv ville han kalla det för naturfilosofi. För att få en riktig bild av Kailas sätt att bedriva denna filosofi, framstår det som viktigt att det ändå aldrig rörde sig om en ren sammanfattning av vetenskaplig kunskap. För Kaila fungerade vetenskapernas resultat alltid bara som en utgångspunkt för hans egen strävan att skapa en enhetlig bild av världen. Den kreativa delen av Kailas syntetiska projekt kan ibland gå förlorad på grund av en missvisande titel, som då Kaila kallar ett tidigt försök från 1929 att presentera en världsuppfattning för Nykyinen maailmankäsitys (Den moderna världsuppfattningen).35 Det rör sig nämligen inte ordagrant om den dåtida världsuppfattningen i någon mera objektiv eller allmänt omfattad bemärkelse. Genast i förordet förklarar Kaila att hans avsikt är att presentera en systematisk framställning av den världsuppfattning hans egen logiska, psykologiska och naturfilosofiska forskning lett honom fram till.36 Senare, under tiden som ledamot av Finland Akademi, skulle Kailas naturfilosofiska forskning framför allt bestå i ett försök till analys av ett enligt honom förbisett kausalitetsbegrepp han kallade för terminalkausalitet, som han menade var viktigt för att förstå kvantmekaniska fenomen, men också för att förstå centrala biologiska och neurofysiologiska processer.37

Eino Kaila har beskrivits som en rastlös, ständigt sökande filosof, som aldrig helt lyckades kristallisera sina tankar till slutliga forskningsresultat.38 Det betyder också att den helhetsbild av verkligheten han eftersträvade framstår mer som en mosaik av besläktade ansatser än som en perfekt sammanhållen världsuppfattning. Ändå står det klart att det finns grundelement i hans tänkande som etablerats tidigt. Till dessa hör särskilt den monistiska tanken om världen som enhetlig, den holistiska idén om existensen av helheter som inte går att reducera till sina delar, uppfattningen om människans strävan efter kunskap som ett letande efter invarianser samt föreställningen om att vetenskaperna inträtt i en fältteoretisk fas. Monismen såg Kaila själv som det huvudsakliga temat för sitt filosofiska livsverk.39 Det innebar framför allt att han tog avstånd från alla former av dualistiska världsuppfattningar, som till exempel ville göra en skarp indelning av världen i det materiella och det själsliga, eller den livlösa och den levande naturen.40 Men samtidigt tog han också avstånd från reduktionismens försök att se världen som rent materiell eller rent andlig till sin natur. För Kaila var världen uttryckligen en enhet i vilken det materiella och det andliga var oskiljaktigt sammanflätade,41 eller som han uttryckte det i en artikel från 1953, ”Laatujen asema suureiden maailmassa” (”Kvaliteternas plats i en värld av storheter”): ”[A]llt som finns utgör i en mycket djup mening en enhetlig helhet, som jag kunde kalla en ”all-en” värld som gestaltar sig ur sig själv.”42

Kaila kunde också uttrycka denna enhet så, att det inte finns någon oöverbryggbar klyfta mellan det materiella och det andliga, eller den livlösa naturen och den levande.43 Hans världsuppfattning innehöll också ett starkt holistiskt drag. Tanken om helheter som innehåller någonting utöver sina delar är kanske inte alldeles lätt att förena med tanken om världen som en enhet utan skarvar. Kaila tänker sig i alla händelser att det existerar ”icke-additiva” system vars egenskaper inte går att återföra på delarnas egenskaper. Hit hör till exempel tanken om att den levande organismen inte styrs av samma lagar som dess beståndsdelar, som förekommer redan i Kailas bok om den moderna världsuppfattningen från 1929.44 En annan sida av Kailas holism är tanken att de kvaliteter människan upplever i verkligheten, som färger och ljud, inte kan reduceras till strukturella förhållanden i den materiella världen. Med detta vill Kaila inte förneka att det finns ett samband till exempel mellan de färger vi upplever och ljusets olika våglängder. Det han vill understryka är att detta samband inte berättigar oss att eliminera färger ur vår verklighetsbeskrivning, som en hårdnackad materialist är benägen att göra. I stället tycks han ha varit attraherad av en tanke som har ett släktskap med Spinozas filosofi (med ett språk som erinrar om Aristoteles): verkligheten har både form (materiella förhållanden) och innehåll (”andliga” kvaliteter). Om man till exempel menar att färger enbart är vågrörelser ser man på verkligheten som just form och bortser från dess innehåll.45

Tanken om människans strävan efter kunskap som ett letande efter invarianser är känd från boken Inhimillinen tieto från 1939, som redan samma år översattes till svenska av von Wright med titeln Den mänskliga kunskapen. Invarianser ska förstås som oföränderligheter i form av lagbundenheter och mönster. Som mål för människans strävan efter kunskap ska de dessutom vara så allmänna som möjligt.46 Strävan efter att finna invarianser är utmärkande till exempel för fysiken i dess letande efter alltmer grundläggande lagar, som kan tillämpas på ett stort antal olika fenomen. Som ett särskilt framgångsrikt steg i denna riktning nämner Kaila Newtons gravitationslag, som gav kroppar som faller mot jordytan och himlakropparnas rörelser en gemensam förklaringsgrund – där den egentliga insikten består i att ”det som händer i stjärnrymden, när himlakropparna kretsa kring varandra, är det samma som det som händer på jorden, då äpplet faller från trädet”.47

Kaila vill ändå inte begränsa sökandet efter invarianser till vetenskapernas teoribyggen. En strävan att finna regelmässigheter kan nämligen skönjas hos människan även på varseblivningens nivå. Även ”det omedelbara uppfattandet” av omgivningen kan enligt Kaila förstås som ett ”oavbrutet sökande efter invarianser”. Han tänker här till exempel på vår benägenhet att ordna upp våra visuella intryck i enkla, regelbundna och symmetriska mönster, som då vi tittar på en geometrisk figur som äger en viss regelbundenhet. På ett motsvarande sätt kan vi också identifiera mönster bland ljud, som då vi hör en melodi i ett musikstycke (mitt exempel). Men även blotta identifieringen av föremål i vår omgivning – att vi till exempel uppfattar att vi har ett tangentbord framför oss då vi skriver – kan enligt Kaila ses som exempel på sökandet efter invarianser, eftersom det också i detta fall handlar om att fokusera på vissa regelbundenheter i det visuella fältet.48 Uppfattningen om invarianser i varseblivningen bär tydliga spår av den för Kailas tänkande centrala gestaltpsykologin.

Resonemanget om invarianser visar hur Kailas syntetiska intellekt arbetar genom att söka likheter och analogier som innovativt sammanför fenomen från olika områden. Därför kan också Kailas egen filosofiska verksamhet fungera som exempel på människans sökande efter invarianser. Som vi sett upptäcker han till exempel att det finns en likhet mellan det teoretiska sökandet efter grundläggande lagbundenheter och varseblivningens jakt efter mönster. Invariansbegreppet tillåter honom också att hitta grundläggande likheter mellan olika filosofiska tankesystem, som då han tolkar det antika tänkandet som en uppsättning försök att finna just invarianser – en tanke som senare skulle vidareutvecklas av Kailas elev Erik Stenius i boken Tankens gryning.49 Kailas syntetiska strävan efter att finna invarianser tar sig dock även andra uttryck. För honom är det till exempel typiskt att söka lösningar till filosofiska frågor genom att tillämpa tankemönster hämtade från ett område på ett annat. Således kan till exempel Kailas slutliga lösning på frågan om det själsligas förhållande till materien också tolkas som en tillämpning av ett rent gestaltpsykologiskt tänkande. Han föreslår nämligen att kvaliteterna som uppträder i medvetandet (som färger) kan ses som gestalter hos de motsvarande (materiella) strukturerna – kvaliteterna är, så att säga, ”strukturerna upplevda på ett integralt sätt”.50 Det torde också vara denna tanke om gestalter som framträder i strukturerna som ligger bakom idén om en värld som ”gestaltar sig ur sig själv”.

Tanken om att vetenskaperna trätt in i en fältteoretisk fas är ytterligare ett exempel på Kailas holism. Återigen handlar det om en syntetisk strävan att lyfta fram likheter mellan vid första påseendet vitt skilda vetenskapliga teorier. Ett fälttänkande i Kailas mening grundar sig på den holistiska föreställningen om fält som primära i förhållande till sina element, vars egenskaper endast framträder som funktioner av fältet. Motsatsen till detta är en ”punktteori” som utgår från tanken att beståndsdelarna är primära i förhållande till helheten, utgörande ”absoluta element” som konstituerar fältet. Kaila menar att just fälttänkandet är det som förenar de två vetenskapliga hörnstenarna i hans filosofi, kvantfysiken och gestaltpsykologin. Det förefaller ändå klart att han var mest inspirerad av kvantmekaniken med dess föregivna dualism mellan materia som våg och materia som partikel. Denna försöker han upplösa genom att betrakta materiens vågaspekt som ett grundläggande fält, som, under lämpliga betingelser, också kan uppvisa en partikelaspekt. Trots det särskilda intresset för den moderna fysiken kan det inte råda något tvivel om att Kaila uppfattade fälttänkandet som det huvudsakliga framsteget den moderna vetenskapen i alla dess förgreningar gjort under hans tid, eller var i färd att göra. Detta kommer särskilt fram i dialogboken Tankens oro, där Kaila låter karaktären Eubulos, som fungerar som ett alter ego för Kailas vetenskapliga sida, säga så här:

Som sagt är jag av den uppfattningen, att uppkomsten av detta fältteoretiska tänkande är den väsentligaste omvälvningen som under de senaste hundra åren försiggått inom den grundläggande vetenskapliga ideologien. Det är min övertygelse att detta tänkesätt innehåller framtidens vetenskapliga filosofi, som överallt kommer att ersätta det klassiska naturvetenskapliga tänkandets ”punktteoretiska” uppfattning.51

Om det fältteoretiska tänkandet inte redan avsatt tydliga spår på ett område – som det gjort i fysiken och gestaltpsykologin – så kan man alltså vänta sig att en sådan vändning är på väg. ”[D]en fältteoretiska analysen har en tendens att bli typisk för vetenskaplig analys överhuvud”, säger Eubulos.52 Kaila menade att det fältteoretiska tänkandet inte bara skulle komma att omfatta naturvetenskaperna eller psykologin utan också skulle gå att utvidga till att omfatta teorier om samhället – låt vara att man då måste tala om fält i en tämligen vid betydelse. ”[V]i har alltså även ’kemiska fält’, ’biologiska fält’, till och med ’sociala fält’ o.s.v.”, preciserar Eubolos.53 Som vi senare ska se i avsnittet om Kailas festtal vid Helsingfors universitets 300-årsjubileum 1940, kom utvidgningen av fälttänkandet till att omfatta även det politiska planet att spela en avgörande, men nog så svårtolkad, roll för den samtidsanalys Kaila presenterade i talet.

I sin mest allmänna form kan Kailas fältfilosofi verka byggd på rätt vidlyftiga likheter och analogier mellan vitt skilda vetenskapsgrenar. Det råder dock ingen tvekan om att han själv såg tanken om grundläggande fält som en viktig nyckel till naturens – och den totala verklighetens – hemligheter, som också medförde konsekvenser för hur grundläggande begrepp som kausalitet skulle förstås, till exempel inom områden som atomfysik, cellbiologi och neurofysiologi. Kailas ofullbordade arbete om terminalkausalitet kan ses som ett uttryck för denna höga ambitionsnivå. Tanken är att det fältteoretiska tänkandet också förutsätter ett nytt ”holistiskt” kausalitetsbegrepp, ämnat som ett komplement till det traditionella ”punktteoretiska” kausalitetsbegreppet, eller ”initialkausalitet” i Kailas terminologi.54 Skillnaden mellan initialkausalitet och terminalkausalitet är att medan en initialkausal förklaring av ett skeende bara förutsätter kunskap om vissa utgångsvillkor, utgår en förklaring av den senare typen från processens rand- och slutvillkor. Ett bra exempel på hur detta är tänkt torde vara kvantmekaniska skeenden som utesluter vissa klassiskt möjliga utgångar, som förhållandet att elektroner i en atom bara kan exciteras till vissa bestämda energinivåer.55

Begreppet som Kaila allra mest skulle komma att förknippas med är ändå inte hämtat från hans klart filosofiska verk, utan från Personlighetens psykologi – nämligen djupandlighet (”syvähenkisyys” på finska). Enligt Kaila ska människan, liksom andra levande varelser, förstås utifrån sina behov. Men medan djurens beteende kan förstås som ett tillfredsställande av drifter, är människan en intentionell varelse vars tillvaro bestäms av hennes förmåga att uppställa målsättningar och att handskas med symboler. Det betyder att hon, i Kailas terminologi, har ett andligt liv, vilket ska förstås helt utan religiösa konnotationer – för honom betyder det helt enkelt att leva ett liv som en medvetet syftande varelse. Likafullt styrs människan av sina behov.56 Men även där människans behov till sitt ursprung är animaliskt, som hungern och fortplantningsdriften, får det en annan ton hos människan.57 Ett djupandligt behov åter är förknippat med en föreställning om objektet som ”heligt”. Inte heller här vill Kaila dock göra någon omedelbar koppling till religionerna. Känslan av att det finns någonting som är heligt för en är nämligen inte särskilt förknippad med ett religiöst liv, utan någonting som normalt förekommer hos varje människa. Man kan, enligt Kaila, också se det djupandliga livet som det som återstår då man utesluter allt som har med ”lärostycken” att göra från religiositeten.58 Djupandlighet är för Kaila alltså en dimension som ska ingå i en adekvat psykologisk beskrivning av människan, både som en särskild typ av behov och som ett för människan karakteristiskt sätt att leva. Men det är tydligt att han också uppfattade det djupandliga livet som en normativ rekommendation för hur ett meningsfullt liv ska levas, i form av ett särskilt förhållande till naturen och andra människor, men också som ett liv med konst och vetenskap.59 Det kan givetvis inte råda någon tvekan om att Kaila själv eftersträvade att leva just ett sådant liv.

Kailas tankar om djupandlighet tog sig också uttryck i hans mest personliga litterära arbeten, dialogerna Syvähenkinen elämä och Tankens oro, som har ett överlappande innehåll.60 Tankens oro består av tre samtal mellan karaktärerna Aristofilos och Eubulos. De står genast klart att Aristofilos är en konstnär med en lutning åt religionen och det spekulativa. Så här säger Aristofilos till exempel om verkligheten: ”Den är – och jag säger det om och om igen – saga och magi. Man kan om den använda ännu starkare uttryck. Den är extas.”61 Eubulos åter representerar tydligt den vetenskapligt rationella synen på världen. Han drar sig inte för att psykologisera Aristofilos högtflygande världsförklaringar, som han menar bara är att betrakta som en psykologisk reaktion hos en livskrisande människa som famlar efter jämvikt. ”Din lära om Livet med stort l är endast ett uttryck för denna omgestaltning i din personlighet”, menar Eubulos.62

Men hur förhåller sig de båda karaktärerna till Kaila? Svaret kan förefalla uppenbart: om någon av de två ska ses som Kailas alter ego är det den vetenskapliga Eubulos. Men i bokens förord för Kaila fram tanken om våra personligheter som splittrade i ”sinsemellan kommunicerande […] partiella jag”, ”av vilka vart och ett under en viss period kan göra anspråk på att vara vårt ’verkliga jag’”.63 Även om formuleringen är allmän, kan man nog inte undgå att uppfatta det så att dialogens Aristofilos och Eubulos representerar olika sidor hos honom själv. Men hur ska detta förstås? Betyder det till exempel att också Kaila på allvar laborerade med spekulativa system av den typ Aristofilos utvecklar i boken, som tanken om att fenomen som inte kan förutsägas i vår värld – till exempel radioaktivt sönderfall och livsprocesserna – är ”hål i världen” som uppstått som verkningar av ”en faktor, som inte tillhör vår värld”?64 Det förefaller kanske inte sannolikt. Däremot kan han nog ibland ha haft en viss lutning åt det hållet, eller som han skriver i det nya förordet som tillfogades den andra upplagan av Syvähenkinen elämä (1954), i vilken två av de tre dialogerna i Tankens oro också ingår: ”Men naturligtvis har Aristofilos med sin ångest och sin kamp legat nära upphovsmannen.”65 Ändå blir det senast här klart att Eubulos talar med Kailas mun då han försöker påvisa den psykologiska bakgrunden till Aristofilos spekulativa konstruktioner.66 Det förefaller alltså rimligt att uppfatta Eubulos som Kailas alter ego åtminstone i avseende på den Kaila som träder fram i hans filosofisk-vetenskapliga skrifter – vilket jag redan gjort på ett ställe ovan. I den mån Aristofilos idéer känns lockande för Kaila själv, kan man kanske också se dialogprojektet som en form av avancerad filosofisk självterapi.67

För att bilden av triangeln Aristofilos, Eubulos och Kaila ska bli komplett bör ändå följande tilläggas: Om Eubulos representerar Kaila som tänkare, uppträder Aristofilos åtminstone ibland som bärare av Kailas egna upplevelser. När Aristofilos i inledningen till Tankens oro beskriver sina intryck av de mäktiga bergen i Hohe Tauern låter han ofta mycket lik Kaila i hans egen beskrivning av samma berg i en researtikel publicerad i Uusi Suomi 1939, vilket också råkar vara året då den fiktiva inledningsdialogen mellan Aristofilos och Eubulos uppges äga rum. Således kan man kanske säga att Kailas inklination mot Aristofilos religiösa metafysik växte fram ur hans egna naturupplevelser. Jag kommer senare att återkomma till korrespondensen mellan verklighet och fiktion i Tankens oro.

Det är inte alltid fallet att det som sägs om en konstnär eller en författares person helt stämmer överens med den upphovsman som skymtar bakom verken. I fallet Eino Kaila tycks samstämmigheten ändå ha varit närmast total, kanske som ett tecken på att det rör sig om en person som verkligen strävade efter att leva ett helgjutet filosofiskt liv. Således motsvaras böckernas alltomfattande ambitionsnivå och ibland lite pompöst förkunnande tonfall skarvlöst av samtidens beskrivningar av personen Kaila som genial, inspirerande, dramatisk och dominerande i sällskap. Många har framhållit att han var en lysande föreläsare – ”han levde sina idéer, kämpade och lekte med dem i katedern, lät dem inför åhörarna undergå alla ingivelsens, entusiasmens och prövningens faser”, skriver Göran Schildt om Kailas föreläsningar.68 Professorn i finsk och jämförande folkdiktning Matti Kuusi minns hur Kaila kunde ge intrycket av att ”en av de eviga filosofiska frågorna […] höll på att få sin lösning just då, i auditorium XIV”. Samtidigt ger han också en bild av Kailas föreläsningar som en enmansshow, där det pågick en dialog mellan Kaila och de stora tänkarna, men däremot inte med auditoriet. Dialogens resultat förmedlades liksom nådigt till de vanliga dödliga åhörarna, som i regel upplevde att de varit med om någonting enastående.69 Bilden av en filosof som levde sitt värv kompletteras av Kailas beredskap att uppträda i offentligheten genom otaliga artiklar och föredrag på olika håll, som ofta refererades i tidningspressen. I dessa kunde han också ta ställning till dagsaktuella frågor som språkstriden och Finlands ställning i Europa.70 Åren 1936–1951 var Eino Kaila också ordförande för Filosofiska Föreningen.71 En mera privat bild av Kailas person har bland annat givits av vännen Rolf Nevanlinna, som berättar hur Eino redan i sitt barndomshem i en familj på inalles 11 personer självklart fått leda diskussionerna vid middagsbordet. Han menar att Kaila också senare bäst fann sig till rätta i en social omgivning då han själv fick lägga ut texten om teman som låg honom nära.72

Kaila bidrog uppenbart gärna till mytbildningarna kring honom själv. Berättelsen om att han en gång inlett sin föreläsning genom att ställa sig framför ett fönster och utropa: ”Tala om för mig värld, vad du egentligen är!” förefaller trovärdig.73 Ett ständigt inslag i biografiska skisser över Kaila är hans egen återkommande historia om det ”filosofiska uppvaknandet”, som ägde rum en vacker sommardag då han som tonåring låg i en roddbåt och tittade upp mot himlen. I den redan nämnda artikeln om kvaliteternas plats i en värld av storheter från 1953 beskriver han det uttryckligen som en upplevelse av alltings enhet.74 I Tankens oro, däremot, handlar historien mera allmänt om hur tonåringen Eubulos kommer till insikt om att ”livets mening består i kontemplation”, eller hur det blir klart för honom att ”jag finns till på denna jord för att bli så kallad filosof”.75 Under Kailas tid på sommarstället i Kyrkslätt på 1950-talet hade han tydligen också för vana att ta gästerna med till en porlande källa, där han gärna yttrade några ord. Hufvudstadsbladets 65-årsintervju den 3 augusti 1955 avslutas således vid källan med orden: ”Jag älskar den källan […] Den är klarhet och mystik på samma gång.” Att sådana utspel också kunde förekomma under privata besök framgår av Göran Schildts beskrivning av sitt sista besök hos Kaila sommaren 1956. Det blir tydligt hur Kaila uppenbart såg källan som en sinnebild för sig själv:

Vi gjorde ännu en promenad: till hans källa, som vällde fram under en stor och mossig sten. ”Det är så jag ville vara”, anförtrodde han mig: ”Djup och klar”.76

Eino Kaila var onekligen mannen som införde tanken om en filosofi i strängt vetenskaplig anda i Finland. I denna mening kan han ses som instiftaren av den med modern logik och vetenskapsfilosofi förknippade linjen inom finländsk filosofi som skulle följas upp av hans elever Georg Henrik von Wright, Erik Stenius och Oiva Ketonen och – i synnerhet – von Wrights elev Jaakko Hintikka, som i sin tur skulle fostra ett stort antal finländska forskare och professorer.77 Ändå kan Kaila framstå som en rätt främmande fågel i den finländska traditionen. Till en del beror detta på att hans infallsvinkel till filosofin var syntetisk medan den moderna finländska filosofin kan betecknas som en analytisk tradition – eller, mera precist, logisk-analytisk, med fokus på begreppsliga innebörder och relationer. Där Kaila företrädde en filosofi som bland annat tog som sin uppgift att avslöja verklighetens hemligheter, har senare finländska filosofer koncentrerat sig på att analysera språket och dess underliggande logiska strukturer. Det är därför intressant att notera att flera av Kailas efterträdare inom den finländska filosofin gärna betonar att det hos Kaila fanns någonting som gick utöver det man förväntar sig att finna hos en vanlig filosof. von Wright är, till exempel, noga med att betona att det i Kailas vetenskapliga tänkande fanns en ”stark konstnärlig ådra”. Oiva Ketonen åter vill göra en skillnad mellan Kailas ”egentliga filosofi”, som inbegriper hans kunskapsteori, och hans ”naturfilosofiska och naturvetenskapliga hobbyverksamhet”. Ketonen nämner visserligen också Kailas konstnärliga sida, men menar att den närmast ”gav färg” åt Kailas produktion. Längst i att framhäva det specifika hos Kaila går Jaakko Hintikka, som, inspirerad av en dikt av Eino Leino, jämför Kaila med shamanen Kouta i avsikt att framhäva Kailas livslånga strävan att avslöja naturens hemligheter – eller som diktaren skriver, att lära sig ”mannun mahtia syvintä” (den ”djupaste av jordens sejder”).78 Det förefaller alltså som om skillnaden Kaila ville upprätthålla mellan Aristofilos och Eubulos inte framstod som riktigt lika klar för senare tiders analytiska filosofer i Finland.

Georg Henrik von Wright och hans makalösa karriär

Georg Henrik von Wright föddes i Helsingfors den 14 juni 1916, som det första av Tor och Ragni (f. Alfthan) von Wrights tre barn. Fadern var prokurist och avdelningschef på företaget Agros, som leddes av Georg Henriks farfar, kommerserådet Ferdinand von Wright, men hade också skrivit en magisteravhandling i filosofi för Edvard Westermarck. Georg Henrik gifte sig i slutet av maj 1941 med Elisabeth von Troil. Tillsammans fick de två barn.79

Den akademiska karriären inleddes med studier vid Helsingfors universitet 1934, som utmynnade i en filosofie kandidatexamen 1937. Härifrån skulle von Wright gå till att disputera i maj 1941, en knapp vecka före sitt giftermål. 1946 blev han sedan professor i svenskspråkig filosofi vid Helsingfors universitet, varefter han redan våren 1948 kallades till professor i Cambridge, som efterträdare till Ludwig Wittgenstein – en utnämning som fick Kaila att utbrista att han aldrig hört om maken till karriär, i ett brev till von Wright.80 Redan 1951 skulle von Wright återvända till Finland. Samma år utsågs han genom Wittgensteins testamente till en av de tre arvtagarna till och förvaltarna av dennes litterära kvarlåtenskap, vilket även gjorde honom till en av de viktigaste personerna i utgivningen av Wittgensteins postuma skrifter. Efter Kailas död skulle von Wright också bli den som förde vidare traditionen med en filosofisk representant inom Finlands Akademi. Hans utsågs till ledamot 1961.

Som redan påpekats ter sig den unga emotionella von Wright vi möter i de tidiga, förkrigstida breven till Kaila mycket olik den äldre von Wright. Denna förändring syns tydligt redan i de efterkrigstida, mera sakliga, breven till Kaila. Till någon grad kan förändringen kanske tillskrivas den ökade självkontroll som följde med von Wrights växande betydelse inom den akademiska världen och hans framträdanden i offentligheten. Redan 1944 noterade Göran Schildt sakligheten i sin vän Georg Henriks sätt att skriva dagbok. ”Han noterar var han befinner sig, vilka sysselsättningar han ägnar sig åt, vem han träffat, vilka böcker han läst, men berättar ingenting om sina emotioner.” Kanske var det ett led i en tidig ansats att vinna kontrollen över sig själv. För Schildt lämnar ingen tvekan om att emotionell var just vad von Wright var vi denna tid: ”han är en emotionellt mycket instabil person, som ena dagen kan vara ångestriden och pessimistisk, nästa dag (eller timme) en glad och spirituell sällskapsmänniska och permanent en av livsåskådningar och värderingsfrågor intresserad person.”81

Även om brevväxlingen mellan von Wright och Kaila omspänner mer än 20 år, är det klart att en betydande del av von Wrights filosofiska verksamhet ägde rum först efter Kailas död 1958. Hit hör till exempel flera av hans internationellt mest kända arbeten, såsom Norm and Action (1963), Varieties of Goodness (1963) och Explanation and Understanding (1971). Kaila fick heller aldrig uppleva hur hans elev, i sin tur, blev en filosof i offentligheten, känd för sina tidskritiska skrifter och inlägg i samhälleliga debatter. Även arbetet med redigeringen och utgivningen av Wittgensteins efterlämnade skrifter inföll till stor del först under tiden efter Kaila.

Medan den Kaila vi möter i brevväxlingen är en mogen filosof som redan börjat passera sina mest skapande år, är von Wright särskilt före kriget en spirande tänkare som ännu söker sin filosofiska identitet. I anslutning till brevväxlingen förefaller det därför naturligt att presentera von Wrights tänkande som en utvecklingshistoria, snarare än att försöka sammanfatta dess mest karakteristiska drag, som jag gjort i samband med Kaila. Men man kan kanske också hävda att det finns en unik enhetlighet i Kailas filosofiska projekt, som gör just honom tacksam att rekapitulera.

Hos von Wright finns i alla händelser ingen direkt motsvarighet till Eino Kailas filosofiska uppvaknande under en sommardag i tonåren – åtminstone inte om man söker efter en enda insikt som skulle ha skapat inramningen för ett helt livsverk. Däremot kan man säga att von Wright nog hade tendensen att försöka förstå sin filosofiska utveckling i termer av avgörande stunder, händelser och möten. Utifrån hans självbiografi kan man lätt räkna till minst fem sådana: det ”intellektuella genombrottet” under den tidiga vistelsen i Meran i norra Italien 1928–1929, det ovan beskrivna mötet med Kaila 1934, mötet med Wittgenstein i Cambridge 1939, modallogikens födelse under en kreativ vandring längs floden Cam 1949 samt von Wrights framträdande som samhällsengagerad filosof genom en protestartikel mot kriget i Vietnam 1967. Även i brevväxlingen med sina vänner stannar von Wright påfallande ofta upp för återblickande biografiska miniatyrer, som ofta innehåller perspektiv på just någon av de redan nämnda stora omvälvningarna. Särskilt under unga år kan man också se hur han gärna projicerar sitt liv framåt, då han står inför viktiga brytningspunkter.

1928–1929 tillbringade den 12-åriga pojken Georg Henrik på läkares inrådan ett skolår i Meran. Beskrivningen av denna tid som ett ”intellektuellt genombrott eller uppvaknande” återfinns i den sena självbiografin från 2001, men det rör sig inte om en ren efterkonstruktion på ålderns höst. Tanken om Meran som hans ”andliga födelsestad” förekommer nämligen redan i ett brev till Eino Kaila skrivet under von Wrights ungdomsresa till Italien 1937.82 Det var under tiden i Meran som pojken Georg Henrik på allvar blev intresserad av intellektuella frågor rörande till exempel matematiken – ”Jag minns sömnlösa nätter då jag funderade över geometrins mysterier”, skriver han i självbiografin.83 Det var också i Meran som hans stora uppskattning för den tyska litteraturen och kulturen föddes, som spelade en så viktig roll för det han kallade sin ”europeiska kultur- och livskänsla”.84

Vid ingången till sina universitetsstudier kunde von Wright ännu inte ana att filosofin skulle föra honom längre än de flesta. Så här skriver han nämligen i augusti 1934 till sin moster Mary och hennes man, diplomaten Ragnar Numelin:

Så börjar småningom terminen, och jag får taga mina första stapplande steg på den akademiska banan. Om denna för mig skall bliva lång eller kort, framgångsrik eller snöplig, intresseväckande eller depressiv får framtiden utvisa.85

Att han genast blev djupt imponerad av de nya strömningarna inom filosofin, så som de förmedlades av Kaila, är ändå uppenbart. Senare skulle han sammanfatta sina intryck så här:

Jag minns livligt den filosofiska atmosfär, den anda, i vilken jag utvecklades under mina studieår i Helsingfors. Den kunde kanske bäst karakteriseras som Wienkretsens segervissa tro att också filosofin äntligen hade nått den sicheren Gang der Wissenschaften och att den traditionella metafysiken måste förkastas som antingen meningslösa drömmar eller fåfänga försök att besvara frågor vilka nu genom logisk analys slutgiltigt kunde klarläggas.86

Denna stämning avspeglas också tydligt i von Wrights pro gradu-avhandling ”De empiriska satsernas avgränsningsproblem”, som i en tämligen neopositivistisk anda behandlar försöken att avgränsa ”verklig”, dvs. vetenskaplig, kunskap från den traditionella metafysikens (falska) kunskapsanspråk.87 En viktig roll i avhandlingen spelar distinktionen mellan den aristoteliska och den galileiska kunskapsuppfattningen, som med en något annan innebörd skulle komma att få stor betydelse då von Wright långt senare tog sig an historiska förklaringsmodeller i boken Explanation and Understanding.88 I pro gradu-avhandlingen, som blev färdig redan våren 1936, handlar det i första hand om kunskap om naturen. von Wright ansluter sig i detta skede tydligt till modernitetens utvecklingsberättelse om den moderna, galileiska, empiriska vetenskapen som ett avgörande framsteg i förhållande till metafysisk, spekulativ filosofi i Aristoteles och Platons anda. Inflytandet från professor Kaila syns tydligt till exempel i tanken om att ”metafysik är vardagstänkande på villospår”.89

1938 publicerade von Wright i den nygrundade svenska tidskriften Theoria en artikel på tyska om sannolikhetens kunskapsproblem, i vilken han bland annat utvecklade tankegångar som finns i pro gradu-avhandlingens avslutande kapitel.90 Även om artikeln ståtar som nummer ett i den publikationsförteckning von Wright upprätthöll under sin livstid,91 hade von Wright alltsedan 1932 publicerat en lång rad artiklar och recensioner bland annat i tidningar som Svensk Ungdom och Studentbladet.92 Theoria-artikeln är förknippad med en historia som belyser Kailas faderliga omsorg om sin begåvade elev. Artikeln skickades ursprungligen på svenska till Theoria av redaktionsrådsmedlemmen Kaila, som beskrev den som en uppsats av ”en av mina elever G. H. von Wright, en utmärkt begåvad yngling!”93 Det visade sig ändå att chefredaktören, Åke Petzäll, var måttligt förtjust i att publicera en artikel på svenska av Kailas okända student och bland annat därför föreslog att artikeln skulle översättas till ett ”allmännare begripligt tungomål”. Kaila svarade med en upprörd utläggning om artikelns stora förtjänster och erbjöd sig att se till att artikeln översattes till tyska och till och med att ”göra översättningen själv” om han inte hittade en lämplig person – ”Det får då bli även mitt bidrag i nästa häfte; ett ’diskussionsinlägg’ som vore värdefullare än denna uppsats, får Du knappast, åtminstone inte av mig”, avslutade han.94 Att det faktiskt blev Kaila som översatte von Wrights artikel till tyska framgår av Kailas brev till von Wright den 2 augusti 1937. von Wright skulle snart återgälda tjänsten genom att åta sig översättningen av Kailas bok Inhimillinen tieto till svenska.

Även von Wrights doktorsavhandling The Logical Problem of Induction, för vilken Kaila kom att fungera både som handledare och opponent, låg nära Kailas intressen. I förordet förklarar von Wright hur han på Kailas föreläsningar stiftat bekantskap med de allmänna tankelinjer han strävat att följa i sin undersökning.95 I en senare tillbakablick säger han rent ut att ämnesvalet inte var så mycket dikterat av hans eget spontana intresse.96 Ändå skulle han fortsätta att jobba med tematiken kring induktion och sannolikhet långt in på 1950-talet, då han också publicerade en kraftigt reviderad nyutgåva av avhandlingen på ett internationellt förlag, som tillägnades Kaila.97 Även om avhandlingen inte till alla delar representerar de mest typiska dragen i von Wrights mogna tänkande, utgör den kontexten för det mest omfattande forskningsrelaterade inslaget i brevväxlingen mellan von Wright och Kaila. I breven von Wright skriver till Kaila i Cambridge våren 1939 ingår nämligen utförliga redogörelser för avhandlingens disposition. I den digitala utgåvan av brevväxlingen har därutöver medtagits von Wrights första föredrag på anrika Moral Sciences Club i Cambridge, som är nära relaterat till avhandlingens tematik och bifogats till ett av breven. Det finns därför skäl att titta lite närmare på avhandlingens frågeställningar också med tanke på läsarens möjligheter att ta till sig dessa delar av utgåvan.

En induktiv slutledning är den typ av slutledning som förekommer då vi till exempel från kunskapen om att alla människor vi hört talas om förr eller senare har avlidit går till att hävda att alla människor är dödliga, eller till att påstå att en särskild nu levande individ är dödlig. Mera allmänt handlar det om att från observationen om att någonting gäller för ett begränsat antal individer tillhörande en klass sluta sig till att detsamma gäller för alla andra individer tillhörande denna klass.98 De empiriska vetenskapernas slutledningar räknas i allmänhet som varianter av induktiva slutledningar. Således bygger till exempel alla kända naturlagar på sådana. För att förstå induktionsproblemets art är det viktigt att också veta vad en deduktiv slutledning är. Ett exempel på en deduktiv slutledning kunde vara att från premisserna ”Alla människor är dödliga” och ”Anders är en människa” dra slutsatsen att ”Anders är dödlig”. I det deduktiva fallet är det logiskt omöjligt att slutsatsen skulle vara falsk, givet att premisserna är sanna. I det induktiva fallet gäller detta däremot inte – det är således inte av logiska skäl uteslutet att till exempel gravitationslagen plötsligt inte längre skulle gälla. Induktionsproblemet avser frågan om vilken relationen mellan premisser och slutsatser i så fall är,99 om det inte handlar om logisk nödvändighet i deduktiv mening. Särskilt tolkat som frågan om hur induktiva slutledningar kan rättfärdigas talar man ofta också om Humes problem efter den skotska filosofen David Hume (1711–1776), som ansåg att inget sådant rättfärdigande kan ges. Det som vi uppfattar som en typ av logisk slutledning är, i själva verket, bara en psykologisk förväntan att någonting ska vara fallet, som skapas av tidigare observationer av ett händelseförlopp. Med ett språk hämtat från 1900-talets behavioristiska psykologi kunde man säga att vi betingas att förvänta oss att framtiden liknar det förgångna.

Frågan om induktionens rättfärdigande har uppfattats som angelägen inom filosofin. Vid första påseendet förefaller också mycket att stå på spel. Hur kan vi nämligen överhuvudtaget fortsätta att tro på kunskap som utgår från erfarenheten – såväl vetenskaplig som mera vardaglig – om vi inte har någon grund för att lita på induktionen? Den tyska filosofen Immanuel Kant (1724–1804) har till och med beskrivit avsaknaden av en lösning på induktionsproblemet som ”den stora skandalen” i filosofin. I sin avhandling går von Wright igenom olika filosofiska försök att rättfärdiga induktionen, men kommer till att alla misslyckats med uppgiften. Men detta misslyckande kan de facto uppfattas som nödvändigt, eftersom kravet på ett rättfärdigande involverar en kontradiktion:

Vad jag ville visa var, att den som söker ett positivt svar på sådana frågor, jagar efter vind, är offer för en illusion. Hans vanföreställning är i själva verket en latent självmotsägelse. Ty eftersom induktivt slutande är ett steg från det man vet till något man inte vet, så blir kravet på en garanti för slutsatsens riktighet ett krav på att redan nu få veta något som man, enligt definitionen, inte ännu kan veta.100

Följderna för induktionsproblemet är vittgående. För om försöken att rättfärdiga induktionen strandar på grund av en inre motsägelse, så kan man inte längre säga att det handlar om ett ”skandalöst” tillkortakommande för filosofin. I stället måste man, åter med von Wrights egna ord, inse ”att det man söker i själva verket är en chimär”. Därmed försvinner problemet, och förvirringen kring induktionen. En ”oro hos tanken” har sålunda blivit stillad.101

Denna beskrivning av avhandlingens slutsats väcker frågan hur långt avhandlingen kan ha varit influerad av Wittgensteins tankar. För onekligen låter idén om att tankens oro stillas genom att upplösa det filosofiska problemet som en version av den senare Wittgensteins tankar om filosofin som en terapeutisk verksamhet. Ändå är det inte så solklart som det vid första påseendet kan se ut, inte minst som von Wright själv menar att huvudinspirationen till avhandlingens mest allmänna slutsats om möjligheten att upplösa induktionsproblemet kom från den tyska fysikern Heinrich Hertz och inte från Wittgenstein. Brevväxlingen med Eino Kaila löser kanske inte slutgiltigt frågan om Wittgensteins inflytande på von Wrights doktorsavhandling, men ger ett viktigt bidrag till diskussionen i form av det bifogade föredraget von Wright höll på Moral Sciences Club i Cambridge den 25 maj 1939. Åtminstone här blir Wittgensteins inflytande tydligt mot slutet, då von Wright jämför lösningen av ett filosofiskt problem med att skingra en dimma.

Att mötet med Wittgenstein i Cambridge 1939 var både omstörtande och livsavgörande för von Wright kan det i alla händelser inte råda någon tvekan om. Men frågan om vilka följder detta överväldigande intryck av ett möte med en man han betraktade som ett filosofiskt geni skulle få för hans eget arbete blev ett problem, som von Wright många gånger skulle återkomma till under sin karriär. En sida av problemet var frågan om hur man överhuvudtaget kan bibehålla ett självständigt tänkande då man är under inflytande av en stor filosof. Så här skriver von Wright i sin välkända miniatyrbiografi över Wittgenstein, som härstammar från mitten av 1950-talet:

Faran var att tankarna blevo jargong. Märkliga mäns förkunnelse har ofta en enkelhet och självfallenhet som gör det svåra skenbart lättfattligt. Deras elever blir därför oftast betydelselösa epigoner.102

I ett brev till Göran Schildt den 15 juni 1947 utvecklar von Wright en lite annorlunda tankegång. Här är det inte, i första hand, det svåra i Wittgensteins filosofi som uppfattas förorsaka problem för en efterföljare, utan att Wittgenstein utvecklat en egen stil som han samtidigt drivit till fullkomlighet – det går alltså inte att komma längre. I detta sammanhang jämför von Wright också Wittgenstein med målaren Cézanne, tydligt inspirerad av Schildts färska doktorsavhandling om den franska målaren.103

För von Wright består problemet Wittgenstein inte endast i svårigheten att på ett fruktbart sätt anamma ett wittgensteinskt tänkande. Det handlar också om möjligheten att fortsätta på den egna linje han delvis redan börjat slå in på då han anlände till Cambridge 1947, nämligen den logiska analysen av filosofiska frågor och begrepp. I doktorsavhandlingen kallar han det för avhandlingens konstruktiva uppgift, med vilken han, i stort sett, avser klarläggandet av de induktiva resonemangens logiska strukturer med hjälp av den formella logikens konstspråk. På detta sätt ansåg han sig till exempel kunna kasta ljus över den typ av induktiv logik som förekommer hos Francis Bacon eller John Stuart Mill.104 I avhandlingen figurerar detta positiva bidrag till den logiska teoribildningen kring induktion och sannolikhet som en biprodukt till avhandlingens huvudsakliga kritiska uppgift, att granska frågan om induktionsslutens giltighet.105 Klarläggandet av logiska strukturer som sådana, utan en uttalad instrumentell koppling till en filosofisk fråga, skulle ändå snart framstå som von Wrights varumärke. Den formallogiska undersökningen utgjorde stommen i den forskningsverksamhet han bedrev långt in på 1960-talet, och han lämnade aldrig den helt.106 Som ett filosofiskt linjeval ligger den visserligen långt från den filosofi som Wittgenstein bedrev under sin s.k. sena period, men ändå är det kanske inte så svårt att se hur von Wright lyckades undvika en direkt motsättning med Wittgensteins tänkande. För genom att bedriva logisk analys för dess egen skull undviker von Wright också frågan om logikens användning för kritiska filosofiska syften. Därmed figurerar den inte heller öppet i projekt som skulle vara förhatliga för Wittgenstein, som till exempel det Russellska försöket att hitta en logisk grund för matematiken. Samtidigt kan man inte utesluta att resultaten av von Wrights logiska analyser skulle kunna användas till exempel som medel för upplösandet av klassiska filosofiska frågor, fastän det inte ingår i analysens omedelbara syften. von Wright utvecklar helt enkelt bara verktyg för den filosofiska verksamheten. Även om han därmed för vidare ett kunnande han, via Kaila, hämtat från den positivistiska traditionen, upplever han sig inte som bunden till den traditionens primära filosofiska syften, som Carnaps idé om att kunna återföra alla meningsfulla empiriska satser på påståenden om sinnesdata.

Men kan en forskning som är fokuserad på ren logik egentligen kallas för filosofi? Den frågan kan man kanske inte helt undvika genom att betona att det handlar om filosofisk logik, dvs. en begreppslogisk undersökning som använder den formella logikens resultat på ett område som ”traditionellt varit föremål för filosofernas intresse”.107 I själva verket blev von Wright synnerligen tidigt medveten om frågan. ”Men ärligt talat: logistiken är inte mera filosofi än Darwins lära”, skriver han till exempel till Kaila den 9 juli 1939.108 Tanken om logiken som en av vetenskaperna återkommer också i installationsföreläsningen för professuren i svenskspråkig filosofi 1946, ”Filosofien och vetenskaperna”, där von Wright lyfter fram logiken som en av de specialvetenskaper som vuxit fram ur filosofin.109 Denna tanke bygger i sin tur på föreställningen om filosofin som vetenskapernas moder, ”från vars förmyndarskap [vetenskaperna] frigjort sig under en långsamt fortgående differentieringsprocess”.110 Men därmed förefaller han också antyda att radikala utvecklingsprocesser inom specialvetenskaperna kan innebära att de återgår till en filosofisk och mera spekulativ fas. I precis denna mening kan man säga att von Wright själv definitivt sysslar med filosofi då han lite senare försöker vidga logikens traditionella domän till områden som till exempel etiken.

Det fjärde ”uppvaknandet” i von Wrights filosofiska utveckling är det första steget i hans karriär som egentlig nydanare av den filosofiska logiken. Där han tidigare endast hade tillämpat existerande logiska system för att reda ut olika typer av logiska samband handlar det nu om att själv uppträda som utvecklare av logiken. Det är detta uppvaknande som ligger närmast Kailas stund av plötslig insikt i en roddbåt i början av 1900-talet; i båda fallen handlar det också om en händelse som återberättas för att ge en inramning till ett större livsprojekt – även om von Wrights logiska projekt nog inte kan sägas vara fullt så heltäckande som Kailas monism. Även detta inspirerade ögonblick råkar äga rum vid ett vatten. I von Wrights fall handlar det inte om en finländsk insjö, utan om den engelska floden Cam i början av året 1949, endast någon månad efter att han tillträtt professuren i Cambridge som Wittgensteins efterträdare. Så här återges den stora insikten i von Wrights självbiografi:

En dag när jag promenerade ensam utmed floden Cam fick jag följande infall: De formella relationerna mellan de tre begreppen ”någon”, ”ingen” och ”alla” förefaller att vara desamma som mellan de tre begreppen ”möjlig”, ”omöjlig” och ”nödvändig”. Väljer man ett av de tre till grundbegrepp, kan man med tillhjälp av detta och negationsordet ”inte” definiera de andra begreppen enligt schemat: ”alla ting är A” = ”ingenting är inte A”. En snabb överläggning gav vid handen att analogin mellan de två triaderna också sträckte sig längre än till de definierande relationerna […] Därmed ansåg jag mig ha upptäckt, eller i varje fall återupptäckt modallogiken!111

Det handlar alltså om upptäckten av en logisk analogi, som gör det möjligt att utvidga området för logiken till att innefatta helt nya begreppsliga samband. För att stava ut exemplet lite tydligare, så avser von Wright alltså att precis som ”alla ting är A” till innebörden är detsamma som ”ingenting är inte A”, kan man säga att ”p är nödvändig” är detsamma som ”icke-p är omöjlig” (A är en godtycklig egenskap och p är en sats). Ett annat exempel på analogin är att ”p är möjlig” är detsamma som att ”icke-p inte är nödvändig”, analogt med hur ”någonting är A” motsvaras av ”inte allting är inte A”. Den egentliga poängen med detta låg i att von Wright redan hade utvecklat ett bevissystem för predikatlogiken (alla, någon, ingen) som han genom sin upptäckt nu – med nödvändiga förändringar – kunde tillämpa på ett helt nytt område, modallogiken (nödvändig, möjlig, omöjlig).112 Snart skulle von Wright också inse att det fanns en hel del andra logiska relationer som kunde behandlas enligt samma mönster. Inom den filosofiska logiken skulle han bli mest känd för utvecklandet av den deontiska logiken, som bygger på förhållandet mellan triaden ”tillåtet”, ”förbjudet” och ”obligatoriskt”.113 Denna upptäckt utgjorde grunden för den normlogik von Wright skulle utveckla i början av 1960-talet, genom vilken han också blev ett viktigt namn inom rättsfilosofin.

Under det sena 1940-talet och tidiga 1950-talet var von Wright också sysselsatt med en annan typ av filosofiskt arbete än utvecklandet av den filosofiska logiken. Det handlade om ett antal essäcykler för tidskriften Nya Argus, omfattande teman som Werner Jaegers verk om den grekiska filosofins uppfostringsideal paideia (1947–1948), Dostojevskijs romaner (1949) och Oswald Spenglers och Arnold J. Toynbees historiefilosofiska tänkande (1951). Tillsammans med en längre essä om Tolstoj kom dessa att ingå i essäsamlingen Tanke och förkunnelse 1955.114 Boken gjorde von Wright känd också för en bredare kulturintresserad allmänhet. Själv har von Wright beskrivit essäerna som en slags reaktion på hans i övrigt mycket specialiserade (engelskspråkiga) forskning, som växte fram ur ett behov av att göra filosofin relevant för hans liv och syn på världen.115

Det var förstås inte första gången von Wright publicerade sig på sitt modersmål. Ungdomsårens bidrag i till exempel Svensk Ungdom och Studentbladet har redan nämnts. Till dessa kan läggas ett antal artiklar för Nya Argus och Finsk Tidskrift med början 1938, inklusive den redan uppmärksammade installationsföreläsningen från 1946, samt boken Den logiska empirismen 1943.116 De tidiga publikationerna på svenska utgör en ganska brokig samling. En del består i översikter av områden med omedelbar anknytning till hans egen analytiska forskning, som den tidiga ”Logistisk filosofi”117 men också boken om den logiska empirismen, som kan uppfattas som ett bokslut över en riktning han inte längre ville bekänna sig till. Men von Wright skriver även analyser av världsläget som i ”Betraktelser om Europa” under fortsättningskrigets första år, liksom han redan 1937 skrivit om den brittiska politiken i Indien för Studentbladet.118 Därutöver skrev han under ungdomsåren flera reseskildringar.119 Av de tidigare publikationerna på svenska är det bokrecensionerna som kommer närmast essäerna i Tanke och förkunnelse. Ett exempel är hans recension av Aldous Huxleys verk Blind i Gaza i Studentbladet 2/1937.120 I denna tar von Wright bland annat upp den moderna människans existentiella villkor med fokus på frågan om människans frihet på ett sätt som förebådar hans senare infallsvinkel i essäerna om Dostojevskij. Samtidigt kan det vara klarläggande att tänka på innehållet i Tanke och förkunnelse som en grundligare recension, i den för von Wright typiska reflekterande form som avspeglar hans världssyn, men kanske också hans mera personliga livsfrågor – som då han i sin essä om Dostojevskijs berömda ”man i källarhålet” intresserar sig för just självmedvetenhetens problem. På ett liknande sätt hade han i sin Huxley-recension problematiserat protagonistens ställning som ”en objektiv åskådare till livets drama”.121 Att von Wright själv inte var helt främmande för tanken att hans essäer kunde uppfattas som ett slags reflekterande recensioner framgår av förordet till Tanke och förkunnelse, där han skriver så här:

Dessa studier ha författats i två avsikter: Dels har jag velat för mig själv klargöra innehållet i ett verk, som jag läst, eller tankar hos författare som jag ingående befattat mig med. Dels har jag velat intressera andra för företeelser i litteraturen, som varit viktiga för mig själv.122

Till vilket han tillägger att han under skrivandet ofta haft en bestämd läsare i tankarna, för ”mycket av det jag skrivit har grott i den vänskapliga diskussionens mylla”. Att han här tänker på personer som Göran Schildt, kanske även på Kaila, förefaller troligt. Tyvärr rymmer brevväxlingen med Kaila ingen explicit referens till von Wrights kulturella essäer. Tematiken i Tanke och förkunnelse var ändå inte främmande för Kaila, som bevisligen hade ett stort intresse för frågeställningar kring antikens filosofi och den västerländska kulturens väsen. Kaila kunde dessutom engagera sig djupt i sina forna studenters litterära alster, som då han i ett brev till Göran Schildt från 1953 i översvallande ordalag berömmer hans nyutkomna bok I Odysseus kölvatten.123

I slutet av april 1951 avled Ludwig Wittgenstein i Cambridge. Det visade sig att han i sitt testamente utsett von Wright till en av de tre arvingarna till sin litterära kvarlåtenskap.124 På detta sätt fick von Wright också ett ansvar för den postuma utgivningen av Wittgensteins skrifter, som, vid sidan av hans egen filosofiska verksamhet, sysselsatte honom i mer än 50 år. Kort efter Wittgensteins död sade von Wright överraskande upp sin professur i Cambridge. Han återvände till Finland i slutet av 1951 och skötte därefter under 1950-talet vid sidan av sin svenskspråkiga professur i filosofi vid Helsingfors universitet tidvis även professuren i praktisk filosofi i Helsingfors efter Erik Ahlmans död 1952. De undervisningsuppgifter som hörde till professurerna medförde att von Wright började hålla kurser på områden som filosofins historia och etik. På 1950-talet kom också arbetet med utgivningen av Wittgensteins litterära kvarlåtenskap i gång. von Wright deltog dock inte i redigeringen av Wittgensteins huvudsakliga postumt utgivna text Philosophische Untersuchungen (Filosofiska undersökningar) 1953. Under denna tid skrev han bland annat den redan nämnda biografiska skissen över Wittgenstein, som senare kom att ingå i Norman Malcolms Ludwig Wittgenstein. A Memoir (1958). Texten kan mycket väl vara den mest lästa av von Wrights skrifter. Under 1950-talet höll von Wright också i flera repriser seminarier om Wittgensteins Tractatus vid Cornell University i USA, som nämns i brevväxlingen med Kaila. Vid denna tid publicerade von Wright också en översikt av den moderna logiken, Logik, filosofi och språk (1955), som blivit mycket använd som introduktionsbok till modern analytisk filosofi i Norden.

von Wright efter Kaila

Efter Kailas död 1958 blev von Wright den följande finländska filosofen som innehade en stol vid Finlands Akademi. Det betydde dock inte att han omedelbart skulle ha erhållit Kailas stol, utan utnämningen kom först 1961.125 Under de följande åren skrev von Wright tre av sina mest betydande filosofiska verk, Norm and Action (1963), The Varieties of Goodness (1963) och Explanation and Understanding (1971). Av dessa kan Norm and Action i hög grad ses som en vidareutveckling av det arbete med normernas logik som inletts med von Wrights artikel om den deontiska logiken 1951. Den huvudsakliga fördjupningen består i att von Wright inkorporerade en analys av handlingar i sitt nya system för deontisk logik. The Varieties of Goodness åter är ett värdeteoretiskt arbete som syftar till att undersöka olika möjliga användningar av ”god” i språket, som han kallar för godhetens varianter eller former. Till skillnad från Norm and Action och ett annat värderelaterat arbete, The Logic of Preference, är arbetssättet i boken inte längre formallogiskt utan söker sin utgångspunkt i vardagsspråket. The Varieties är också boken von Wright såg som sin bästa.126 Han blev därför besviken över bokens ljumma mottagande. Om receptionen skriver han så här:

Reaktionerna har förvånat mig. Har jag felbedömt min egen prestation? Är det kanske så att bestående resultat av skapande arbete liksom annat liv måste födas med smärta och inte med lätthet och glädje? Jag utesluter inte möjligheten av en felbedömning. Men jag vill fortfarande hävda att Varieties är mitt skickligast argumenterade och till sin grundkonception mest originella arbete. Är det förmätet att tro att dess tid ännu skall komma?127

Då von Wright skrev detta kring millennieskiftet kan han nog inte ha varit helt omedveten om att det fanns åtminstone en känd moralfilosof som synligt tagit upp många av idéerna i hans bok, nämligen Judith Jarvis Thomson (f. 1929).128 Det förefaller därför rimligt att hävda att von Wrights besvikelse uttryckligen avser just den ”originella grundkonceptionen”, som inte heller Thomson visar något intresse för.129 Med detta avser von Wright sannolikt sitt sätt att upphäva den för 1900-talsfilosofin så typiska uppdelningen av etiken i normativ etik, som strävar att ge filosofiskt underbyggda moraliska rättesnören, och metaetik, som undersöker de moraliska begreppens innebörd och de moraliska satsernas kunskapsanspråk på ett sätt som ofta uppfattats som värderingsfritt. I sin analys av moralisk godhet försöker von Wright nämligen bibehålla någonting av bägge typerna av etik. I egenskap av en begreppsanalytisk undersökning ansluter den sig till metaetiken. Men den är också normativ i den meningen att den i fallet moralisk godhet inte utgår från en rent deskriptiv analys av språkanvändningen. Tillämpningsgrunderna för moraliska begrepp är nämligen, enligt von Wright, obestämda av språkbruket – det finns helt enkelt inget entydigt mönster att tillgripa. Filosofens uppgift blir därför att söka en definition av moraliska begrepp genom att ge dem en plats inom ett större system av begrepp. Tanken bakom von Wrights intresse för icke-moraliska användningar av ”god” (till exempel en god sångare eller en bra kniv) är uttryckligen att erbjuda ett ramverk inom vilket även moralisk godhet kan finna en plats.130 Det handlar inte om ett godtyckligt stipulerande utan om en process von Wright också beskriver som ett uttolkande av filosofens egna begreppsliga intuitioner, som samtidigt ”inte [kan] undgå att påverka hans egna bedömningar och därmed också hans sätt att förhålla sig till medmänniskorna och samhället”.131 I denna mening kan begreppsanalytisk verksamhet också ses som ett ”arbete på en själv”, för att använda Wittgensteins välkända karakterisering av filosofin.132

I jämförelse med von Wrights mest logiska undersökningar, som han närmast ser ut att tänka på som en systembyggande grundforskning, innebar The Varieties även en återgång till en filosofi som styrs av en traditionell filosofisk fråga. I det värdeteoretiska arbetet använder von Wright dessutom precis samma beskrivning av den filosofiska motivationen som han mer än 20 år tidigare använt i sin doktorsavhandling, nämligen upplevelsen av en förvirring (engelskans ”bewilderment”) som det gäller att komma till rätta med. I anslutning till induktionsproblemet bestod förvirringen i frågan om induktionens berättigande, i det värdeteoretiska verket utgår von Wright däremot från en förvirring som hänger samman med att man inte vet grunderna för att säga att till exempel en handling eller en avsikt är moraliskt god.133 I bägge fallen är det logiskt-analytiskt arbete som krävs, men von Wrights sätt att ”lösa” problemen är radikalt olika. I doktorsavhandlingen var strategin att ”upplösa” problemet genom att visa att frågan gömde en motsägelse. I The Varieties strävar von Wright däremot efter att presentera ett svar på frågan genom att erbjuda en definition av det moraliskt goda i termer av främjandet av en varelses goda (att göra någon väl) och undvikandet av att skada någon (göra någon illa).134

Explanation and Understanding, som utkom 1971, väckte ett betydligt större intresse än The Varieties. Innan dess inträffade någonting som kan uppfattas som den sista stora intellektuella omvälvningen i von Wrights karriär. Den kom i form av en protestartikel mot USA:s krig i Vietnam i slutet av november 1967. Artikeln publicerades förutom i Hufvudstadsbladet och Helsingin Sanomat också i Dagens Nyheter och den danska tidningen Information. På svenska hade den försetts med den talande rubriken ”Kriget mot Vietnam”.135 Artikeln väckte stor uppmärksamhet, men innebar också en förändring för von Wright själv. Så sent som 1961 hade han i en intervju för Hufvudstadsbladet, med anledning av utnämningen till ledamot av Finlands Akademi, deklarerat att filosofin enligt hans mening endast skulle ”tillämpas indirekt” och att han inte heller som akademiledamot hade för avsikt att ”uppträda som något slags förkunnare”.136 Under Vietnamkrigets första år under 1960-talet kom von Wright att vistas flera gånger vid Cornell University, där han också fick uppleva proteststämningarna mot kriget inom de akademiska kretsarna. Att han något år tidigare bedrivit etisk forskning som föranlett en rannsakan av hans egna etiska ståndpunkter saknar knappast heller betydelse för att han ville göra en insats i frågan. Men steget var ändå stort för honom själv: ”Mitt gamla jag får jag aldrig tillbaka”, skriver han i självbiografin.137

Förändringen bestod, strängt taget, kanske inte i det offentliga politiska ställningstagandet som sådant. Redan under krigshösten 1941 hade den unga von Wright nämligen i artikeln ”Betraktelser om Europa” tämligen klart givit sitt stöd för vapenbrödraskapet med Tyskland i fortsättningskriget.138 En uppenbar skillnad mellan de två politiskt betonade inläggen är ändå att von Wrights tidigare artikel är i grunden konservativ, den motiveras av en omsorg om bevarandet av den europeiska högkulturen, och dessutom propagerar han för fosterlandets officiella politiska linje vid tiden. I fallet Vietnam ställer han sig däremot på de radikala ungdomsrörelsernas sida. Vietnamartikeln är uttryckligen en protestartikel där protesten också riktar sig mot den västerländska synen på världen, som stod främmande för en genomgripande kritik av USA:s agerande. Det handlar samtidigt om en omvärdering av hans eget tidigare sätt att se på världen, om en ny ”humanistisk livshållning”, om vilken han sagt så här:

Jag vill definiera den som ett sätt att förhålla sig kritiskt till händelser, strävanden och trender i samtiden, med tanke på hur de inverkar på de berörda människornas väl. Detta förutsätter en egen mening och en vilja att uttala och försvara sin åsikt, också när den är kontroversiell och det kan vara inopportunt att strida för den.139

I citatet ryms mycket av det som framöver skulle bli betydelsefullt för von Wright. Vietnamartikeln följdes av en rad andra meningsyttringar, som till exempel protesten mot den med militärjuntan i Chile allierade Milton Friedmans nobelpris i ekonomi 1976.140 Samtidigt kan man se ett tydligt samband mellan en livshållning som bekymrar sig om människans väl och det arbete med etik, och sin egen etik, von Wright ägnat sig åt i The Varieties. Den mest betydelsefulla aspekten av ”Vietnamuppvaknandet” för von Wrights tänkande var kanske ändå det kritiska förhållningssättet som sådant. Det handlar om en självkritik i form av ifrågasättandet av kulturbundna grundvalar för det egna tänkandet, som skulle föra von Wright allt tydligare mot den typ av kritisk granskning av samtiden som ofta kallats för tidsdiagnos.141 Var ligger felet med vår tid? var frågan von Wright ständigt skulle återkomma till. Hans kritiska uppmärksamhet skulle snart riktas mot det västerländska förnuftet som sådant.

Explanation and Understanding från 1971 fick en betydligt större internationell uppmärksamhet än The Varieties of Goodness. I boken återkommer von Wright till distinktionen mellan den aristoteliska och den galileiska kunskapsuppfattningen, som spelat en viktig roll redan i hans pro gradu-avhandling på 1930-talet. Men nu är det inte längre skillnaden mellan den klassiska metafysiken och den moderna empiriska vetenskapen han vill markera. I stället skiljer han mellan två olika vetenskapstraditioner, som kännetecknas av två olika förklaringsmodeller. Inom den galileiska traditionen förklaras händelser utifrån kausala lagbundenheter, som då man förklarar planeternas rörelser med hänvisning till Newtons gravitationslag. Den aristoteliska traditionen använder teleologiska förklaringar, till exempel förklaringar av handlingar utgående från en målsättning (vad agenten vill åstadkomma med sin handling). von Wright menar att humanvetenskaper som historievetenskapen ska baseras på den teleologiska förklaringsmodellen. Därmed sällar han sig till filosofer som Wilhelm Dilthey som velat göra en skarp metodologisk distinktion mellan naturvetenskaperna och humaniora, i motsats till den särskilt inom positivismen populära tanken om att vetenskaperna ska byggas på en gemensam grund, dvs. följa en naturvetenskaplig modell. Han föreslår också en egen version av en humanistisk, teleologisk förklaringsmodell som bygger på den s.k. praktiska syllogismen. Det handlar om ett sätt att förklara handlingar enligt följande schema, där A står för den som utför handlingen (agenten) och variablerna x och y står för vilken som helst handling:

A hade för avsikt att göra y

A trodde att om han inte gör x, kan han inte göra y

Således gjorde A x142

Då schemat tillämpas som en förklaringsmodell läses det nedifrån och upp. Handlingen x, som görs av agenten A, förklaras alltså genom att hänvisa till en avsikt som A hade att göra y. Dessutom behövs en hänvisning till en uppfattning hos A enligt vilken det var nödvändigt att göra just x för att kunna göra y. Således kan man till exempel förklara att en person (A) öppnade fönstret (handlingen x) genom att personen i fråga hade för avsikt att vädra rummet (handlingen y) och trodde att det inte gick att vädra rummet utan att öppna fönstret (för att förklaringen ska fungera måste premisserna också vara sanna i den ifrågavarande situationen).

I likhet med Kaila är von Wright också känd för en egen kausalitetsanalys, som för första gången uppträder i Explanation and Understanding. Men medan Kaila ville introducera ett nytt kausalitetsbegrepp handlar det i von Wrights fall snarare om ett nytt sätt att förstå det traditionella kausalbegreppet (Kailas ”initialkausalitet”). Åter är det handlingar som är det centrala. Grundtanken är att orsakssamband i naturen inte kan förstås utan föreställningen om ett handlande subjekt. En helt passiv betraktare av naturen skulle visserligen till exempel kunna iaktta att elden regelbundet uppträder tillsammans med värme. Men för att förstå elden som orsak till värme behöver vi, enligt von Wright, också tanken att värme kan skapas genom att göra upp eld.143

Arbetet på Explanation and Understanding inföll bara kort efter von Wrights omvälvande upplevelse av att träda fram som protesterande intellektuell under Vietnamkriget. Även om boken huvudsakligen fokuserar på utvecklandet av en förklaringsmodell för humaniora, kan man skönja tydliga spår också av den nya samhällskritiska ådran i von Wrights tänkande. Han utvecklar till exempel en analytisk modell för politisk aktivism, där grundtanken är att den uppkommer som ett svar på en förskjutning av ett samhälleligt jämviktsläge, analogt med biologiska jämviktssystem som respirationen. I detaljanalysen spelar den praktiska syllogismen åter en viktig roll.144 Men den tidskritiska attityden syns framför allt i det intresse von Wright nu börjar visa för filosofer som Hegel och Marx. I huvudsak handlar det ändå bara om tentativa försök att använda en del av den marxistiska filosofins grundbegrepp inom ramen för von Wrights eget analytiska system. I den mån marxismens ”produktivkrafter”, av von Wright i huvudsak uppfattade som teknologin, kan förändra historiens gång så bör det förstås i termer av hur den praktiska syllogismens premisser transformeras genom att nya målsättningar uppkommer, eller nya vägar att förverkliga gamla sådana öppnas.145

Den humanistiska och tidskritiska sidan av von Wrights tänkande efter ”Vietnamuppvaknandet” manifesterades framför allt i böckerna Humanismen som livshållning 1978, Vetenskapen och förnuftet 1986 och Myten om framsteget 1993.146 Det var nu von Wright på allvar trädde fram som en ledande nordisk kritiker av den moderna livsstilen och teknologins och vetenskapens betydelse för denna, i en tid då miljömedvetenheten började växa sig stark i de nordiska länderna. Särskilt Vetenskapen och förnuftet tillägnades våren 1987 en debattserie i Svenska Dagbladet under rubriken ”Förnuft till döds”, som fick hela 19 bidrag. Att hans idéer fick en för filosofer ovanlig samhällelig genomslagskraft märks av att man bland skribenterna även återfinner politiker som Carl Bildt och Bengt Westerberg.147 Det betyder likväl inte att von Wrights dystra lägesbedömning skulle ha väckt mycket gehör bland beslutsfattarna. Flera av debattens deltagare menade att den finländska filosofen gått för långt i sin kritik, eller som Carl Bildt klagade: ”Han slutar i allmän uppgivelse.”148

Granskningen av vetenskapens och de teknologiska applikationernas betydelse för människan och den västerländska kulturen var inte ett helt nytt tema för von Wright, något man lätt missar om man inte upptäcker att en del av essäerna i Humanismen som livshållning skrevs redan under 1950- och 1960-talen, som till exempel ”Kunskapens träd” och ”Naturen, människan och den vetenskapligt-tekniska revolutionen”. Dessutom hade den västerländska kulturens tillstånd berörts redan i essäerna om Spengler i Tanke och förkunnelse. Ändå är det uppenbart att von Wrights sätt att uppfatta vetenskapen och därmed sammanhängande problem genomgår betydande förändringar under åren. I ”Kunskapens träd”, som bygger på ett föredrag hållet vid Svenska litteratursällskapets årshögtid 1957, diskuterar von Wright frågan om kunskapen är på gott eller ont via en analys av tre klassiska myter, den bibliska historien om kunskapens träd, Prometheusmyten och historien om Doktor Faust. Han kommer till att såväl en övertro på förnuftet som en anti-rationalism som ser förnuftet som roten till det onda är förkastliga.149 ”Naturen, människan och den vetenskapliga revolutionen” består åter av fyra kortare texter som publicerades i Nya Argus 1962. Essän utgör ett förhållandevis tidigt bidrag till filosofin kring den tekniska utvecklingens hot mot miljön. von Wright betraktar här problemen vetenskapen och dess teknologiska tillämpningar ger upphov till som konsekvenser av människans bristande anpassningsförmåga till det moderna samhället, som består i en svårighet att överblicka orsakssammanhang i anslutning till den accelererande teknologiska utvecklingen. Följden blir kortsiktiga beslut och en oförmåga att se vad som egentligen är bra för en själv och för mänskligheten.150

I Vetenskapen och förnuftet nästan 25 år senare har problemet förskjutits något. Nu är det inte längre människans oförmåga att verka i en komplexare verklighet som är roten till det onda, utan det teknologiska sättet att tänka som sådant, eller den tekniska rationaliteten. Detta tänkande som uteslutande inriktar sig på att behärska medlen för att uppnå olika målsättningar har, enligt von Wright, kommit att dominera den västerländska kulturen på bekostnad av värderationaliteten, förmågan att resonera om det som är eftersträvansvärt.151 Medan von Wright 1962 tydligt menade att problemen teknologin skapar följer av att människan inte är tillräckligt rationell, har han alltså på 1980-talet kommit till att människan, i en given mening, är för rationell: ”Den i den tekniska rationalitetens tvångströja insnörda människan leds in i ett av oförnuft och primitiva instinkter styrt samhälle, där makten och våldet undanträngt humaniteten som ideal”, skriver von Wright nu.152

I essän ”… skingra den dimma som svävar över framsteget”, som ingår i Myten om framsteget, är von Wrights huvudmålsättning att avslöja de falska framstegsmytologierna, som lever kvar som ”förstenade lämningar” av med moderniteten förknippade myter som redan spelat ut sin roll. Tanken är inte alldeles lätt, men von Wright synes mena att till exempel föreställningen om att ökad kunskap alltid innebär ett framsteg visar sig ohållbar då man besinnar att kunskapens värde beror av dess ändamål. Ändå har tanken om kunskap som framsteg en ”förstenad lämning” i vår tid, likställandet av framsteg med ekonomisk tillväxt. Det är föreställningar av detta slag som framför allt måste demaskeras genom att påvisa att de saknar en förnuftig grund, vilket leder tillbaka till den för vår tid så karakteristiska svårigheten att tänka i termer av värden.153

Samtidigt som kritiken av den västerländska livsformen blir ett viktigt tema i von Wrights egna texter, publicerar han även en av de märkligaste böckerna i den postuma utgivningen av Ludwig Wittgensteins kvarlåtenskap. Det handlar om boken Vermischte Bemerkungen, som gavs ut på tyska 1977 och tre år senare i en tysk-engelsk parallellupplaga, nu med titeln Culture and Value. På svenska utkom den 1983 med titeln Särskilda anmärkningar.154 Boken består av en samling anteckningar som von Wright och hans assistent Heikki Nyman valt ut från Wittgensteins litterära kvarlåtenskap, där de i regel ingår i längre filosofiska textavsnitt. I förordet beskriver von Wright deras innehåll så här:

Dessa anteckningar är dels självbiografiska, dels behandlar de den filosofiska verksamhetens natur, dels handlar de om ämnen av allmän karaktär som frågor om konst eller religion.

En av de uttalade målsättningarna med sammanställningen är att den ska hjälpa läsaren att förstå Wittgensteins filosofi. Framför allt försöker von Wright få oss att förstå den anda i vilken Wittgenstein skrev och levde sitt liv. von Wright beskriver den uttryckligen som ett avståndstagande från den moderna amerikanska och europeiska civilisationens grundstämning, en inställning som också blev allt starkare hos honom själv under de sista 25 åren av hans liv.155

Den sista klassiska filosofiska frågeställningen von Wright tog itu med var ett problem som också intresserat Eino Kaila, frågan om medvetandets förhållande till kroppen. Arbetet resulterade i boken In the Shadow of Descartes 1998.156

En filosofi i två fåror

En elev upplever ofta ett behov att förklara sin position i relation till sin lärare. von Wright var inget undantag i förhållande till Eino Kaila. Men han stod också under inflytande av en annan lärofader, Ludwig Wittgenstein. I von Wrights bild av sin egen utveckling som tänkare spelade tanken om Wittgenstein som en befriare från Kailas tradition en central roll. Ändå var det en kvarleva från lärotiden under Kaila, intresset för den formella logiken, som utgjorde grunden för hans självständighetssträvanden gentemot Wittgenstein. Så här har von Wright själv sammanfattat sin utveckling:

Kaila hade gjort mig till en logisk positivist eller empirist. Wittgenstein å sin sida raserade till grunden den sidan av mitt filosofiska jag. Men han utplånade ingalunda allt som jag hade tillägnat mig av Kaila. Kvar blev ett starkt intresse för logiken och dess användning vid en begreppsanalytisk behandling av de filosofiska problemen.157

Här är det uttryckligen de olika impulserna från Kaila och Wittgenstein som betonas. Men von Wright kunde också se en likhet mellan Kaila, Wittgenstein och sig själv, som kan uppfattas som minst lika viktig för hans filosofiska självförståelse. För så här kunde han också beskriva sin utveckling:

Mitt intellektuella liv har utvecklats i två olika fåror. De härstammar ytterst från mina egna böjelser och mitt eget temperament. Men vägen de har tagit har också influerats av två kraftfulla personligheter, som hade en stor betydelse för formerandet av min karaktär. Dessa var Eino Kaila och Ludwig Wittgenstein. Man kan säga att en liknande dualism var karakteristisk också för dem.158

Den ena sidan av dualismen representerades av den logisk-analytiska filosofin som inspirerades av samma ”anda av exakt rationalitet” som naturvetenskaperna och matematiken stått för under den moderna tiden och som gärna stödde sig på utvecklingen inom den formella logiken. Det handlar här om den typ av filosofi som hastigt gav von Wright internationellt erkännande i början av hans karriär. Den andra sidan av dualismen utgjordes av en filosofi som är på jakt efter en världsåskådning och en mening med livet. von Wright menade att den typen av filosofi växer fram ur en ”visionär rationalitet”, som finner sin främsta kanal i religion och konst, men också traditionellt ansetts vara en viktig del av filosofin.159 För von Wrights egen del kan man säga att den visionära delen tog sig uttryck i essäer av den typ som förekommer i 50-talsverket Tanke och förkunnelse och senare i hans tidsdiagnostiska verk Vetenskapen och förnuftet och Myten om framsteget.

Det kan ifrågasättas om tudelningen von Wright ser hos Kaila och Wittgenstein verkligen liknar hans egen, och om det i deras fall alls handlar om en dualism. Att von Wright uppfattade att det för hans egen del handlade om olika sidor av intellektuell verksamhet förefaller åtminstone klart. En uppenbar anledning är att han inte såg ett metodologiskt samband mellan sina egna formella undersökningar och de visionära frågorna. De logiska undersökningarna hade bara en snäv professionell betydelse och var inte relevanta för hans liv.160 Till detta kan säkert läggas en upplevelse av att det rörde sig om skilda intressen, som grovt kan beskrivas som en skillnad mellan ett vetenskapligt-analytiskt intresse och det som driver konstnären att gestalta världen. Hur han, den framstående logikern, egentligen skulle handskas med den andra sidan av sitt intellektuella jag framstod som ett problem, som också var kopplat till vad han såg som sin egen expertis. Ett tidigt utlopp för den visionära sidan var essäerna där han, nog överdrivet blygsamt, ansåg sig endast reflektera över tankar som tänkts av gestalter som Spengler, Toynbee, Jaeger, Dostojevskij och Tolstoj. Senare blev ambitionen allt tydligare att ”överbrygga klyftan” han upplevde i sin ”filosofiska personlighet”.161 Detta försökte han göra genom att modifiera sitt sätt att bedriva analytisk filosofi – The Varieties of Goodness är det främsta exemplet – men också genom att söka sig andra filosofiska tillvägagångssätt. I de tidsdiagnostiska verken hämtar han således inspiration till exempel från kritisk teori och filosofer som Charles Taylor. von Wright förefaller ändå ständigt ha upplevt ett behov av att beskriva sina egna insatser ytterst anspråkslöst så fort han rörde sig utanför den logisk-analytiska sfären. Så här kunde han till exempel skriva om sina tidsdiagnostiska ansatser:

Om värdet av en sådan fri intellektuell verksamhet har jag ingen klar uppfattning. Skulle någon säga att den är totalt betydelselös vet jag inte hur jag skall försvara mig. Jag vet bara att jag känner ett inre, med åren allt starkare tvång att ägna mig åt detta sökande.162

Situationen var inte densamma för Wittgenstein och Kaila. I ingetdera fallet går det nämligen att fullständigt genomföra den spjälkning i olika sidor som von Wright vill tillskriva dem, eller åtminstone antyder då han skriver att de också ”stod för någonting annat” än den exakta rationaliteten. Även om Wittgenstein, liksom von Wright, haft en betydelse för utvecklandet av den moderna logiken står det klart att denna verksamhet aldrig var ett självändamål, utan också handlade om att ”se världen rätt”.163 Kaila låter visserligen i någon mån som von Wright då han i förordet till Tankens oro talar om personlighetens ”partiella jag”.164 Men representerar dialogens religiöst sinnade Aristofilos och vetenskapliga Eubulos verkligen två skilda sidor av Kailas filosofiska jag? Som ovan redan påpekats, är det rimligare att mena att det filosofiska jaget är Eubulos, medan den spekulativa Aristofilos presenteras mera som ett varnande exempel, må så vara att Kaila ibland kan ha upplevt en lutning också åt det hållet. Det väsentliga i sammanhanget är ändå att Eubulos-Kaila inte alls behöver ses som en filosof med den logiskt orienterade specialistens begränsningar. Avsikten är att uppdaga sanningen om världen, men utgående från de empiriska vetenskapernas resultat.

Då von Wright skriver om den ”visionära Kaila” fokuserar han, av någon anledning, på Kailas holistiska naturfilosofi.165 Men även Kaila hade ett tidsdiagnostiskt intresse, som ligger betydligt närmare von Wright än Kailas naturfilosofiska ansatser. Mest liknar Kaila kanske von Wright i den artikel han skrev för tidningen Uusi Suomi i augusti 1939, med illustrationer av hustrun, konstnären Anna Snellman-Kaila, i anslutning till en bilresa i Europa samma sommar. Artikeln har rubriken ”Eräs nykyajan kuva – Grossglockner Hochalpenstrasse” (En bild av nutiden – Grossglockneralpvägen). Jag vill här särskilt lyfta fram Kailas beskrivning av hur själva upplevelsen av att närma sig alperna hade förändrats i och med bilturismen. Där man tidigare ”som i en katedral som inte byggts av människohand” vandrade upp längs bergsstigarna tills man nådde gränsen för den eviga snön, satt man under det sena 1930-talet i kilometerlånga bilköer som förde upp mot glaciären, men först efter att man köpt en svindyr biljett. Då Kaila sommaren 1939 äntligen är framme sker det i sällskap av 1 200 andra fordon, och han förargar sig över hur folkmassorna pladdrar om hur bilens kylare kokat under uppstigningen och ser fruntimmer som beträder glaciären i sina bästa skor. ”Av Naturandens evighetsintryck återstår på sin höjd bara en aning”, suckar Kaila. Allt fler kommer att ha en billig Volkswagen och med tiden förvandlas glaciärerna kanske till dansställen. Det slutar med att ”jorden täcks av ett obrutet tivoli”.166

Nästan 50 år senare skulle även von Wright i Vetenskapen och förnuftet ta sig an massturismen, ”som sliter ner och förvandlar landskap och platser, som en gång varit sevärda och uppfriskande att besöka”.167 Även i hans fall är det uppenbart att det handlar om ett fenomen som berörde honom på ett personligt plan, som då han nostalgiskt kunde erinra sig hurdana resorna i Europa var i slutet av 1940-talet då ”turisternas lämmeltåg kors och tvärs genom vår världsdel” ännu inte hade börjat (de första tecknen observerar Kaila som sagt redan före kriget).168 Ändå rör det sig varken hos Kaila eller hos von Wright enbart om en personlig förlust. Båda vill nämligen se massturismen som en följd av en djupare kulturens kris som sammanhänger med teknologins utveckling. Också på denna punkt låter de båda filosoferna förbluffande lika. Medan Kaila talar om den ”teknologiserade, fullständigt underkuvade, myllrande flockmänniskans liv”, varnar von Wright för hur den tekniska rationaliteten ”’strömlinjeformar’ våra liv”, resulterande i ”nya former av förtryck och ofrihet”.169

En skillnad mellan von Wright och Kaila är ändå förhållandet mellan de tidsdiagnostiska ansatserna och den övriga filosofin. För von Wright stod det klart att samtidsanalysen krävde metoder som gick utöver hans logisk-analytiska arsenal. För Kailas syntetiska intellekt var det däremot naturligt att försöka tillämpa de filosofiska grundelementen på vilken som helst fråga som kom emot. Denna metodologiska monism får sitt kanske tydligaste uttryck i Kailas festföreläsning vid Helsingfors universitets 300-årsjubileum 1940, där idén om fälttänkandet som vår tids intellektuella kännetecken får en säregen och svårtolkad tillämpning på de dåtida politiska omvälvningarna i Europa (se avsnittet om Kailas festtal nedan).

De tidiga breven 1937–1941

von Wrights resa till Italien

Då brevväxlingen inleds 1937 befinner sig den unga Georg Henrik von Wright på resa i Europa tillsammans med den ett år yngre vännen Göran Schildt, som senare skulle beskriva det som en resa som ”inte kan överträffas, därför att den företogs i livscykelns rätta fas till det rätta målet och med den rätta följeslagaren”.170 von Wright skulle kort och gott tala om ”mitt livs resa”.171 Resan, som för von Wrights del inleddes den 6 april 1937 och avslutades den 7 juli 1937,172 är väldokumenterad även genom de artiklar de båda unga männen skrev för tidningar och tidskrifter under resans gång. En minnesvärd händelse var firandet av Georg Henriks 21-årsdag den 14 juni 1937, då han också blev myndig, uppe på Etna.

I korrespondensen med Kaila omnämns resan huvudsakligen i ett längre brev från Meran (Merano) i Norditalien daterat den 15 april 1937.173 Brevet handlar ändå huvudsakligen om von Wrights vistelse i Wien, som han besökte både under ned- och uppresan. Där träffade han en annan av Kailas elever, Max Söderman, som vid tiden var bosatt i Wien, där han arbetade på en aldrig fullbordad doktorsavhandling om Bolzanos logik. Via Söderman fick von Wright också tillfälle att träffa en av 1900-talets främsta logiker, österrikaren (senare amerikanen) Kurt Gödel. von Wright, som senare själv skulle spela en inte obetydlig roll för den filosofiska logikens utveckling, är i brevet inte alltigenom imponerad av Gödel. Han kallar honom visserligen för en ”märklig man”, men menar att Gödel inte visar något egentligt intresse för filosofiska frågor – ”det kalkylatoriska intresset är det enda levande”.

Meran hade von Wright besökt redan som tolvåring, då han tillbringade skolåret 1928–1929 i staden på läkares inrådan. Staden kom att framstå som platsen där han fick sitt ”intellektuella genombrott” i form av ett spirande intresse för matematiska problem. Samtidigt lärde han sig också tyska och började bekanta sig med den tyska litteraturen. I brevet till Kaila beskriver han Meran som sin ”andliga födelsestad”.

Resan till Italien tillsammans med Schildt var alltså långt ifrån von Wrights första utrikesresa. Redan före den första resan till Meran hade von Wright, som mycket ung, tillbringat ett år i USA kring 1920. Mellan den första och den andra resan till Meran ryms bland annat en resa till Island och Tyskland 1934 samt en språkkurs i England sommaren 1936, som också rymde ett första besök i det för von Wright senare så betydelsefulla Cambridge. Ändå tycks mängden av intryck från resan 1937 ha blivit övermäktig för von Wright, som drabbades av en ”överansträngning” som han skulle beskriva som ”min svarta höst”.174 Spår av denna mörka period kan skönjas ännu i det brev han skriver till Kaila i december 1937 från Värtsilä, ”i bidan på det stora tillfrisknandet”, med de för von Wrights ringa ålder ovanliga återblickarna på livet, som mycket ser ut att handla om att det första andliga uppvaknandet nu framstod som ett avslutat kapitel.175

I den senare delen av brevväxlingen figurerar en annan resa von Wright gjorde tillsammans med Schildt. Det handlar om den genom Schildts reseböcker välkända segelbåten Daphnes jungfrufärd till Medelhavet sommaren 1948, i vilken von Wright deltog några veckor under etappen längs de franska kanalerna.176

von Wright i Cambridge 1939 och mötet med Wittgenstein

I slutet av februari avreste den 22-årige Georg Henrik von Wright till Cambridge för att arbeta på sin doktorsavhandling om induktiv logik. Hans första val skulle i normala fall ha varit Wien, men flykten undan nazismen hade förvandlat staden till en ”filosofisk öken”.177 Men även Cambridge hade en gedigen forskningstradition kring induktion och sannolikhet, som vid tidpunkten för von Wrights vistelse företräddes av bland andra C. D. Broad, R. B. Braithwaite och J. M. Keynes. Broad, som var dekanus för Faculty of Moral Sciences, blev också von Wrights handledare i England, medan Kaila som huvudsaklig handledare övervakade arbetet i Finland. Avhandlingen försvarades slutligen vid Helsingfors universitet den 26 maj 1941 med Kaila som opponent, en månad innan fortsättningskriget bröt ut.

Brevväxlingen mellan von Wright och Kaila under tiden i Cambridge inleddes genast i början av mars och pågick till slutet av von Wrights vistelse i juli, varefter han reste hem med ett uppehåll i Bryssel, medan Kaila samtidigt var på bilresa i Europa. Ett centralt tema i den här delen av brevväxlingen är förstås doktorsavhandlingen. von Wright presenterar en stor del av sin tilltänkta disposition, som han också i det stora hela följer i avhandlingen, även om han något underskattar avhandlingens slutliga längd – ”Tjocka böcker äro ett otyg”, konstaterar han i ett brev till Kaila från maj.178 Förutom avhandlingen diskuterar von Wright och Kaila även ett annat gemensamt projekt under våren och försommaren, nämligen den svenska upplagan av Kailas bok Inhimillinen tieto (1939), där von Wright stod för översättningen. Boken utkom senare samma år på Söderströms med titeln Den mänskliga kunskapen.

Ett annat återkommande tema i den här delen av brevväxlingen är, inte oväntat, det spända världsläget. I mars 1939 ockuperar Tyskland återstoden av Tjeckoslovakien, och England och Frankrike skärper tonen med utfästelser om militär hjälp till länder som hotas av Tyskland. Samtidigt gör de inviter om samarbete till Stalins Sovjet. von Wright råkar bland annat ut för att gasmasker delas ut i Cambridge och funderar på att återvända hem. Det tydligaste spåret av den dramatiska säkerhetsåtgärden i breven till Kaila är ett omnämnande av att arbetsfriden blivit störd i den lugna och idylliska staden.179 Det kommer också fram att von Wright är särskilt rädd för att England ska provocera Hitler till krig med sina utfästelser till höger och vänster.180 Kaila gör vad han kan för att lugna sin oroliga unga vän – ”Det är väl bäst för oss alla att pressa på med full kraft, så länge den stora katastrofen ännu inte har kommit”, skriver han till von Wright den 18 mars 1939.181 Samtidigt följer Kaila hemma i Finland läget, särskilt Sovjets avsikter. Det mest omedelbara problemet för honom är ändå om han ska kunna genomföra sin planerade bilresa i Europa samma sommar.182

En unik del av den tidiga Cambridgebrevväxlingen handlar om von Wrights intryck av den lokala akademiska miljön.183 Han skriver om den brittiska filosofins storheter som G. E. Moore, vars identitet han först lustigt nog misstar sig om. Andra han nämner är till exempel C. D. Broad, R. B. Braithwaite och österrikaren Friedrich Waismann, som tvingats emigrera efter Anschluss. Den utan tvekan mest betydande händelsen för von Wright var dock mötet med en annan österrikare, Ludwig Wittgenstein, som vid denna tid också efterträdde Moore som professor i filosofi.

von Wright har i flera självbiografiska sammanhang detaljerat beskrivit sitt första olyckliga möte med Wittgenstein, som ägde rum den 6 mars 1939. Wittgenstein höll vid denna tid en kurs om matematikens grunder, som pågick under vårens båda terminer (Lent och Easter). von Wright hade fått tillstånd av dekanus Broad att delta i den första periodens föreläsningar, men hann med först till den trettonde föreläsningen.184 Han hade dessutom oturen att även en annan, icke-identifierad person dök upp först då. Wittgenstein blev förgrymmad över den sena ankomsten och menade att de två nykomlingarna var ”ovidkommande visitors som ingenting hade där att göra”, vilket sårade von Wright. Han skickade ändå ett brev till ”den förskräcklige” där han förklarade sig och fick genast svar av Wittgenstein, som menade att det var omöjligt att få grepp om hans föreläsningar om man kom med så långt in i terminen. Slutligen inbjöd Wittgenstein von Wright på en kopp te och grunderna lades för en av det tjugonde århundradets viktigaste filosofiska vänskaper.185

Brevväxlingen med Kaila ger en rätt annorlunda bild av von Wrights första kontakter med Wittgenstein. von Wright berättar inte alls detaljerna kring sina två första möten med Wittgenstein. Han klagar i stället på hur svårt det är att diskutera filosofi med den världsberömda filosofen, som är ”fullkomligt okunnig om alla filosofiska läror utom sin egen”.186 Det förefaller också klart att von Wright inte får ut så mycket av Wittgensteins föreläsningar under den senare påskterminen, som Wittgenstein inbjudit honom att följa. En stötesten är uppenbart det diskuterande formatet, som måste ha varit mycket olikt Kailas monologliknande uppvisningar i Helsingfors. ”Man kan egentligen icke kalla det hela föreläsningar”, skriver von Wright till Kaila dagen efter det första tillfället 24 april 1939.187 Efter ytterligare tre föreläsningar är han fortfarande förvirrad: ”Allt vad han säger är nog utmärkt, men vart vill han egentligen komma och kommer han någonstans alls?”188 Det kan höra till saken att Wittgenstein dagen innan introducerat ett synnerligen ovanligt perspektiv på kontradiktioner i ett system.189

Wittgenstein var även närvarande då von Wright presenterade sina tankar om induktionen på den filosofiska föreningen i Cambridge, Moral Sciences Club, den 25 maj 1939. Av brevet von Wright skriver till Kaila följande dag framgår det rätt tydligt att von Wright inte då heller varit helt glad över Wittgensteins bidrag.190 Men bara kort senare förefaller någonting att ha hänt, som utgjorde den egentliga inledningen till deras vänskap. Det handlar om ett privat möte med Wittgenstein i början av juni, som von Wright redogör för i sitt brev till Kaila den 6 juni 1939. Wittgenstein ger sig nu tid att diskutera filosofi med den unga finländaren, men ger också prov på sin förmåga att vissla hela satser ur klassiska musikstycken. Just denna helhet av filosofisk förmåga och musikalitet förefaller slutligt att ha övertygat von Wright om Wittgensteins storhet, på ett sätt som han inte ser ut att kunna uttrycka sig nog entusiastiskt över – ”att få lära känna honom betraktar jag som en den mest underbara nåd, som mig vederfarits”, skriver han nämligen till Kaila.191

Närmandet till Wittgenstein skulle, som redan nämnts, få stora följder för von Wrights karriär. Men genom von Wrights senare roll som utgivare av Wittgensteins skrifter blev det också avgörande för den bild världen fick av Wittgenstein. Konsekvenserna för von Wrights eget sätt att bedriva filosofi är svårare att bedöma. von Wright har nämligen ansetts vara den av Wittgensteins elever som uppvisade den största självständigheten i sitt tänkande. I en diskussion med den norska filosofen Knut Erik Tranøy uppges Wittgenstein också ha sagt att von Wright var en av endast två eller tre elever han inte kommit att skada genom sin undervisning.192 Ändå rådde det för von Wright själv aldrig någon tvekan om att Wittgenstein påverkat hans intellektuella utveckling mer än någon annan, ett inflytande som han helst beskrev som Wittgensteins exempel.193

En följd av händelserna i Cambridge 1939 är att von Wrights förhållande till Eino Kaila börjar förändras. Det är kanske riktigare att säga att mötet med Wittgenstein satte fart på en självständighetsprocess som redan tagit sin början. Att von Wright vid den aktuella tiden också kommit att umgås intimt med Kailas tankar genom sitt arbete med översättningen av boken Inhimillinen tieto saknar kanske inte intresse i sammanhanget. I alla händelser kan man inte undgå intrycket att von Wrights möte med Wittgenstein skapar en viss spänning i brevväxlingen med Kaila. Det här blir särskilt tydligt då Kaila i ett av breven påpekar att von Wright har mera ”kongenial sympati” med Wittgensteins tänkesätt än han själv.194 I svarsbrevet kan man se att von Wright upplevde ett särskilt behov av att framhäva den stora betydelse i synnerhet Kaila haft för hans filosofiska utveckling. Ändå kan man inte undgå känslan av att det också handlar om ett andligt farväl då von Wright nu vill uttrycka sin ”ovanskliga tacksamhet för den filosofiska uppfostran” han fått av Kaila i Helsingfors.195

Det första brevet von Wright skriver till Kaila under militärtjänstgöringen hösten 1940 vittnar om att en lite allvarligare schism kan ha uppkommit senare. von Wright har nämligen fått för sig att Kaila är besviken på hans avhandling, och anledningen förefaller att vara kopplad till olika uppfattningar om filosofins väsen. Då von Wright skriver att han skulle vara glad om Kaila inte såg honom som ”starkt beroende av någon annan filosofs idéer och metoder”, kan det knappast handla om någon annan än just Wittgenstein. Som typiskt för von Wright kan man se tillägget att allt han ”verkligen funnit” i sitt sökande ändå har varit hans eget.196

Orterna för Tankens oro

Eino Kailas bilresa med familjen genom Europa den sista fredssommaren 1939 har redan omtalats flera gånger ovan. Brevväxlingen med von Wright visar att han hyste en viss tvekan om resan – han var ”till häften resignerad” – men anledningen ser ut att ha varit frågan om en sådan semesterresa överhuvudtaget var möjlig efter att risken för ett storkrig dramatiskt ökat genom Tjeckoslovakienkrisen under våren, med dess åtföljande löften om militärt stöd till länder som hotades av Tysklands expansionsplaner.197 Däremot kommer det inte fram att han skulle ha haft betänkligheter mot att den planerade resan skulle gå igenom redan annekterat territorium, dvs. Österrike efter Anschluss, som vid tiden kallades för ”Ostmark”. Det bör kanske tilläggas att Kaila under resan inte avstod från att besöka vänner som drabbats av den nazistiska ockupationen. Under resans gång besökte han åtminstone den österrikiska filosofen Victor Kraft på dennes lantställe i trakten av Wien i början av juli.198 Att Kaila var medveten om Krafts svårigheter, som omedelbart hängde samman med att hans hustru var av judisk härkomst, kan det inte råda någon tvekan om. Till von Wright skriver han nämligen att Kraft ”märkvärdigt nog” fått behålla sitt sommarställe.199 I själva verket förlorade Kraft både sin tjänst vid Wiens universitetsbibliotek och sin undervisningsrätt vid universitetet under nazitiden.200

Resan påbörjades den 14 juni 1939 och gick via Tyskland till ”Ostmark” och Norditalien.201 Återkomsten ägde av allt att döma rum i slutet av juli.202 Ett längre uppehåll på omkring en månad gjorde Kaila i Thumersbach på östra stranden av sjön Zell vid foten av bergsområdet Hohe Tauern, söder om Salzburg. Vistelsen har lämnat åtminstone två spår i Kailas skriftliga produktion. Genast efter resan publicerade han den 6 augusti 1939 i tidningen Uusi Suomi en betraktelse över ett besök vid Grossglocknerglaciärerna, med illustrationer av hustrun Anna Snellman-Kaila. Artikeln har behandlats ovan i avsnittet ”En filosofi i två fåror”. Men månaden i Thumersbach satte också sina spår i Eino Kailas mest personliga arbeten, dialogerna Syvähenkinen elämä (1943) och den inte helt identiska svenska versionen Tankens oro (1944). I båda böckerna ingår nämligen en dialog mellan karaktärerna Aristofilos och Eubulos som uttryckligen utspelas invid Hohe Tauern och dessutom givits dateringen juli 1939. Bergslandskapet får här stå som en inspirationskälla för den religiöst och konstnärligt lagda Aristofilos. Jämförelsen av bergsvandringen med att ”vandra i en katedral som inte byggts av människohand”, som förekommit redan i augustiartikeln för Uusi Suomi 1939, återfinns även här. Men när Kaila får tillfälle att söka ett uttryck genom en fiktiv karaktär, blir intrycket av bergen mera utarbetat. Så här säger Aristofilos om ”uttrycket i naturens katedral”:

Upplevelsen har ett outsägligt djup. Men jag kan inte säga vad allt detta uttrycker. Jag känner, att det har någon outgrundlig betydelse – vilken, det vet jag inte. Men detta räcker även till för att jag ända intill hjärterötterna skall gripas av berglandskapets uttryck.203

Vistelsen i Thumersbach i juli 1939 var inte den enda dialogen i Tankens oro som inspirerades av någonting Kaila själv varit med om. Särskilt den tredje dialogen, ”I ett skyddsrum i Helsingfors en natt i februari 1944”, som enkom skrevs för den svenska versionen av dialogerna, har en dramatisk verklighetsbakgrund. Även om händelsen som sådan inte diskuteras i själva brevväxlingen, är den värd att nämnas också för att även von Wright var närvarande den aktuella natten. Det handlar om Sovjets häftiga luftangrepp mot Helsingfors, som inleddes under kvällen lördagen den 26 februari 1944 och pågick till följande morgon. I bombningen, där inemot 900 plan deltog, skadades bland annat universitetets huvudbyggnad vid Senatstorget. Just den kvällen höll Filosofiska Föreningen årsmöte i det närliggande Ständerhuset. Till ordförande återvaldes Kaila och till vice ordförande valdes von Wright. Avsikten var att Kaila skulle hålla ett festföredrag med rubriken ”Logiikka ja psykofysiikka” (”Logik och psykofysik”).204 Då luftangreppet inleddes måste årsmötet dock flyttas till skyddsrummet, där Kaila fortsatte sitt föredrag – med ”filosofisk orubblighet” enligt mötesprotokollet.205 Så här skulle von Wright senare minnas den dramatiska natten:

Mot morgonsidan deltog jag och några andra i räddningsarbeten i hus i den närmaste omgivningen som svårt skadats av bomber. När alarmet äntligen avblåstes gick Kaila och jag tillsammans hem, vi bodde inte långt från varandra i Tölö,206 genom en spökstad av urblåsta hus och gator överströdda med glassplitter. Här och där syntes skenet från ännu osläckta bränder.207

I Tankens oro får bombnatten agera bakgrund till den av dialogerna där Eubulos tydligast får komma till tals. ”Bombningen tycks också vara ganska intensiv”, inleder han med att konstatera, och fortsätter: ”Låt oss alltså filosofera […].”208 Luftangreppet lämnade också ett annat spår i Kailas produktion. Den 1 mars 1944 publicerade han nämligen i Uusi Suomi ett litet minnestal till universitetets festsal, som förstörts i bombningarna, ”Aula Almae Matris in memoriam”.209

Det häftiga luftangreppet mot Helsingfors sammanföll med ett tilltänkt besök av den svenska filosofen Åke Petzäll, som tvekade att komma över inte minst som han väntade tillökning i familjen. Kaila menade ändå att risken att mista livet i en bombning var ”försvinnande liten”, förutsatt att ryssarna inte använde bomber av ”grövsta kaliber” – och man hade tillgång till ett ”anständigt skyddsrum”.210

Kailas festföredrag 1940

Inte ett enda av breven i den föreliggande samlingen skrevs under den tid då Finland befann sig i krig under andra världskriget. Ingendera av de två männen deltog heller aktivt i striderna under kriget. I Kailas fall handlade det också om hans ålder, då vinterkriget inleddes var han redan 49 år gammal. von Wright åter hade befriats från militärtjänstgöring i fredstid på grund av astma. Han blev visserligen inkallad ”som bottenskrapet” i vinterkrigets slutskede, men hann aldrig med i striderna.211 Under mellanfreden i september 1940 inkallades han ändå till tjänstgöring och sändes till Nopala nära den nya gränsen mot Sovjetunionen. Redan i slutet av oktober förflyttades han till försvarsmaktens ballistiska byrå i Helsingfors. von Wrights lärare, Rolf Nevanlinna, professor i matematik, som själv hade utvecklat en ballistisk beräkningsmetod, uppges ha ombesörjt von Wrights förflyttning. På samma sätt fick även till exempel Oiva Ketonen, som senare skulle bli Kailas efterträdare som professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet, uppgifter vid den ballistiska byrån. Under fortsättningskriget verkade von Wright vid Statens informationsverk, där han hade som uppgift att skriva svenskspråkiga referat av vad de finländska tidningarna skrev om kriget, den politiska situationen och världsläget för den utländska pressen.212

Under den förhållandevis korta tiden vid militärförläggningen i Nopala skriver von Wright minst två brev till Kaila. Breven ger bland annat en inblick i de svårigheter von Wright upplevde i att befinna sig i fält som en ”bortklemad intellektuell”.213 Även de obildade kamraterna får sig en släng.214 Ur det enda bevarade svarsbrevet Kaila skickar vid denna tid framgår det också att von Wright nog inte var så överraskad över förflyttningen till Helsingfors som han låter påskina i självbiografin.215 Särskilt det första av von Wrights brev har även ett filosofiskt intresse genom de meningsskiljaktigheter med Kaila som antyds (se ovan i avsnittet om von Wright i Cambridge 1939).

En intressant detalj i von Wrights första brev till Kaila från militärförläggningen är det inledande omnämnandet av Kailas festföredrag vid Helsingfors universitets 300-årsjubileum, som von Wright fått sig tillskickat (det framgår inte med säkerhet att avsändaren är Kaila). Det rör sig om en omstridd insats av Kaila, som även i någon mån belyser hans senare krigstida verksamhet och särskilt hans inställning till Finlands vapenbroder i fortsättningskriget, Tyskland. Samtidigt får vi en fingervisning om den unga von Wrights inställning till världsläget hösten 1940. Av brevet, som skrivits någon gång i mitten av september, 216 framgår det nämligen att von Wright finner talet utomordentligt. Han menar att var och en som hört eller läst talet måste vara Kaila tacksam och preciserar sig så här:

Din vy över andens utvecklingshistoria var grandios och ditt försök att syntetisera våra dagars företeelser med romantikens även i sakligt avseende av största värde. Jag kan inte påminna mig, att jag någonsin skulle ha läst något så klarsynt och klokt om vår tids historiska ställning och betydelse.217

Kailas festtal har tolkats som en tydlig politisk intervention genom vilken han, och Helsingfors universitet, ville föra fram ett stöd för det närmande till Tyskland som var på gång och som i slutet av juni följande sommar skulle leda till att Finland förenade sig med Tyskland i Barbarossa-angreppet mot Sovjet.218 Tolkningen är rimlig och stöds också av att Kaila under den närmast påföljande tiden skulle ta ett stort ansvar för att stärka Finlands sak i Tyskland bland annat genom en föreläsningsturné i Europa våren 1941, som förutom till Tyskland också gick till Sverige och till Ungern, samt ett antal artiklar i tyska tidskrifter.219 Det bör ändå framhållas att Kaila under förkrigstiden visat föga sympati för Hitlerregimen. ”Jag tror knappast att jag hädanefter kommer att publicera någonting på Hitlers språk”, skriver han rentav till von Wright efter annekteringen av Tjeckoslovakien i mars 1939.220 Hans personliga närmande till Nazityskland dikteras tydligt av vad han såg som den större faran för Finland, grannen i öster. Under vinterkriget hade Kaila också starkt tagit ställning för försvarskriget, som han menade utkämpades mot ”en härjare, som vill förgöra oss”.221

Kailas engagemang i Helsingfors universitets 300-årsjubileum under mellanfreden hösten 1940 inskränkte sig inte till det aktuella festtalet. Därutöver författade han en jubileumsskrift, som också gavs ut på tyska och franska.222 Att Tyskland var en viktig målgrupp antyds av att det första utgivningsspråket var tyska. Avsikten synes närmast ha varit att göra Finlands omständigheter kända för en tysk publik, skriften skickades också bland annat till alla tyska universitet.223 Kailas festtal, som hölls den 5 september 1939 vid Helsingfors universitet, publicerades genast i tidskriften Valvoja-Aika med rubriken ”Nykyajan henkinen tausta” (på svenska ungefär ”Vår tids andliga bakgrund”).224 Det översattes också genast till tyska med rubriken ”Das Verstehen der Gegenwart und das Aufspüren eines Weges in die Zukunft als die aktuelle Aufgabe einer Universität”. Föredraget publicerades också på svenska i Hufvudstadsbladet dagen efter att det hållits.225

Åhörare med kännedom om Kailas livliga föreläsningsstil lär inte ha blivit besvikna under festföredraget. Kaila uppges nämligen ha ”vandrat av och an i rektors mahognykateder” under talets gång.226 Själva föredraget består i huvudsak av en idéhistorisk betraktelse, som leder från antiken fram till Kailas samtid. Tanken är att vi i historien kan särskilja olika tidsåldrar som kännetecknas av ett särskilt sätt att tänka som genomsyrar all intellektuell verksamhet och står i förbindelse med allt. Den historiska utvecklingen sker sedan som en motreaktion på att detta tänkande upplevs som begränsat. Kaila formulerar det så här:

Det som kallas för det mänskliga förnuftet förtätar sig regelbundet till ett för varje tid eget innehåll och program, som står i förbindelse med vederbörande tids alla faktorer och vilka till sin bärvidd äro ganska begränsade, och som inom kort bliva bojor, vilka utvecklingen måste bryta om den vill gå vidare.227

Kailas ”förnuftsförtätningar” bär tydliga likheter med det som Thomas Kuhn långt senare skulle kalla för paradigm, men står kanske ännu tydligare för en tidsanda. Även i Kailas fall är det i alla händelser klart att han tänker sig att denna anda får sitt tydligaste uttryck i just vetenskaperna. Tanken är ändå att tidsandan även kan skönjas inom övriga kulturyttringar.228 Upplysningstidens mekaniska tänkesätt, som ser världen som en maskin och människan som en smed eller mekaniker (”Homo faber”), är ett exempel på en sådan ”förnuftsförtätning”. Det korresponderar med en uppfattning om människans själsliv som ”medvetenhet, alltså vetande”, ett tänkesätt som, enligt Kaila, också lösgör själslivet från biologiska sammanhang.229 Mot denna människosyn svarar synen på samhälleliga institutioner och fenomen som ”produkter av ett medvetet görande”. Begränsningarna i denna bild antas sedan, följande en modell som influerats av Hegel och Snellman, ge upphov till en motreaktion i form av romantiken. I stället för tanken om världen som formbar genom människans medvetna verksamhet kommer tanken om en organisk utveckling i vilken människan själv framstår som en helhet, vars själsliv i första hand är just en organisk, omedveten process.230 För att beskriva romantikens vetenskapsideal, denna tankelivets yttersta förtätning, lyfter Kaila helt enkelt in sin egen grundkonception, att vetenskaperna tagit en vändning mot ett fälttänkande som han återfinner inte bara inom fysikens relativitets- och kvantteorier utan också till exempel inom utvecklingsfysiologin och gestaltpsykologin. Samtidigt menar Kaila att detta är vägen även samhällsvetenskaperna har att gå.231

Så här långt förefaller Kailas festtal vara synnerligen passande för det högtidliga tillfället. Det är också helt i linje med det tänkande Kaila presenterat på annat håll. Men Kaila ville inte enbart förstå vetenskapens utveckling, utan hade ambitionen att lägga en grund för att förstå allt det som hände just då i hans samtid. Till detta hörde även de politiska omvälvningar Europa genomgick. ”Vilka ledstjärnor har den europeiska dagspolitiken följt under de senaste decennierna?” frågar han, och svarar:

Där ha vi i alla upptänkliga sammanhang fått höra ord sådana som ”totalistisk”, ”totalitet” och ”totalitär”; vi ha ofta hört talas om något som kallas ”blodets röst”, ej heller ha vi kunnat undgå att märka att detta slagord använts i sådana sammanhang i vilka en psykolog och en sociolog skulle tala om människosjälen eller om de i de mänskliga samfunden dolda omedvetna krafterna; i tidningsartiklar ha vi oavbrutet sett ordet ”Lebensraum”, som är den politiska motsvarigheten till vissa termer inom det biologiska ”fälttänkandet”. Och slutligen: vi märka, att vi de sista två årtiondena levat mitt ibland en väldig, till hela Europa utsträckt, social omstörtning, som innebär detsamma som en dylik omstörtning alltid först betytt, samhällets utjämning, förenhetligande, totalisering. Så iakttaga vi i nutiden samma företeelse som alltid tillförne kunnat iakttagas i Europas andliga utveckling, nämligen att kulturens olika delar, från de högsta vetenskapliga idéerna ända till det härskande ekonomiska systemet stå i fördolda verkningssammanhang med varandra.232

Begrepp som ”blodets röst” och ”Lebensraum” är lätt igenkännliga från den nazistiska retoriken. Men vad vill Kaila egentligen säga med att uppställa motsvarigheter mellan dessa begrepp och begrepp som hör till psykologin, sociologin och ”det biologiska ’fälttänkandet’”? Hänvisningar till det samtida Tyskland hade förekommit även på annat håll under jubileumsdagarna. I öppningsanförandet, som i övrigt uppehöll sig vid finländska förhållanden, hade universitetets rektor Kaarlo Linkola passat på att prisa Tyskland för dess blomstrande vetenskap och konstliv, ”trots den oerhörda militära kraftansträngning” som pågick.233 I Kailas fall är omständigheterna ändå rätt märkliga. Det är svårt att uppfatta Kailas anspelning på Nazityskland som ett element som enbart inflikats för att svara mot samtidens politiska beställning. För hela föredraget är ju i övrigt uppbyggt kring hans mest centrala filosofiska idévärld, såsom den förekommit i Den mänskliga kunskapen och lite senare skulle utkristalliseras i Tankens oro. Särskilt med tanke på den avsevärda integritet Kaila i övrigt uppvisade under sin filosofiska karriär förefaller det osannolikt att han i detta sammanhang skulle ha skrivit någonting han inte menade.

Att nazismen kunde ses som en yttring av en romantisk motreaktion mot upplysningen är knappast kontroversiellt i sig. Uppställandet av motsvarigheter mellan nazismens begrepp och vetenskapliga begrepp behöver inte heller betyda att Kaila skulle mena att begreppen har precis samma innebörd. Ändå är det svårt att undgå intrycket att passagen ”legitimerar” nazismen, genom att visa att den kan förstås som den politiska sidan av en jättelik kulturell rörelse som pågår. Men då måste man ju fråga vad det hade blivit av Kailas tidigare Hitlerkritiska hållning.

Svaret kan ligga i en närmare granskning av hur Kaila såg på de stora idéhistoriska förändringarna. Att en tidsanda är en motreaktion på en annan betyder enligt honom inte att den fullkomligt ersätter sin föregångare. Det som blivit kvar av upplysningen är dess rationalism, som Kaila beskriver som en ”’Ernüchterung des Geistes’, från vilken ingen återvändo är, då den en gång börjat, och som otvivelaktigt skall alltjämt fortfara och tränga allt djupare in i kulturmänniskornas förhållanden, föreställningar och bruk”.234 Följaktligen kan man tänka på romantikens inträde som en process i vilken den första, häftiga romantiska reaktionen med tiden genomgår en tillnyktring – ”som förvandlar det dionysiska ruset till apollinisk klarhet”. Det som framstår som ”extatikerns stammande” kommer med tiden att ersättas av någonting annat. Kaila tycks faktiskt mena att detta gäller alla kulturyttringar.235 Följaktligen blir det först med tiden klart vad någonting verkligen står för. Därmed finns det också ett rum för nazismen att förändra sig. Kaila kan alltså ha menat att de drag han avskydde hos nazismen, till exempel antisemitismen, endast tillhörde en övergående fas.236 I anslutning till festföredraget är den mest betydande omständigheten nog ändå att Kaila vid tiden tyckte sig skönja en historisk mission för Tyskland, som bestod i att försvara den europeiska civilisationen mot hotet från öst.237 Med tanke på hur det ”totala kriget” snart skulle bedrivas bakom den ryska gränsen, måste detta ses som en gigantisk felbedömning.

Mot slutet av talet uttrycker Kaila en förhoppning om att universitetet, liksom det gjort tidigare i Finlands historia, ska ”gå i spetsen för den fosterländska utvecklingen”. Hänvisningen till de ”kraftansträngningar” som väntar ser ut att förebåda fortsättningskriget. Som universitetets huvudsakliga uppgift i sammanhanget ser han uttryckligen det han själv försökt göra i sitt festföredrag, att ”förstå nuet och visa den väg som leder därifrån till framtiden”.238

von Wright hade, i motsats till flera av hans närmaste vänner, inte upplevt vinterkriget vid fronten. Han hade ändå varit med om fiendens ”skoningslösa bombningar” av Helsingfors, som han beskrev i ett brev till C. D. Broad i Cambridge den 22 december 1939.239 Freden i mars 1940 kallade han för ”den sorgligaste nyheten [Finlands folk] någonsin har mottagit”.240 Då fortsättningskriget bröt ut i juni 1941 menade han att en ”årslång mara lättat”.241 De förkrigstida breven till Kaila visar att han så sent som våren 1939 varit minst lika avog till naziregimen i Tyskland som Kaila, som då han i ett brev den 5 april 1939 talar om ”Hitler och hans förbrytarband”. Samtidigt upplevde även han en stark förankring i den tyska kulturen.

En viktig källa för hur von Wright såg på läget i Europa under det tidiga 1940-talet är artikeln ”Betraktelser om Europa”, som publicerades i Finsk Tidskrift i november 1941. I artikeln, som väckte en viss uppmärksamhet då den återupptäcktes på 1990 talet, 242 lyfter von Wright tydligare än Kaila i sitt festföredrag fram Tyskland som den enda makt som kan ”säkerställa Europa mot att uppslukas av en främmande världsdel”.243 Brevet från Nopala som citerades ovan väcker också frågan om von Wright influerats av Kailas tankar i sitt utkast till världspolitisk analys. I själva verket finns det en del som tyder på detta. Jag avser inte i första hand uppfattningen om Tyskland som ett försvar mot bolsjevismen. Den tanken var knappast ovanlig i Finland hösten 1941. Spåren av Kaila förefaller däremot tydliga i tanken om ”den mentala strukturen hos en tid”, som förändras genom kriser. Klarast syns de kanske i föreställningen om att ”den nya andans” sanna natur kan avslöja sig ”först efter mansåldrar”. ”I ingen händelse kan den slutgiltigt bedömas i det ’extatiska’ skede, som den nu genomlever”, skriver von Wright.244 Precis den här tanken förefaller central för att förstå det överseende både von Wright och Kaila kunde visa mot fascismen och nazismen vid denna tid.

De senare breven 1945–1958

von Wrights professur i Cambridge 1948–1951

Våren 1948 kallades Georg Henrik von Wright till professor i Cambridge, där han efterträdde Ludwig Wittgenstein. Processen bakom detta var som sådan rätt anmärkningsvärd. von Wright hade visserligen ansökt om tjänsten i januari samma år, men sedan dragit tillbaka sin ansökan. I självbiografin hänvisar han till att hans ansökan delvis motiverats av det spända politiska läget i Europa, där framför allt Sovjet flyttade fram sina positioner, med det kommunistiska maktövertagandet i Tjeckoslovakien som det synligaste resultatet. Eftersom det ”politiska stormvädret” för Finlands del lugnade sig efter undertecknandet av VSB-pakten245 i april drog von Wright tillbaka sin ansökan. Samtidigt tackade han ja till en annan tjänst i England som han också ansökt om, ett lektorat i vetenskapsfilosofi i Oxford. Kallelsen till Cambridge fick honom ändå att komma på andra tankar, men inte utan en viss oro.246 Så här skriver han nämligen knappt två veckor efter att han accepterat professuren till Ragnar Numelin:

Kanske ni observerat, att jag blivit professor i filosofi i Cambridge. Det känns nog ganska underligt, för att inte säga lite kusligt. Men jag tycker, att det hade varit oriktigt att avvisa det hedersamma erbjudandet.247

Den sista meningen säger antagligen en hel del om von Wrights bevekelsegrunder. Cambridge-erbjudandet var det ”hedersammare”, men tjänsten i Oxford skulle nog i viss mening ha passat honom bättre. Det handlade inte bara om vad von Wright vid tiden ansåg sig kapabel till. Oxford-tjänsten var att föredra av ett mycket påtagligt skäl – den skulle ha gått att kombinera med von Wrights professur i Helsingfors.248 När det gällde professuren i Cambridge var situationen däremot mycket svårare. De enda möjligheterna för von Wright synes ha varit antingen att Helsingfors universitet beviljade tjänstledighet att sköta en professur utomlands eller att han sade upp sin professur i Helsingfors. von Wright valde att försöka hålla fast också vid Helsingforsprofessuren.

I von Wrights självbiografi spelar frågan om de parallella tjänsterna en underordnad roll. Det framgår visserligen att han skötte två professurer i Helsingfors under sin sabbatsledighet från Cambridge hösten 1950,249 men inte hur arrangemanget med Helsingfors universitet i övrigt såg ut under de tre åren von Wright var professor i Cambridge. I brevväxlingen med Kaila blir tjänstledighetsfrågan däremot ett återkommande tema så gott som omedelbart efter att von Wright begett sig till Cambridge hösten 1948. Att Helsingfors universitet inte utan vidare fann sig i arrangemanget blir snabbt klart. I ett brev till Kaila daterat den 1 maj 1949 förefaller von Wright nästan förtvivlad över att dekanus uppmanat honom att komma hem till nästa läsår då han just lämnat in en ansökan om förlängning till kanslern.250 Samtidigt får läsaren också en inblick i spelets regler. Tjänstledigheten från professuren i Helsingfors beviljades på sin höjd för ett år åt gången. Utgående från protokoll och beslut som bevarats i Helsingfors universitets arkivsamlingar kan man sluta sig till att von Wright under de tre åren i Cambridge beviljades tjänstledighet hela fem gånger. Perioderna var 1.9.1948–30.8.1949, 1.9.1949–30.8.1950, 16.1–9.3.1951, 23.4–31.5.1951 och 8.10–7.12.1951.251 Luckan under hösten 1950 förklaras av den redan nämnda sabbatsledigheten från Cambridge. En intressant detalj är de officiella motiveringarna för tjänstledigheterna som förekommer i dokumenten. 1948 och 1949 tillställde von Wright kanslern en anhållan om tjänstledighet för att sköta sin professur i Cambridge. Motiveringen förekommer också i konsistoriets utlåtanden om saken. Men i kanslerns beslut har professuren ersatts med ”vetenskapligt arbete”, utan att Cambridge ens nämns, och vid förlängningen ett år senare med formuleringen ”för privat angelägenhet” (”yksityisasiain vuoksi”), fortfarande utan att någonting överhuvudtaget sägs om Cambridge. Då von Wright tredje gången anhåller om tjänstledighet, då för den första perioden 1951, använder han hybridformuleringen ”för att bli i tillfälle att ägna mig åt vetenskapligt forskningsarbete vid Cambridge universitet”.252 Att han själv besvärades av dessa omskrivningar framgår tydligt av ett brev han skickade till dekanus Aarne Anttila den 2 december 1950, till vilket hans ansökan om tjänstledighet för 16.1–9.3.1951 också har bifogats. Där säger han nämligen att han ansett det onödigt att specificera det angivna vetenskapliga arbetet eftersom ”det egentliga skälet för hans anhållan ändå finns annorstädes”.253

Den besvärliga situationen med två professorstjänster löstes redan samma vår genom att von Wright sade upp sig i Cambridge i maj 1951. Frågan om hur mycket pressen att fatta ett beslut i frågan inverkade på hans avgörande är av ett visst intresse. Själv har von Wright motiverat sin uppsägning i Cambridge med faktorer som sin vilja att bidra till uppbyggandet av Finland i de i jämförelse med England optimistiska efterkrigsstämningarna, men även mera privata angelägenheter som att husbygget han påbörjat på Cranmer Road inte ville bli färdigt. Att det in i det sista fanns en ovilja hos honom att stänga dörren till Finland genom att säga upp sin professur vid Helsingfors universitet måste hur som helst betraktas som klart. Därmed bör slutsatsen nog bli att von Wright betraktade de första åren i Cambridge som en prövotid för sig själv och familjen. Eller som han skriver till Kaila redan den 7 november 1948: ”Jag kan inte tänka mig, att detta vore en permanent lösning.”254

De senare breven von Wright skickar till Kaila innehåller också uppgifter om hurdant livet var för honom och familjen i Cambridge. Men beskrivningarna är inte lika ingående som de varit under besöket 1939. von Wright berättar visserligen om sin forskningsverksamhet, men utan att gå in på detaljer. Den stora upptäckten vid floden Cam kvitterar von Wright till exempel genom att, ungefär ett halvår senare, skriva så här till Kaila: ”Jag har nyligen hittat på ett system för modal logik, som jag tycker är rätt intressant och varom jag i sinom tid hoppas kunna offentliggöra en undersökning.”255 Kaila är vid denna tid mera entusiastisk i sina utläggningar om vart hans naturfilosofi är på väg, men erkänner samtidigt att han börjar röra sig allt längre från den traditionella akademiska filosofin.256

Även om Wittgenstein ofta bodde hos familjen von Wright under sina besök i Cambridge, handlar breven från von Wright sällan om honom. Sommaren 1949 skriver von Wright ändå att Wittgenstein, strax före sin resa till USA, varit på besök och tillägger: ”Han var älskad och avgudad av hela familjen. Den mest betagande människa man kan tänka sig. Och vilket ansikte att måla för någon av gångna tiders stora mästare!”257 En rolig detalj i sammanhanget är att von Wright senare också skulle uttala sig beundrande om åtminstone en annan filosofs utseende, nämligen Kaila, som han tyckte var ”exceptionellt stilig”.258 von Wrights roll som arvtagare till Wittgenstein får också ett omnämnande i juni 1951, en dryg månad efter att saken blev känd. ”Jag betraktar det som den dyrbaraste gåva, jag någonsin mottagit”, skriver von Wright. Då han ska beskriva Wittgensteins betydelse för sig själv glömmer han inte, lika lite som han gjorde 1939, att samtidigt nämna Kaila: ”Vid sidan av dig var han den människa, som betytt mest för min andliga utveckling.”259

Professorsspel

Eino Kaila och Georg Henrik von Wright hade ett stort inflytande på finländsk filosofi inte bara genom sina filosofiska arbeten och sin undervisning utan också som aktörer vid tillsättningen av de fåtaliga tjänster som stod till buds. Förutom i Finland spelade de en betydande roll på den nordiska arenan. Således bidrog Kaila starkt till att Ingemar Hedenius blev professor i praktisk filosofi i Uppsala 1947, medan von Wright bland annat medverkade till att Anders Wedberg kallades till professor i teoretisk filosofi i Stockholm två år senare.260 I den föreliggande brevväxlingen figurerar framför allt tillsättningen av Eino Kailas efterträdare på stolen i teoretisk filosofi i Helsingfors efter Kailas avgång 1948 och besättandet av professuren i praktisk filosofi i Helsingfors efter Erik Ahlmans död 1952. I det förra fallet stannade valet vid Kailas elev Oiva Ketonen, som tillträdde 1951. von Wright var en av de anlitade experterna. Till Ahlmans efterträdare utsågs von Wrights elev Jaakko Hintikka, men först 1959, efter en utdragen process där den första tillsättningsrundan 1954 blev resultatlös. von Wright anlitades som sakkunnig i den senare rundan medan Kaila var med om båda. Hans utlåtande för den senare rundan är daterat den 4 maj 1958, knappt tre månader innan han avled.261

Utgående från brevväxlingen förefaller det klart att von Wright och Kaila var mycket eniga om vilka de seriösa kandidaterna för en filosofiprofessur i Finland kunde vara, även om de knappast under den aktuella perioden längre kunde ha hittat en helt gemensam formulering om hur filosofin idealt skulle se ut. Kaila såg säkert gärna en fortsättning på den ”nya filosofiska metodologi” som han en gång försvarat i sitt genmäle till den bittra konkurrenten J. E. Salomaas överklagan vid tillsättningen av sin egen professur i teoretisk filosofi 1930. I detta hade han betonat hur filosofin endast kunde göra framsteg genom att ersätta ”den traditionella metoden och den litterära inspirationen” med en ”sträng saklighet”.262 För Kailas del innefattade den nya metoden samtidigt också den syntetiska tanken att filosofin skulle beakta de empiriska vetenskapernas resultat. von Wright kom vid tiden kring 1950 allt tydligare att framstå som en pionjär inom den filosofiska logiken, medan han stod främmande inför Kailas syntetiserande filosofi. Som den gemensamma nämnaren för Kaila och von Wright kan man kanske se en rätt allmän förkärlek för ”saklighet” och ”exakta metoder” inom filosofin, som ofta har fått gå under benämningen ”analytisk filosofi”.263 Som brevväxlingen mellan Kaila och von Wright visar var det i alla händelser lätt för dem att enas om vem de absolut inte ville se som innehavare av en filosofisk professur i Finland, nämligen Sven Krohn, som i sin doktorsavhandling Der Logische Empirismus (1949) kritiserat den riktning som legat framför allt Kaila varmt om hjärtat. Själv hämtade Krohn inspiration från kontinentala europeiska strömningar som fenomenologin. Han var elev till samma Salomaa som förlorat mot Kaila vid professorstillsättningen 1930. Motsättningen mellan Kaila och Krohn hade också en mera personlig sida. Krohns intresse för den logiska empirismen som forskningsobjekt hade nämligen vaknat då Kaila anfört invändningar mot brodern Eino Krohns doktorsavhandling 1935, med hänvisning till att den var full av meningslösa satser.264

”På sakliga grunder kan han inte konkurrera med Ketonen och jag kan omöjligt tro, att ens det skickligaste intrigspel skulle kunna åstadkomma en osaklighetens triumf här”, skriver von Wright, med hänvisning till Krohn, till Kaila den 26 april 1949, då diskussionen kring Kailas efterträdare börjar komma igång.265 Kaila förefaller mera oroad och beskriver professorstillsättningen som en fråga om ”den vetenskapliga filosofiens vara eller icke-vara i Finland”. Faran är att ”obskurantismen nu tar överhand”, inte minst som Finlands filosofiska stjärna, von Wright, befinner sig i Cambridge.266 Han föreslår till och med att von Wright själv ska söka hans professur, utan att kanske helt beakta de praktiska svårigheter det skulle ge upphov till. Vid professorsvalet uppträdde sedan von Wright som sakkunnig tillsammans med Salomaa. von Wright menade att endast Ketonen var kompetent för tjänsten, medan Salomaa gjorde den motsatta bedömningen – Ketonen kunde på sin höjd duga för en professur i logik!267 von Wrights utlåtande är intressant, eftersom det vittnar om problem som angick hans eget tänkande och hans egen roll som filosof. Han är noga med att påpeka att Ketonens meriter ligger mera inom det ”exakt vetenskapliga” än inom det specifikt filosofiska. Om Krohn skriver han däremot så här:

Doktor Krohn har otvivelaktigt en filosofisk läggning – måhända i högre grad än sina två medtävlare – men jag kan inte anse, att han i sina undersökningar givit bevis på verkligt vetenskaplig begåvning.268

Processen slutade, som redan nämnts, med att Oiva Ketonen utnämndes till professor i teoretisk filosofi i Helsingfors 1951.

Att finna en efterträdare till Erik Ahlman som professor i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet visade sig ännu svårare än att hitta en efterträdare till Kaila. Åter var Sven Krohn ”huvudmotståndaren”. Men processen komplicerades ytterligare av att den kandidat Kaila och von Wright favoriserade, Jaakko Hintikka, var en spirande stjärna inom logiken som knappast kunde sägas ha entydiga meriter inom den mot etiken och samhällsfilosofin orienterade praktiska filosofin. I det första försöket som påbörjades genast efter Ahlmans död 1952 var Hintikka ännu inte aktuell. von Wright, som skötte även denna professur efter Ahlmans död, var inte heller anlitad som sakkunnig i den första rundan. De sakkunniga var Ketonen och Kaila, medan tjänsten söktes av Sven Krohn, Arne Runeberg och Kalle Sorainen.269 Efter att Ketonen och Kaila bedömt att alla sökande saknade kompetens för tjänsten, drogs fler sakkunniga in i leken efter ett genmäle av Krohn.270 Resultatet förblev oförändrat. Som en sista utväg försökte man locka von Wright till tjänsten, men han avböjde. Professuren utlystes därefter på nytt 1956. Som sakkunniga kvarstod Ketonen och Kaila, utökade med von Wright. De sökande var nu Krohn, Jussi Tenkku, Urpo Harva och Jaakko Hintikka.271

Det enda spåret den första ansökningsrundan har lämnat i brevväxlingen mellan Kaila och von Wright är ett tillbakablickande sammandrag von Wright den 6 april 1958 gör i sitt brev från Ithaca i USA där han lyfter fram en, i synnerhet för den andra ansökningsrundan, besvärlig omständighet i de kriterier Kaila tillämpat 1954: ”du ansåg, om jag nu minns rätt, att sökande måste ha dokumenterat sin kompetens med den del av produktionen, som föll inom den praktiska filosofien.”272 Kriteriet var av största vikt, eftersom det var detta Kaila använt för att inkompetensförklara särskilt Krohn.273 von Wright vill nu, när utlåtandena för den nya ansökningsrundan ska skrivas, åtminstone för egen del stödja sig på de kriterier Ketonen använt 1954: ”att meriter i filosofi skulle beaktas som meriter i praktisk filosofi och att det endast var ett minimivillkor, att sökande också måste ha ’författat meriterande skrifter inom den praktiska filosofiens särskilda område’.”274 I klartext betydde det alltså att en filosofiskt välmeriterad sökande kunde kompetensförklaras bara det fanns någon form av meriter också på den praktiska filosofins område, medan Kaila tidigare menat att grunden för kompetensförklaringen uteslutande borde utgöras av meriter i praktisk filosofi.

Slutresultatet blev att von Wright inte hade någon svårighet att betrakta såväl Hintikka som Krohn och Tenkku som kompetenta för professuren i praktisk filosofi, samtidigt som Hintikkas redan omfattande vetenskapliga publikationer kunde användas för att bestyrka valet av honom till professor, trots att de inte omedelbart framstod som publikationer i just praktisk filosofi. Minimivillkoret uppfyllde Hintikka, enligt von Wright, med en publikation i samhällsvetenskapernas metodologi och en annan som berörde deontisk logik.275 Kailas position var besvärligare i vad som sannolikt var hans sista sakkunnigutlåtande, eftersom han inte längre såg det som möjligt att följa sina egna kriterier från 1954. Det är också den frågan som fick inleda hans utlåtande, i och med att han konstaterar att hans tidiga ”hårda villkor” om tillräckliga meriter i praktisk filosofi kanske är opraktiska, eftersom villkoret kan försvåra tillsättningen av tjänsten. Nu menade han i stället att alla filosofiska meriter borde beaktas vid tillsättningen, utan att explicit nämna Ketonens och von Wrights minimivillkor om meriter i praktisk filosofi. Då han i sitt utlåtande kommer till Hintikka för han ändå fram samma artiklar som von Wright nämnt som Hintikkas dåvarande bidrag till praktisk filosofi. Kailas slutsats är att endast Hintikka är kompetent för professuren i praktisk filosofi.276

Till skillnad från den tidigare tillsättningen av en efterträdare till Kaila som professor i teoretisk filosofi var såväl Kaila och von Wright alltså sakkunniga 1958. Den öppna diskussionen som förekommer om tillsättningsprocessen i brevväxlingen framstår därför som rätt förvånande. De båda männen förefaller inte heller omedvetna om att det kanske inte är fullt passande. ”Jag vill naturligtvis inte försöka påverka dig att nu intaga en annan ståndpunkt i denna principfråga än förra gången”, säger von Wright då han uppmärksammat Kaila på att han ämnar följa Ketonens mildare kriterier vid tillsättningen.277 ”Det är ingalunda min avsikt att med det följande försöka påverka dig, men vore det ändå inte önskvärt, att åtminstone ditt och mitt utlåtande inte fullständigt skall gå isär? I varje fall skall jag nu nämna detta: Konfidentiellt!” skriver Kaila i sin tur i ett brev från Teneriffa där han i praktiken accepterar kriterierna von Wright lägger fram, samtidigt som han uttalar sig nog så negativt om två av de sökande.278 I något skede tycks von Wright särskilt tydligt ha uttryckt en viss oro över förhandlingarna. ”[D]ina bekymmer beträffande den omständigheten, att vi diskuterat kompetensfrågan, är obefogade”, lugnar Kaila honom, i sitt troligen sista brev till von Wright den 13 juni 1958.279

Kailas sista år: ”Jag är även själv ett fallande blad”

I denna inledning har jag tidigare påvisat hur de två männens inbördes relation förändras då man jämför den tidiga delen av korrespondensen med den senare. Från att ha varit en ung student som ivrigt beskriver sina intryck av resor och politik samt ingående redogör för sin sina forskningsplaner och sin syn på filosofin, förvandlas von Wright till en internationellt erkänd forskare som tillsammans med Kaila dryftar praktiska bekymmer som hör till deras tjänster och frågor gällande filosofins utveckling i Finland med särskilt intresse för tjänstetillsättningar. Kaila går för sin del från faderlig omsorg om sin begåvade student och bollplank för den unga von Wrights forskningsidéer till att själv bli den som presenterar sina naturfilosofiska tankar för von Wright. Läsaren kan nog inte heller undgå intrycket av att Kaila efter kriget är den av de två som har ett större behov att beskriva sina egna upplevelser av till exempel naturen för den andra. Ett exempel på detta är det brev Kaila skriver på pingstmorgonen den 25 maj 1947, i vilket han bland annat jämför ”bastardnäktergalens drillar” med sången hos en italiensk tenor.280 Under den senare delen av brevväxlingen ger von Wright däremot aldrig mera uttryck för en naturinspiration lik den som fick honom att skriva meningar som den följande under sin resa till Italien 1937: ”Och jag gläder mig över naturens underbara skönhet och känner förvåning vid tanken på att det finns människor som faktiskt få bo här, på ett ställe, som andra måste besöka.”281

Även om den livliga brevväxlingen mellan Kaila och von Wright sträcker sig över en tidsperiod om mera än 20 år, bör korrespondensen nog inte uppfattas som en huvudsaklig kommunikationskanal för de två männen. Under perioden mellan breven ryms med säkerhet otaliga möten i Helsingfors, som kunde äga rum till exempel i anslutning till Filosofiska Föreningens möten. Det är också tydligt att det fysiska avståndet som skapas genom utnämningen av von Wright till professor i Cambridge är någonting båda beklagar. ”Jag har förfärligt ledsamt efter dig och många andra människor”, skriver von Wright i september 1948, omedelbart efter att han anlänt till Cambridge.282 Kaila åter talar om ett ”egendomligt vakuum” han upplever efter att von Wright lämnat Helsingfors.283 Då han utropar att han är både lycklig och glad efter att von Wright meddelat att han avsagt sig professuren i Cambridge, är det nog inte bara framtiden för filosofin i Finland han tänker på.284

I Kailas fall kan tomrummet han upplever efter von Wright dock även ses som ett uttryck för en mera personlig kris. Det råder nämligen stor enighet om att någonting hände med Kaila under hans tio år som ledamot av Finlands Akademi, som också blev hans sista. I inledningen till artikelsamlingen Eino Kaila and Logical Empiricism skriver Ilkka Niiniluoto om Kailas ökande filosofiska isolering under de sista åren, som berodde på faktorer som den analytiska filosofins förskjutning mot språkfilosofi samt engelskans framväxt som inriktningens huvudsakliga språk – med dramatiska konsekvenser för en forskare som Kaila vars internationella språk förblivit tyska.285 Som ett tecken på att den sena Kailas naturfilosofiska tankar inte riktigt väckte genklang kan man se den amerikansk-österrikiska filosofen Gustaf Bergmanns recension av den enda fullbordade delen av Kailas Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs (1956). Bergmann konstaterar nämligen att ett så förvirrat begrepp som terminalkausalitet i Kailas tappning inte kan användas för att klarlägga någonting överhuvudtaget.286 Eftersom recensionen utkom i juli 1958, samma månad som Kaila avled, är det möjligt att Kaila aldrig såg Bergmanns text. En betydligt positivare recension av boken hade ett par år tidigare publicerats av von Wright i Nya Argus. Men även här framgår det att von Wright har problem med att följa Kailas tankegångar. ”Jag måste tillstå, att jag inte vill få ett fast grepp om saken”, skriver von Wright uttryckligen med hänvisning till begreppet terminalkausalitet, men prisar i stället – något överraskande – Kailas försök att bidra till tolkningen av kvantmekaniken genom att införa en idé om partiklar som oscillatorer i stället för den accepterade vågbilden.287

Kailas isolering gällde dock inte enbart hans vetenskapliga verksamhet. En annan omständighet som betonats är att ställningen som ledamot av Finlands Akademi under de tio sista åren i praktiken innebar att han slutligt tappade kontakten med den för honom så viktiga föreläsningsvärlden.288 Till von Wright skriver han redan i oktober 1948 att det ”numera” blivit mest festföredrag inför snyftande studentskor – ”de torde ha missförstått mig så grundligt som möjligt”.289 I samma brev nämner Kaila ett rent fysiskt problem i form av kraftigt nedsatt hörsel. Också von Wright skulle senare mena att detta nog bidrog till Kailas isolering.290 Problemet kunde få smått komiska drag, som då Kaila i sitt troligen sista föredrag på Filosofiska Föreningen i slutet av april 1958 fick en fråga om var Gud fanns i hans system. Så här skriver Hufvudstadsbladet den 24 april 1958 om händelsen: ”Den numera döva Kaila fick frågan skriken i sin hörselapparat, men satt bara kvar på stolen och skakade betänksamt på huvudet.”291

Att det förekommer en mörkare ton i Kailas senare brev till von Wright går inte att ta miste på. Då Kaila hösten 1948 tar upp tomrummet efter von Wright beskriver han det som att ”sakna luft under vingarna”. Det handlar om att inte ha kontakt med ”de här andra ”, han känner sig inte heller motiverad att undervisa – ”Jag har ingen lust att föreläsa, inte ens att hålla övningar, det är så att säga ingen vits när du är borta”.292 I samma oktoberbrev använder han en vacker poetisk formulering för att beskriva sin förändrade position. Det handlar om en promenad till Fölisön under vilken Kaila ser de sista löven falla från träden. ”Jag är även själv ett fallande blad”, konstaterar han sedan, ”men nog av detta.” Det som kan te sig som en flyktig association under en höstlig vandring blir mera betydelsefullt om man erinrar sig Aristofilos reflektioner om åldrandet i Tankens oro:

Sådant är livet. Insikter och färdigheter har vi samlat, vi börjar se klart och förstå, vad det är fråga om. Och nu, när vi skulle kunna på ett anständigt sätt göra allt det som vi tidigare famlande har försökt, håller vi redan på att som vissna löv falla från livets träd, för att förmultna till jord och förena oss med hela detta bestånd av livets rester, som bildar ”moder jorden”. Detta är historien om vårt öde.293

Noter

En artikel om brevväxlingen har tidigare publicerats av Juha Manninen på finska, Juha Manninen, ”Kirjeitä Cambridgestä”, Kaisa Luoma, Erna Oesch & Risto Vilkko (red.), Filosofisia tutkielmia – Philosophical Studies in honorem Leila Haaparanta, Tampere: Tampere University Press 2004, s. 212–229. Artikeln innehåller bland annat översättningar till finska av viktiga avsnitt ur von Wrights brev till Kaila från Cambridge. Artikeln finns också tillgänglig på portalen filosofia.fi, https://filosofia.fi/tallennearkisto/tekstit/2714. ↩

Georg Henrik von Wrights bibliotek grundar sig på en donation von Wright gjorde 2002. Det handlar om material som förvarats i anslutning till hans hembibliotek, innefattande privat och arbetsrelaterad korrespondens samt vetenskaplig litteratur. År 2000 hade von Wright donerat en stor del av sin övriga litterära kvarlåtenskap tillsammans med sitt Wittgensteinarkiv till Helsingfors universitet. Den här donationen utgör grunden för von Wright och Wittgenstein-arkivet, som verkat sedan 2009. ↩

Söderman vistades vid denna tid som Rosenbergstipendiat i Centraleuropa, där han arbetade på en aldrig fullbordad doktorsavhandling om Bolzanos logik. von Wright, ”Wienin piiri – henkilökohtaisia muistoja”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (red.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus 2002, s. 199. ↩

Särskilt minnesvärd är artikeln om vännernas bestigning av Etna på Georg Henriks myndighetsdag 16.6.1937, som publicerades i Hufvudstadsbladet 22.8.1937. Resan har också beskrivits i von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 59–67 och Göran Schildt, Lånade vingar. Ungdomsminnen, Helsingfors: Söderström 1995, s. 102–121. ↩

Citatets ursprung har förblivit okänt. Det kan tänkas att det har stått som valspråk i Weinstube Alter Hofkeller där pojkarna, av kortet att döma, befann sig då de skrev till Kaila. ↩

Förutom korrespondensen med von Wright finns åtminstone en omfattande brevväxling mellan Kaila och den svenska filosofen Åke Petzäll, som uppbevaras på Universitetsbiblioteket i Lund. ↩

Ett exempel är korrespondensen med Max Söderman, där det första brevet från Söderman härstammar från juni 1937 medan det första brevet från von Wright är från 1946. ↩

Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008. ↩

Ett annat undantag är brevväxlingen mellan von Wright och hans moster Mary och hennes man, diplomaten Ragnar Numelin, som uppbevaras på två ställen, Nationalbiblioteket i Helsingfors och Åbo Akademis bibliotek. ↩

von Wright till Kaila 24.7.1939. ↩

Den unga von Wrights begeistring över Wittgenstein syns särskilt tydligt i ett brev från slutet av augusti 1939, där von Wright talar om den melodi Wittgenstein givit honom att följa in i tankarnas rike och hur denna fyllde honom med livslång lycka. ”From G.H. von Wright, 27.8.1939”, Brian McGuinness (red.), Wittgenstein in Cambridge. Letters and Documents 1911–1951, Oxford: Blackwell 2008, s. 307 f. ↩

Episoden ansluter sig till tiden omedelbart efter Tysklands annektering av Tjeckoslovakien i mars 1939 då Georg Henrik ville avbryta sina studier i Cambridge och återvända hem. von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 78. ↩

Kaila till von Wright 2.8.1939. ↩

Det enda brevet i vilket ”broder” förekommer i öppningsfrasen är Kailas brev till von Wright 24.4.1949, men då i formen ”Min broder Georg Henrik”. ↩

Det handlar här även om brev som von Wright skriver när han själv närmar sig 40-årsstrecket, se till exempel von Wright till Lagerborg 13.1.1953, Rolf Lagerborgs samling, 93, Handskriftssamlingarna, Åbo Akademis bibliotek. Brevet inleds med ”Kära Farbror”. ↩

Kaila till von Wright 17.9.1948. ↩

Mellan dessa ryms ytterligare ett viktigt besök i Cambridge våren och sommaren 1947, som dock figurerar i den aktuella samlingen endast som ett brev från Kaila till von Wright skrivet under pingstmorgonen det året, där den enda referensen till Cambridge består i ett omnämnande av att von Wright befinner sig ”på den gröna ön”, Kaila till von Wright 25.5.1947. Vistelsen har bland annat beskrivits i Österman, ”’Jag kan inte låta bli att oupphörligt jämföra honom med Cézanne’. Hur Göran Schildt hjälpte Georg Henrik von Wright att lösa problemet Ludwig Wittgenstein”, Finsk Tidskrift 7–8/2017, s. 51–65. ↩

von Wright till Kaila 3.7.1949. ↩

von Wright till Kaila, september 1940. ↩

Kaarlo Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum 4–5.IX.1940, Helsingfors: Helsingfors universitet 1941, s. 52–68. Föredraget publicerades också på svenska i Hufvudstadsbladet 6.9.1940. ↩

Uppgifterna om von Wrights första möte med Kaila är baserade på hans skildring i von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 54–58. ↩

Även Einos farfars bror Gustaf Johansson hade verkat som ärkebiskop åren 1899–1930. ↩

Ilkka Niiniluoto, ”Luonto, elämä ja sielu – Eino Kaila 1910–1935”, Eino Kaila, Valitut Teokset 1. 1910–1935, red. Ilkka Niiniluoto, Helsinki: Otava 1990, s. 11 ff. ↩

von Wright till Kaila 6.6.1939. ↩

Under Kailas tid som professor i filosofi vid Helsingfors universitet ingick psykologi som en del av ämnet. Den andra delen betecknades som kunskapslära med logik. von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 54. ↩

Kaila, Die Reaktionen des Säuglings auf das menschliche Gesicht, Annales Universitatis Aboensis/series B, tom. XVII, Åbo 1932. ↩

Kaila, Über die Motivation und die Entscheidung. Eine experimentell-psychologische Untersuchung, Helsinki 1916. Se också Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, Helsinki: Otava 1998, s. 121. ↩

Kaila, Personlighetens psykologi, i översättning av Jan Gästrin, Helsingfors: Söderström 1935. ↩

För von Wrights uppskattning av verket se von Wright, ”Introduction”, Robert S. Cohen (red.), Eino Kaila. Reality and Experience, Dordrecht: D. Reidel 1979, s. xxi, där han bl.a. prisar bokens ”superba stilistiska kvaliteter” och kraftfulla argumentation. ↩

Ilkka Niiniluoto, ”Eino Kaila och Wienkretsen”, i översättning av Nike Parland, Stefan Nygård & Johan Strang (red.), Mellan idealism och analytisk filosofi. Den moderna filosofin i Finland och Sverige 1880–1950, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland/Stockholm: Bokförlaget Atlantis 2006, s. 169–196. Juha Manninen har spårat den första kontakten med Reichenbach till så tidigt som 1923, Manninen, ”Eino Kaila ja tie Wienin piiriin”, Tieteessä tapahtuu 20 (2), 2002, s. 1. https://journal.fi/tt/article/view/57501. ↩

Kaila, ”Vastine J. E. Salomaalle”, Valitut teokset 1, s. 535 f. ↩

Matti Kuusi, Ohituksia, Helsingfors: Otava 1985, s. 118. ↩

Kaila, ”Vastine J. E. Salomaalle”, s. 536. ↩

Kaila, Inhimillinen tieto, Helsinki: Otava 1939. Boken finns även på svenska med titeln Den mänskliga kunskapen i översättning av von Wright. ↩

Kaila, Nykyinen maailmankäsitys, Helsinki: Otava 1929. Boken bygger på en tysk förlaga med den mera träffande titeln Beiträge zu einer synthetischen Philosophie (Annales Universitatis Aboensis, series B, tom. XIII, 1928). ↩

Kaila, Nykyinen maailmankäsitys, Helsingfors: Otava 1929, s. 5. Världsuppfattningen boken lägger fram är enligt Kaila tidsenlig genom att den bygger på den moderna vetenskapens resultat samt genom att den har vissa beröringspunkter med betydande tankeinriktningar som förekommer i samtida verk av filosofer som Hans Reichenbach, Bertrand Russell och Rudolf Carnap samt gestaltpsykologer som Wolfgang Köhler och Max Wertheimer. ↩

Ilkka Niiniluoto, ”Syvähenkisen empiristin hahmottuva maailma – Eino Kaila 1936–58”, Kaila, Valitut teokset 2. 1936–58, Helsingfors: Otava 1992, s. 25. Av det planerade verket i tre delar blev endast den första delen om terminalkausalitet i kvantmekaniken fullbordad. Verket utkom 1956 med titeln Terminalkausalität als die Grudlage eines unitarischen Naturbegriffs (Acta Philosophica Fennica 10). ↩

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 141. ↩

Kaila, ”Laatujen asema suureiden maailmassa”, Valitut teokset 2, Helsingfors: Otava 1992, s. 505. ↩

Kaila, ”Laatujen asema suureiden maailmassa”, s. 506. ↩

von Wright, ”Eino Kaila’s Monism”, Georg Henrik von Wright. The Tree of Knowledge and Other Essays, Leiden: E.J. Brill 1993, s. 64. ↩

”[K]aikki mitä on olemassa jossain hyvin syvällisessä mielessä muodostaa yhtenäisen kokonaisuuden, niin sanoakseni ’kaikkiyhteisen’ itsestään hahmottuvan maailman.” Kaila, ”Laatujen asema suureiden maailmassa”, Valitut Teokset 2, s. 505. Min översättning. ↩

Kaila, ”Laatujen asema suureiden maailmassa”, s. 506. ↩

Kaila, Nykyinen maailmankäsitys, s. 233. Det kan vara av ett visst intresse att Kaila här talar om en ”lindrig icke-additivitet” (”lievä epäadditiivisuus”). ↩

Det här är vad jag får ut av Kailas beskrivning i sektion 3 av kapitel II i Kaila, Nykyinen maailmankäsitys. Märk särskilt det kursiverade avsnittet på s. 147 där Kaila skriver: ”Kaikki olevainen on ’aineellista’, sikäli kuin siinä aina on eräitä suhteita, kaikki olevainen on ’sielullista’, sikäli kuin siinä aina on eräitä laatuja” (”Allt varande är ’materiellt’, i den mån det alltid innehåller vissa förhållanden, allt varande är ’själsligt’, i den mån det alltid innehåller vissa kvaliteter”). ↩

Kaila, Den mänskliga kunskapen, i översättning av G.H. von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 13 f. ↩

Kaila, Den mänskliga kunskapen, s. 18 f. Kailas kunskapsteori kan i detta avseende uppfattas förebåda det som senare inom vetenskapsfilosofin skulle kallas förklaring genom unifikation, se Österman, ”Hur den moderna vetenskapen löste försokratikernas problem”, Sats – Nordic Journal of Philosophy, 2004, s. 135 f. ↩

Kaila, Den mänskliga kunskapen, s. 14 f. ↩

Erik Stenius, Tankens gryning, Helsingfors: Söderström 1953. Förhållandet mellan Stenius och Kailas uppfattning om invarianser har diskuterats i Österman, ”Hur den moderna vetenskapen löste försokratikernas problem”. ↩

Kaila, ”Laatujen asema suureiden maailmassa”, s. 273 f. Förslaget är givetvis förenat med stora svårigheter. Det förefaller som om Kaila skulle vara omedveten om att han i artikeln rör sig från exempel där det är rimligt att tala om en integral upplevelse av en struktur, som då vi igenkänner en röst i telefonen, till fall där det är högst tveksamt, som då strukturerna vi upplever som kvaliteter befinner sig på ett molekylärt plan (här är det just färger som är hans exempel). ↩

Kaila, Tankens oro, Helsingfors: Söderström 1944, s. 137. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 140. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 134. ↩

Kaila, Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs. Erster Teil, Terminalkausalität in der Atomdynamik, Helsinki: Acta Philosophica Fennica Fasc. X, 1956, s. 7. ↩

I en recension av Kailas Terminalkausalität als die Grudlage eines unitarischen Naturbegriffs. Erster Teil har von Wright beskrivit terminalkausala naturlagar i Kailas mening på följande sätt: ”De föreskriva villkor, inom vilkas ram ett visst skeende måste förverkligas”, von Wright, ”En modern Lucretius”, Nya Argus 46, 1956, s. 177. Mera kortfattade redogörelser för Kailas syn på terminalkausaliteten återfinns på finska till exempel i Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 128 f. och Niiniluoto, ”Syvähenkisen empiristin hahmottuva maailma – Eino Kaila 1936–58”, s. 23. ↩

”Allt vad människan medvetet eftersträvar, kan i sista hand återföras på vissa behov”, Kaila, Personlighetens psykologi, s. 12. ↩

Kaila, Personlighetens psykologi, s. 240. ↩

Kaila, Personlighetens psykologi, s. 243. ↩

Ilkka Niiniluoto, ”Ajatuksen levottomuus. Eino Kailan syvähenkinen filosofia”, Kaila, Syvähenkinen elämä. Keskusteluja viimeisistä kysymyksistä, tredje kompletterade upplagan, Helsingfors: Otava 1986, s. 23 f. ↩

Syvähenkinen elämä. Keskusteluja viimeisistä kysymyksistä gavs ut av Otava 1943. Boken bestod ursprungligen av fem dialoger mellan karaktärerna Agaton och Teofilus, som förekommit i radiohörspelet ”Puolesta ja vastaan” 1942–1943, samt två dialoger mellan Aristofilos och Eubulos om kunskap och tro. I Tankens oro, som utkom ett år senare, har de två sista dialogerna medtagits, utökade med en tredje dialog Kaila författat på svenska. I den tredje kompletterade upplagan av Syvähenkinen elämä, som utkom 1986, ingår även den tredje dialogen i finsk översättning av Heikki Nyman. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 33. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 90. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 5. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 48. ↩

Min översättning. Originalet lyder: ”Mutta tietenkin Aristofilos ahdistuksineen ja kamppailuineen on ollut tekijälle läheinen.” Citatet är hämtat från den tredje kompletterade upplagan, där även förordet till den andra upplagan ingår, Kaila, Syvähenkinen elämä. Keskusteluja viimeisistä kysymyksistä, Helsingfors: Otava 1986, s. 8. ↩

I förordet avvisar Kaila explicit tanken att Aristofilos skulle vara hans språkrör, Kaila, Syvähenkinen elämä, s. 8. ↩

Jfr också Niiniluoto, som menar att Aristofilos världssyn representerar en från dogmerna fri form av religiositet som Kaila kunde ha omfattat om han inte hållits tillbaka av sitt vetenskapliga jag, Niiniluoto, ”Ajatuksen levottomuus. Eino Kailan syvähenkinen filosofia”, s. 19. ↩

Göran Schildt, ”En modern Lucretius”, Kontrakurs, Helsingfors: Söderström 1963, s. 44. Se även till exempel von Wright, ”Filosofin är mitt liv – Fragment av en självbiografi”, Myten om framsteget, Helsingfors: Söderström 1993, s. 155 och Oiva Ketonen, ”Eino Kaila, Philosopher and Teacher”, Ilkka Niiniluoto, Matti Sintonen & G.H. von Wright (red.), Eino Kaila and Logical Empiricism, Acta Philosophica Fennica 52, 1992, s. 69. ↩

Matti Kuusi, Ohituksia, s. 118 f. ↩

Se till exempel ”Professor Kaila om äktfinskheten”, Hufvudstadsbladet 8.5.1925, ”Motsättningen mellan öster och väster. Ett mäktigt patos uppbär tanken om Finlands roll som västerns utpost”, Åbo Underrättelser 8.12.1926 och ”Eurooppa ja Suomi”, Uusi Suomi 23.6.1934. ↩

Bytte 1962 namn till Filosofiska Föreningen i Finland. ↩

Rolf Nevanlinna, Muisteltua, Helsinki: Otava 1976, s. 105, 186. ↩

Anekdoten återberättas till exempel i Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 134, utan att ursprunget nämns. ↩

Kaila, ”Laatujen asema suureiden maailmassa”, s. 262. Kaila säger, strängt taget, inte att han minns denna händelse, utan att han tycker sig minnas den (”olen muistavinani”). ↩

Kaila, Tankens oro, s. 104 f. ↩

Schildt, ”En modern Lucretius”, s. 49. I detta sammanhang nämner Schildt inte året för sitt sista besök hos Kaila, men i en senare essä om Kaila framgår det att det var 1956, se Schildt, ”Eino Kaila och evolutionsläran”, Tvivlets gåva eller Förflugna tankar om Guds död och en försvunnen far, Helsingfors: Söderström 2000, s. 55. ↩

Se Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 139, där Salmela framhåller hur utnämnandet av Jaakko Hintikka till professor i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet 1959 – en process i vilken Kaila var involverad som sakkunnig under sin sista tid i livet – kan ses som en avgörande seger för Kailas vetenskapspolitiska linje. Den logiska vändningen i finländsk filosofi har också behandlats i Michael von Boguslawski, Proofs, Paradoxes, and Probabilities. The Logical Turn of Philosophy in Finland, University of Helsinki 2011. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 57; Oiva Ketonen, ”Eino Kailan tutkijapersoonallisuus”, Valvoja 78, 1958, s. 200; Jaakko Hintikka, ”Eino Kaila’s ’Blue Fire’”, Ilkka Niiniluoto, Matti Sintonen & G.H. von Wright (red.), Eino Kaila and Logical Empiricism, s. 153 f. Dikten ”Kouta” ingår i sviten Helkavirsiä, översättningen av citatet är hämtad ur Eino Leino, Helkasånger I–II, i svensk tolkning av Thomas Warburton, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 1963, s. 66. ↩

Uppgifterna baserar sig i huvudsak på von Wrights självbiografi. ↩

Kaila till von Wright 21.5.1948. ↩

Citaten är hämtade ur Schildts egen dagbok och daterade 9.8.1944. Göran Schildt, Vinterkriget som fars. En ung mans dagbok 1939–1945, Helsingfors: Söderström 2003, s. 109. ↩

von Wright till Kaila 15.4.1937. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 20. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 19. ↩

von Wright till Mary och Ragnar Numelin 21.8.1934, Ragnar Numelins samling, 23, Handskriftssamlingarna, Åbo Akademis bibliotek. ↩

von Wright, ”Filosofin är mitt liv”, s. 155. ↩

von Wright, De empiriska satsernas avgränsningsproblem. Undersökningar i modärn kunskapsteori, pro gradu-avhandling, Helsingfors universitet 1936, von Wright och Wittgenstein-arkivet vid Helsingfors universitet. Avhandlingen har daterats utifrån protokollet för historisk-filologiska sektionens möte 23.5.1936, § 23, Historisk-filologiska sektionens arkiv, Helsingfors universitets centralarkiv. Av protokollet framgår också att avhandlingen fått betyget eximia cum laude approbatur. ↩

von Wright, Explanation and Understanding, London: Kegan Paul 1971. ↩

Referensen till Kaila är explicit, se von Wright, De empiriska satsernas avgränsningsproblem, s. 12. Se även Kaila, ”Todellisuuden tieteellisestä ja metafyysisestä selittämisestä”, Valitut teokset 1, s. 422. ↩

von Wright, ”Der Wahrscheinlichkeitsbegriff in der modernen Erkenntnisphilosophie”, Theoria 4, 1938, s. 3–20. ↩

Publikationsförteckningen publicerades efter von Wrights död, se Risto Vilkko & Erkki Kilpinen (red.), ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210. ↩

Ett tiotal av dessa ”okända” artiklar finns upptagna bland von Wright-publikationerna i Juha Manninen & Ilkka Niiniluoto (red.), The Philosophical Twentieth Century in Finland. A Bibliographical Guide, Acta Philosophica Fennica 82, 2007, s. 434–461. ↩

Kaila till Åke Petzäll 28.1.1937. Breven mellan Kaila och Petzäll finns i Petzäll, Å., brevsamling, Handskrifter och specialsamlingar, Universitetsbiblioteket, Lunds universitet. ↩

Kaila till Petzäll 7.3.1937. Petzäll, som tyckte det fanns för mycket ”allmänna utredningar” i artikeln, hade också föreslagit att von Wright skulle revidera den så att den bättre kunde ”tjäna till diskussionsinledning”, Petzäll till Kaila 4.3.1937. I Kailas brev ingår också ett PS där Kaila säger sig märka att tonen i brevet är ”lite irriterad”. ↩

von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 3. ↩

von Wright, ”Intellectual Autobiography”, Paul Arthur Schilpp & Lewis Edwin Hahn (red.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, Illinois: Open Court 1989, s. 21. ↩

von Wright, The Logical Problem of Induction, andra reviderade upplagan, Oxford: Basil Blackwell 1957. ↩

Se också von Wrights något formellare beskrivning av induktiva slutledningar genast i inledningen till avhandlingen, von Wright, The Logical Problem of Induction, s. 7. ↩

von Wright, The Logical Problem of Induction, s. 8. ↩

von Wright, ”En filosof ser på filosofien”, Lars Bergström, Harald Ofstad & Dag Prawitz (red.), En filosofibok tillägnad Anders Wedberg, Stockholm: Bonniers 1978, s. 195. ↩

von Wright, ”En filosof ser på filosofien”, s. 194 f. ↩

von Wright, ”Biografisk skiss”, Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, övers. Thomas Warburton, Helsingfors: Schildts 1967, s. 27. von Wrights biografiska skiss publicerades ursprungligen som en separat artikel i tidskriften Ajatus 1954. ↩

von Wright till Göran Schildt 15.6.1947, Kruskopf (red.), En livslång vänskap, s. 178 f. von Wrights jämförelse av Wittgenstein med Cézanne behandlas utförligt i Bernt Österman, ”’Jag kan inte låta bli att oupphörligt jämföra honom med Cézanne’. Hur Göran Schildt hjälpte Georg Henrik von Wright att lösa problemet Ludwig Wittgenstein”, s. 51–65. ↩

von Wright, The Logical Problem of Induction, s. 193 f. ↩

von Wright, The Logical Problem of Induction, s. 193; En filosof ser på filosofien, s. 195. ↩

von Wright, ”En filosof ser på filosofien”, s. 196. ↩

von Wright, ”En filosof ser på filosofien”, s. 199. ↩

von Wright till Kaila 9.7.1939. ↩

von Wright, ”Filosofien och vetenskaperna”, Finsk Tidskrift 140, h. 2–3, 1946, s. 7. ↩

von Wright, ”Filosofien och vetenskaperna”, s. 1. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 170. Dateringen av von Wrights avgörande vandring längs Cam till i början av 1949 är hämtad från von Wright, ”Intellectual Autobiography”, s. 28. ↩

Se förordet till von Wright, An Essay in Modal Logic, Amsterdam: North-Holland 1951. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 171. von Wrights första publikation om deontisk logik var ”Deontic Logic”, Mind 60, 1951. ↩

von Wright, Tanke och förkunnelse, Helsingfors: Söderström 1955. ↩

von Wright, ”Intellectual Autobiography”, s. 18 f. Artikeln är en inledning till en bok som publicerades 1989, men huvuddelen av texten kan dateras till början av 1973 genom ett utkast som finns bevarat i von Wright och Wittgenstein-arkivet. ↩

von Wright, Den logiska empirismen, Helsingfors: Söderström 1943. ↩

von Wright, ”Logistisk filosofi”, Nya Argus 31, 1938, s. 175–177. ↩

von Wright, ”Betraktelser om Europa”, Finsk Tidskrift 130, 1941, s. 151–162 och von Wright, ”Indiens väg mot ’swaraj’”, Studentbladet 25, 4/1937, s. 62–64. ↩

Se till exempel von Wright, ”Fuga genom fem länder”, Studentbladet 25, 2/1937, s. 170, 173 f. ↩

von Wright, ”En livsåskådning kapitulerar”, Studentbladet 25, 5/1937, s. 81–83. ↩

von Wright, Tanke och förkunnelse, s. 75 och von Wright, ”En livsåskådning kapitulerar”, s. 82. ↩

von Wright, Tanke och förkunnelse, s. 7. ↩

”[…] en sådan bok som denna är för den lidande mänskligheten en sådan gåva att något värdefullare knappast finns”, skriver Kaila om I Odysseus kölvatten, Kaila till Göran Schildt 22.3.1953, Göran Schildts arkiv, SLS. ↩

De två andra var Elizabeth Anscombe (1919–2001) och Rush Rhees (1905–1989). ↩

Den lediga professuren besattes av etnologen Kustaa Vilkuna 1959, se von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 193. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 202. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 203. ↩

Se framför allt Judith Jarvis Thomson, ”Evaluatives and Directives”, Gilbert Harman & Judith Jarvis Thomson, Moral Relativism and Moral Objectivity, Cambridge, Massachusetts: Blackwell 1996, där Thomson även skriver så här: ”My way of dividing the territory comes, with modifications, from von Wright”. von Wrights värdeteori diskuteras också till exempel i Nils Jareborg, Värderingar, Lund: Studentlitteratur 1973, Lassi Jakola, ”Hyvän muunnelmat, analyysin muunnelmat. G.H. von Wright moraalisen hyvän luonteesta”, Nora Hämäläinen, Juhana Lemetti & Ilkka Niiniluoto (red.), Hyve, Filosofiska studier vid Helsingfors universitet 45, 2014, s. 107–121, Österman, ”Spåret efter The Varieties of Goodness – en jämförelse av värdefilosofin hos Georg Henrik von Wright och Judith Jarvis Thomson, a.a., s. 123–139 och Österman, ”The Many Uses of ’Good’”, Georg Meggle & Andreas Wojcik (red.), Actions, norms, values. Discussions with Georg Henrik von Wright, Berlin: Gruyter 1999, s. 331–344. ↩

Österman, ”Spåret efter The Varieties of Goodness”, s. 129 ff. ↩

Se von Wright, The Varieties of Goodness, s. 5 f. och s. 119 samt von Wright, ”En filosof ser på filosofien”, s. 200 ff. ↩

von Wright, ”En filosof ser på filosofien”, s. 202. För användningen av uttrycket ”uttolkande av begreppsliga intuitioner”, se s. 199. ↩

Så här lyder Wittgensteins formulering i översättning av Lars Hertzberg: ”Arbetet med filosofi är – liksom ofta arbetet med arkitektur – egentligen mera ett arbete på en själv. På ens egen uppfattning. På hur man ser tingen. (Och vad man kräver av dem.)” Ludwig Wittgenstein, Särskilda anmärkningar, red. von Wright, Lund: Doxa 1983, s. 25. Kopplingen mellan ”uttolkande begreppsanalys” och denna Wittgensteinpassage antyds även av von Wright, som använder det ursprungliga citatet på tyska som motto för ”En filosof ser på filosofien” (s. 187). ↩

von Wright, The Varieties of Goodness, s. 5. ↩

von Wright utgår i sin diskussion av moralisk godhet i The Varieties från följande definition av det moraliskt goda handlandet: ”an act is morally good, if and only if it does good to at least one being and does not do bad (harm) to any being” (s. 121). ↩

Hufvudstadsbladet 28.11.1967. I Dagens Nyheter publicerades artikeln något modifierad i två delar 28.11 och 30.11.1967. ↩

”Han arbetar på Gott och Ont – v. Wright akademiledamot”, intervju med von Wright av Benedict Zilliacus, Hufvudstadsbladet 26.8.1961. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 244. Vietnamfrågan behandlas på s. 242–245. Se också Österman, ”Georg Henrik von Wrightin kannanotto Vietnamin sotaan ja mitä se merkitsi hänelle filosofina”, Tieteessä tapahtuu 3/2019. ↩

von Wright, ”Betraktelser om Europa”. Artikeln behandlas också senare i avsnittet om Kailas festtal 1940. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 244. ↩

von Wright, ”Vetenskapsakademin belönar en mänsklighetens skadegörare”, Dagens Nyheter 7.12.1976. ↩

Se också Thomas Wallgren, ”Georg Henrik von Wright som tidsdiagnostiker”, Ajatus 56, 1999. ↩

Formuleringen är en generaliserad form av den praktiska syllogism von Wright presenterar i Explanation and Understanding, London: Routledge and K. Paul 1971, s. 120. ↩

Förklaringen är här baserad på det von Wright skriver om kausalitet i den senare boken Causality and Determinism, New York: Columbia University Press 1974, s. 52 f. ↩

von Wright, Explanation and Understanding, s. 156–159. ↩

von Wright, Explanation and Understanding, s. 144 f. ↩

von Wright, Humanismen som livshållning och andra essayer, Helsingfors: Söderström 1978; von Wright, Vetenskapen och förnuftet, Helsingfors: Söderström 1986; von Wright, Myten om framsteget, Helsingfors: Söderström 1993. ↩

Carl Bildts bidrag publicerades i Svenska Dagbladet 10.5.1987 och Bengt Westerbergs 5.6.1987. Serien avslutades med en artikel av von Wright 14.6.1987, där han fick ge svar till sina kritiker. ↩

Carl Bildt, ”En ny framtidsoptimism”, Svenska Dagbladet 10.5.1987. ↩

von Wright, Humanismen som livshållning, s. 62. ↩

von Wright, Humanismen som livshållning, s. 85, 89. ↩

von Wright, Vetenskapen och förnuftet, s. 17. ↩

von Wright, Vetenskapen och förnuftet, s. 18. ↩

von Wright, ”… skingra den dimma som svävar över framsteget”, Myten om framsteget, s. 45 f., 50 och 54 f. En direkt översättning av titeln på det ursprungliga engelska föredraget skulle vara ”Myten om framsteget”, liksom boken heter. ↩

Ludwig Wittgenstein, Vermischte Bemerkungen, red. von Wright, Frankfurt: Suhrkamp 1977; Ludwig Wittgenstein, Culture and Value, red. von Wright, i översättning av Peter Winch, Oxford: Basil Blackwell 1980; Ludwig Wittgenstein, Särskilda anmärkningar, red. von Wright, i översättning av Lars Hertzberg, Stockholm: Doxa 1983. von Wright betecknas som redaktör eller utgivare för böckerna, men i samarbete med Heikki Nyman. ↩

von Wright, ”Wittgenstein in Relation to his Times”, Wittgenstein, Oxford: Basil Blackwell 1982, s. 210. ↩

von Wright, In the Shadow of Descartes, Dordrecht: Kluwer 1998. ↩

von Wright, ”Filosofin är mitt liv”, s. 160. ↩

von Wright, The Tree of Knowledge and Other Essays, Leiden: E. J. Brill 1993, s. 1, min översättning. Det bör påpekas att den första meningen lyder ”My intellectual life has developed in two separate groves” (min kursivering), där ”groves” egentligen betyder skogsdungar. Det förefaller dock uppenbart att von Wright avsåg ”grooves”, som kan översättas som fåror. I den tyska översättningen används ”Gleisen” (spår), i enlighet med denna tolkning, von Wright, Erkenntnis als Lebensform, i översättning av Joachim Schulte, Köln: Böhlau Verlag Wien 1995, s. 7. ↩

von Wright, The Tree of Knowledge, s. 1 f. ↩

von Wright, ”Intellectual Autobiography”, s. 18. ↩

Det engelska uttryck som von Wright använder för ”överbrygga klyftan” är ”heal the rift”, ”Intellectual Autobiography”, s. 18. ↩

von Wright, ”Filosofin är mitt liv”, s. 165. ↩

Ludwig Wittgenstein, Tractatus Logico-Philosophicus, Helsingfors: Orion/Holger Schildts förlag 1961, 6.54. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 5. ↩

För von Wrights mest ingående beskrivning av Kailas ”visionära sida” se von Wright, ”Eino Kaila’s monism”, The Tree of Knowledge, s. 63, 66. ↩

Kaila, ”Eräs nykyajan kuva – Grossglockner Hochalpenstrasse”, Uusi Suomi 6.8.1939. Mina översättningar till svenska. ↩

von Wright, Vetenskapen och förnuftet, s. 136. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 125. ↩

von Wright, Vetenskapen och förnuftet, s. 17 f. ↩

Göran Schildt, Lånade vingar. Ungdomsminnen, s. 102. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 67. ↩

von Wright, ”Förteckning över utrikesresor”, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Wri-SF-199-a, Helsingfors universitet. ↩

von Wright till Kaila 15.4.1937. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 68. ↩

von Wright till Kaila 9.12.1937. ↩

Se von Wright till Kaila 29.5.1948, 7.7.1948 och 21.8.1948. Resan har skildrats av Göran Schildt i Önskeresan, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 1957 och Loggbok Stockholm–Rapallo, Stockholm: Wahlström & Widstrand 1966. ↩

von Wright, ”Filosofin är mitt liv”, s. 156. ↩

von Wright till Kaila 26.5.1939. I detta skede tänker sig von Wright att avhandlingen i tryck ska omfatta endast 200 sidor. Det slutliga sidantalet blev 258. ↩

von Wright till Kaila 21.4.1939. ↩

Se framför allt slutet av von Wrights brev till Kaila 5.4.1939. ↩

Kaila till von Wright 18.3.1939. ↩

För Kailas oro innan resan se Kaila till von Wright 7.5.1939. ↩

Frågan tas knappast alls upp i hans brevväxling med Mary och Ragnar Numelin. Däremot kan sådana element ha ingått i hans brevväxling med Göran Schildt. Breven från von Wright till Schildt under denna tid förefaller dock inte att ha bevarats. Av Schildts brev till von Wright 10.5.1939 framgår till exempel att det funnits ett särskilt långt och ”till stilen georghenrikskt brev” som Schildt besvarar, se Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap, s. 54. ↩

Dateringen baserar sig på en anteckning som finns i von Wright, ”Förteckning över utrikesresor”. Att det måste ha rört sig om den trettonde föreläsningen kan man sluta sig till genom att använda Cora Diamonds utgåva av föreläsningarna, Cora Diamond (red.), Wittgenstein’s Lectures on the Foundations of Mathematics, Ithaca: Cornell University Press 1976. Eftersom Diamond inte daterat föreläsningarna har en kopia av R.G. Bosanquets ursprungliga anteckningar, som förvaras i von Wright och Wittgenstein-arkivet (Witt-400-005), använts som hjälp för att fastställa vilken föreläsning det rör sig om. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 77. ↩

von Wright till Kaila 5.4.1939. ↩

von Wright till Kaila 25.4.1939. Dateringen av den första föreläsningen till 24.4.1939 härstammar från James C. Klagge & Alfred Nordmann (red.), Ludwig Wittgenstein. Public and Private Occasions, Lanham: Rowman & Littlefield Publishers 2003, s. 350. ↩

von Wright till Kaila 4.4.1939. ↩

Wittgenstein föreföll, i strid med den etablerade uppfattningen, mena att påvisandet av en kontradiktion inte borde uppfattas som ett tecken på att systemet är ”sjukt” (”a contradiction is not a germ which shows general illness”). Diskussionen ledde över till ett legendariskt meningsutbyte mellan Wittgenstein och matematikern Alan Turing, i vilket Turing menade att existensen av en motsägelse till exempel kunde leda till att en bro kollapsade. Diamond (red.), Wittgenstein’s Lectures on the Foundations of Mathematics, s. 211. ↩

von Wright till Kaila 26.5.1939. ↩

von Wright till Kaila 6.6.1939. ↩

Knut Erik Tranøy, ”Wittgenstein in Cambridge 1949–51. Some Personal Recollections”, Jaakko Hintikka (red.), Essays on Wittgenstein in Honour of G.H. von Wright, Acta Philosophica Fennica 28, 1976, s. 17. ↩

von Wright, Wittgenstein, s. 11. ↩

Kaila till von Wright 6.7.1939. ↩

von Wright till Kaila 9.7.1939. ↩

von Wright till Kaila, september 1940. ↩

Kaila till von Wright 7.5.1939. ↩

Kaila till von Wright 6.7.1939. ↩

Kaila till von Wright 1.6.1939. ↩

Ernst Topitsch, ”Introduction”, Victor Kraft, Foundations for a Scientific Analysis of Value, red. Henk L. Mulder, Dordrecht: D. Reidel 1981, s. xii. ↩

Kaila till von Wright 1.6.1939. ↩

Tisdagen 18.7.1939 skriver Kaila till von Wright att hemresan inleds den därpå följande veckan. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 12. ↩

En artikel med detta tema utkom samma år, Kaila, ”Logik und Psychophysik. Ein Beitrag zur theoretischen Psychologie”, Theoria 10, 1944, s. 91–119. ↩

Ilkka Niiniluoto, ”Ajatuksen levottomuus – Eino Kailan syvähenkinen filosofia”, s. 27 f. ↩

Kaila bodde på Fältskärsgatan 3 och von Wright på Tölötullsgatan 7. Vid hemkomsten fann von Wright att alla fönster var utslagna. von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 95. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 94. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 103. ↩

Kailas minnestal har också tryckts i Rolf Nevanlinnas memoarer, Muisteltua, s. 155. ↩

Kaila till Petzäll 8.3.1944. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 84, 86. ↩

Rolf Nevanlinna, Muisteltua, Helsingfors: Otava 1976, s. 140; von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 87–89. ↩

von Wright till Kaila, september 1940. ↩

von Wright till Kaila 10.10.1940. ↩

Se von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 87 och Kaila till von Wright 24.9.1940. ↩

Brevet måste rimligtvis vara skrivet mellan tidpunkten för Kailas tal, 5.9.1940, och Kailas svarsbrev som är daterat 24.9.1940. ↩

von Wright till Kaila, september 1940. ↩

Se till exempel Juha Manninen, ”Eino Kaila ja kolmas valtakunta”, Tieteessä tapahtuu 4/2007, s. 31. ↩

Kailas brev till von Wright 28.3.1941 från Sverige härstammar från denna resa. Artiklarna i de tyska tidskrifterna var minst fem till antalet och publicerades 1941–1942, se Veli Valpola, ”Eino Kailas publicerade skrifter, artiklar och tal samt referat av tal och intervjuer”, Ajatus 23, 1960, s. 137 f. En uppfattning om artiklarnas innehåll ges i Manninen, ”Eino Kaila ja kolmas valtakunta”. ↩

Kaila till von Wright 18.3.1939; von Wright till Kaila 5.4.1939. ↩

Kaila, ”Individen och nationen”, Hufvudstadsbladet 24.12.1939. ↩

Kaila, Kolmesataa vuotta suomalaista yliopistoelämää, Helsinki: Otava 1940. ↩

Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 175. Juha Manninen beskriver skriften som en ”infosnutt” (tietoisku) för Finland som lämnats ensamt i vinterkriget, Manninen, ”Eino Kaila ja kolmas valtakunta”, s. 31. ↩

Kaila, ”Nykyajan henkinen tausta”, Valvoja-Aika, 1940, s. 169–182. Föredraget ingår också i Kaila, Valitut teokset 2, s. 229–243. ↩

”Professor Eino Kaila: Festtal vid Helsingfors universitets 300-års jubileum den 5 september 1940”, Hufvudstadsbladet 6.9.1940. Talet publicerades samma dag på finska i åtminstone Helsingin Sanomat och Uusi Suomi. ↩

Matti Klinge, Professorer. 35 professorer under lika många årtionden vid Kungliga Akademien i Åbo, senare Kejserliga Alexanders-Universitetet, numera Helsingfors Universitet, Stockholm: Atlantis 1990, s. 184. ↩

Kaarlo Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum 4–5.IX.1940, s. 62. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 56 f. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 63. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 64. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 64 f. Jfr också Kaila, Tankens oro, s. 137. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 66 f. ↩

Kaarlo Hildén (red.), Helsingin yliopiston 300-vuotisjuhlat 4–5.IX.1940, s. 23. Min översättning. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 62. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 65. Hänvisningen till det dionysiska och det apollinska torde vara influerad av Nietzsche. ↩

Kailas avsky för antisemitismen tog sig till exempel uttryck i en insändare riktad mot behandlingen av judar i Danmark som han författade 1943. Kaila, ”Tanskan juutalaisten kohtalo”, Uusi Suomi 5.10.1943. ↩

Se Manninen, ”Eino Kaila ja kolmas valtakunta”, s. 33. ↩

Hildén (red.), Helsingfors universitets 300-årsjubileum, s. 68. ↩

Uppgifterna om von Wrights brev till Broad härstammar från en serie utdrag som Broad, utan von Wrights vetskap, lät publicera i The Cambridge Review 1939–1940 som stöd för Finlands sak. I tidskriften omnämns avsändaren endast som ”a Swedish Finlander and a student of philosophy at Helsingfors University”, The Cambridge Review LXI, 1939, s. 200. Översättningen av citaten är min egen, det bör ändå nämnas att originalbreven tydligen också varit skrivna på svenska (som Broad behärskade). ↩

The Cambridge Review LXI, 1940, s. 340. ↩

G.H. von Wright, ”Tunga voro även fredens pris”, Örnulf Tigerstedt (red.), Finland från krig till krig 1939–1940, Finska självständighetsförbundet: Stockholm 1941, s. 22 f. ↩

Se till exempel Leif Zern, ”Bisamråttan i bilsamhället eller Georg Henrik von Wrights blinda fläckar”, Moderna Tider juni–juli 1996, s. 52–55. ↩

von Wright, ”Betraktelser om Europa”, s. 157. ↩

von Wright, ”Betraktelser om Europa”, s. 160. ↩

Vänskaps-, samarbets- och biståndspakten var ett fördrag mellan Finland och Sovjetunionen som upprätthölls 1948–1992. Genom detta förband sig Finland att försvara sitt territorium om någon försökte anfalla Sovjet över Finland, med möjligt bistånd från Sovjet. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 132 f. ↩

von Wright till Ragnar Numelin 27.5.1948, Ragnar Numelins samling, 23, Handskriftssamlingarna, Åbo Akademis bibliotek. ↩

von Wright, Mitt liv som jag minns det, s. 132. ↩

Den andra var professuren i teoretisk filosofi. ↩

von Wright till Kaila 1.5.1949. ↩

Tjänstledighetsperioderna är fastställda utifrån kanslerns beslut om tjänstledighet daterade 3.6.1948 (303/L/1948), 23.5.1949 (131/L/1949), 12.12.1950 (290/L/1950), 19.3.1951 (77/L/1951) samt von Wrights anhållan om tjänstledighet för hösten 1951 daterad 7.9.1951 (208/L/1951), Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv. ↩

von Wrights anhållanden om tjänstledighet 17.5.1948 (214/L/1948) och 25.4.1949 (131/L/1949), konsistoriets utlåtande 2.6.1948 (214/L/1948); kanslerns beslut om tjänstledighet 3.6.1948 (303/L/1948) och 23.5.1949 (131/L/1949); von Wrights anhållan om tjänstledighet 2.12.1950 (290/L/1950), Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv. ↩

von Wright till Aarne Anttila 2.12.1950, Aarne Anttilas brevsamling, 216 mf, 1110–1115, Finska Litteratursällskapets arkiv för litteratur och kulturhistoria. ↩

von Wright till Kaila 7.11.1948. ↩

von Wright till Kaila 3.7.1949. ↩

Kaila till von Wright 20.9.1949. ↩

von Wright till Kaila 3.7.1949. ↩

”he was also exceptionally good-looking”, skriver von Wright om Kaila i von Wright, ”Introduction”, Robert S. Cohen (red.), Eino Kaila. Reality and Experience, s. xiv. ↩

von Wright till Kaila 9.6.1951. ↩

Svante Nordin, Ingemar Hedenius. En filosof och hans tid, Stockholm: Natur och Kultur 2004, s. 128 och 185. ↩

Kailas utlåtande om professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, protokoll för fakultetsrådets möte 17.9.1959, § 178 bilaga A, Statsvetenskapliga fakultetens arkiv, Helsingfors universitets centralarkiv. ↩

Kaila använder uttrycket ”ankarasti asiallinen harrastus”, Kaila, ”Vastine J.E. Salomaalle”, s. 536. ↩

Se till exempel Strang, ”Georg Henrik von Wright och Ingemar Hedenius. Rollen som intellektuell och analytisk filosof i Finland och i Sverige”, Tankens utåtvändhet, s. 198. ↩

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 369. ↩

von Wright till Kaila 26.4.1949. ↩

Kaila till von Wright 7.5.1949. ↩

Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 383 f. I inledningsskedet var även Uuno Saarnio med i leken, men åtminstone von Wright betraktade honom som inkompetent för posten. ↩

von Wrights utlåtande om professuren i teoretisk filosofi 25.10.1950, s. 32, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Wri-SF-052, Helsingfors universitet. ↩

Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 384. ↩

Enligt Mikko Salmela handlade det om den svenska filosofiprofessorn Torgny Segerstedt (ofta skrivet som Torgny T. Segerstedt för att undvika sammanblandning med hans far med samma namn), Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 385. Enligt statsvetenskapliga fakultetens mötesprotokoll kallades dock även Rafael Karstén och Erik Stenius in, protokoll för fakultetsrådets möte 12.3.1955, § 12, Statsvetenskapliga fakultetens arkiv, Helsingfors universitets centralarkiv. ↩

Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 386. ↩

von Wright till Kaila 6.4.1958. ↩

”Huvudparten av hans produktion tillhör inte den praktiska filosofins område, och publikationen som tillhör detta, är svag”, skriver Kaila i sitt utlåtande, kopia av Eino Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi daterad 20.1.1954, Finska Litteratursällskapets arkiv för litteratur och kulturhistoria, Eino Kailas arkiv. Min översättning av citatet. ↩

von Wright till Kaila 6.4.1958. Ketonens ursprungliga formulering från 1954 återfinns i Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 386. ↩

von Wrights utlåtande om professuren i praktisk filosofi 10.9.1958, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Wri-SF-052, Helsingfors universitet. ↩

Kailas utlåtande om professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, protokoll för fakultetsrådets möte 17.9.1959, § 178 bilaga A, Statsvetenskapliga fakultetens arkiv, Helsingfors universitets centralarkiv. ↩

von Wright till Kaila 6.4.1958. ↩

Kaila till von Wright 20.4.1958. ↩

Kaila till von Wright 13.6.1958. ↩

Kaila till von Wright 25.5.1947. ↩

von Wright till Kaila 15.4.1939. Platsen von Wright inspireras av är den Norditalienska staden Merano. I brevväxlingen används stadens tyska namn Meran. ↩

von Wright till Kaila 12.9.1948. ↩

Kaila till von Wright 17.9.1948. ↩

Kaila till von Wright 17.6.1951. ↩

Ilkka Niiniluoto, ”Opening Words”, Ilkka Niiniluoto, Matti Sintonen & G.H. von Wright (red.), Eino Kaila and Logical Empiricism, s. 11 f. ↩

”A notion inherently confused cannot be used to clarify anything”, Gustaf Bergmann, ”Review of Eino Kaila’s Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs”, Philosophical Review, vol. 68, 1958, s. 425. Enligt Raimo Tuomela och Marja Leena Toukonen har Bergmann helt missförstått Kaila, Tuomela & Toukonen, ”Kaila’s Notion of Terminal Causality”, Ilkka Niiniluoto, Matti Sintonen & G.H. von Wright (red.), Eino Kaila and Logical Empiricism, s. 144. ↩

von Wright, ”Kaila som Lucretius”, s. 177 f. ↩

Se till exempel Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, s. 136 f. ↩

Kaila till von Wright 28.10.1948. ↩

von Wright, ”Introduction”, Eino Kaila. Reality and Experience, s. xi. ↩

”Eino Kaila: Jämviktsträvandet primus motor i allt levande och skeende”, Hufvudstadsbladet 24.4.1958. ↩

Kaila till von Wright 17.9.1948. ↩

Kaila, Tankens oro, s. 26. ↩

Brev

1937

Max Söderman och G.H. von Wright till Eino Kaila 12/4 1937

Vindobonae 12/IV-37

”Traum und Rausch und Abenteuer ist des Lebens dunkler Kern”1

Max Söderman

Georg Henrik

Kommentarer

(ty.) Dröm och rus och äventyr är livets dunkla kärna. Citatets ursprung är okänt. Det framgår av von Wrights brev till Kaila, daterat 15.4.1937, att von Wright och Max Söderman samma kväll som de skrev sin hälsning sett Die Braut von Messina på Burghteater, antingen Friedrich Schillers ursprungsdrama eller någon av de existerande operaversionerna. Det är möjligt att citatet är relaterat till detta, även om det inte torde vara direkt hämtat från Schillers text. Ett annat alternativ är att texten funnits framme som ett valspråk i Weinstube Alter Hofkeller där von Wright och Söderman, av kortet att döma, satt då de skrev till Kaila (kortet avbildar också en interiör med en byst av Dionysos).

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 15/4 1937

Meran den 15 april 1937

Eino!

För blott några timmar sen återkommen till min andliga födelsestad1, känner jag mig av många anledningar manad att skriva till dig som den första i mitt hemland.

Nedresan2 gick alltså över Balticum och Polen till Wien. Av Polen såg jag egentligen blott Krakau, som i historiskt avseende hör till det intressantaste och mest koncentrerade jag hittills sett. Universitetet – ett av Europas äldsta – hade ferier, men jag fick i varje fall klart för mig, att den filosofiska aktiviteten därstädes är rätt stor på alla fronter; även förekomma föreläsningar i exakt logik (Zawirski). Dock: Wien var nedresans tyngdpunkt,3 en tyngdpunkt, som icke saknade filosofiska inslag.

Jag kom tidigt en morgon till denna barockarkitekturens härliga jätteskapelse, och min första uppgift var att uppsöka Söderman. Hur han bor? Som en filosof anstår. Redan adressen är en logistisk formel med Herreng. 6, 6 Stg. T.22, vilken rätt översatt i Umgangssprache4 visar sig betyda: Wiens högsta hus, översta våningen. En vindskupa med vy över staden, till arealen knappast kvadraten på Södermans egna dimensioner, men för övrigt sympatisk och bra, icke minst vad läget beträffar. Och Max Ferdinand själv, visst var han densamma som förut, om möjligt än mera originell, än mera tillspetsad både till sin intellektualitet och till de drag av infantilism, som gör honom på något sätt så främmande för det jordiska. Hans andliga vitalitet var verkligen överväldigande, den har synbarligen renodlat sig och vuxit enormt detta för honom så innehållsrika studieår. Vad hans arbete beträffar,5 så känner du kanske mera om saken, än vad jag fick veta, i varje fall har han vunnit mycket ur sitt omedelbara forskningsobjekt och känner sig manad att nedlägga sina resultat i tvenne arbeten – utom det om Bolzano ännu ett om logikens utveckling från Leibniz till B. –, dessutom ligger han synbarligen storartat väl inne i den senaste filosofiska utvecklingen. – Den vetenskapliga miljö han lever i är väl dock knappast så inspirerande som den kunde vara. Det verkar som om någonting hölle på att dö ut här i Wien.6 Ännu finnas de, som envist fasthänga vid de dogmatiserade teserna från ”nypositivismens” tider, om ock den stora lärofadern Wittgenstein numera torde definitivt lämnat filosofin,7 Carnap betraktar man med misstro och oförståelse, Popper är på Nya Zeeland8, Kraft är väl trots allt icke någon drivande kraft av första ordningen. Men så har Wien dock Kurt Gödel. – Motvilligt hade jag gått med på ett möte med denna märkliga man9, som du förvisso känner långt bättre än jag, men som dock här måste med några ord kommenteras. Redan utseendet är ju märkligt, med ögonen som du ofta beskrivit. Vårt resonemang rörde till en början saker ”inom” kalkylen, varvid min roll självfallet närmast blev åhörarens. Senare togs sannolikhetsproblemet till diskussion, och jag frapperades av för det första, att Gödels intresse för problemet så gott som helt knöt sig till den kalkylatoriska sidan av saken – omformuleringar av v. Mises regellöshetsaxiom, sannolikhetsbegreppets axiomatisering m.m. –, medan de specifikt kunskapsteoretiska problemen, som det om sannolikhetspåståendets verifikation och falsifikation, tycktes i mindre grad väcka hans intresse och för det andra att hans direkta insikter i dessa för kunskapsteorien vitala frågor icke verkade synnerligen stora. En modärn filosoftyp alltså, hos vilken det kalkylatoriska intresset är det enda levande10 och för vilken andra filosofiska frågeställningar blott spela rollen av mindre väsentliga utanverk. Men dock: vår diskussion var icke slut med detta. Söderman ledde in samtalet på en mera lyrisk fråga: frågan om i vilken mån den logistiska kunskapsteorien kunde anses implicera en bestämd ”världsåskådning”. Det var särdeles egendomligt att se huru främmande en sådan fråga var för Gödel, som på denna punkt verkade fullständigt som ett barn. Såvida han överhuvud tog ställning till frågor av världsåskådningsnatur skedde det närmast i den gamla Wiener-Kreis-andan. I detta sammanhang framkom en överraskande tolkning av Carnaps toleransprincip, som knappast torde träffa det riktiga. – Detta var alltså Gödel. Ur ett flyktigt möte kan man väl aldrig vinna en uttömmande bild av en människa allra minst en sådan som Gödel, men jag tror dock att våra få timmar av samvaro hunno till att giva mig en otydlig föreställning om den andliga strukturen hos detta geni, både till dess storhet och dess begränsning. Ty förvisso: lika litet som hans storhet någonsin må av oss fördunklas, lika litet må man vara blind för den egendomliga begränsningen hos hans ande, en begränsning som kommer desto klarare i dagen, då den avtecknar sig mot den alltomfattande universaliteten hos en Söderman11. Och må det till sist tilläggas att Gödel av allt att döma respekterar Söderman som en i diskussionen jämbördig, som en förmåga med de största utsikter till framgång.

Samvaron med Söderman hade även andra aspekt än de rent filosofiska. Vi besågo en konstutställning tillsammans (engelska klassiker), hörde en mässa av Mozart i Burg-kapellet, sågo Die Braut von Messina i Burgtheater och slutade sista kvällen i en stämningsfull vinkällare, varifrån en gemensam hälsning torde ha nått dig. Den sändes i ett inspirerat moment, i ett ögonblick då denna tredje person, som hälsningen gällde, tycktes oss på något sätt närvarande, som en väsentlig del av hela wiener-miljön sådan Söderman och jag tillsammans upplevat den.

På en dag Wien-Salzburg-Innsbruck-Brenner, det var ett maximum av naturscenerier, där alla övergångar från det ljust lyriska till det dystert sublima genomlöptes. Intåget i Italien skedde dock i mörker och regn och alltfort är vädret bedrövligt.

Jag är nu åter – efter ett kort uppehåll i staden med det filosofiska namnet: Bolzano – i Meran, staden där jag tidigare tillbringat det kanhända betydelsefullaste och vackraste året i min levnad. Det var vintern 28–29. Sedan dess har jag alltid längtat åter hit, en längtan som blott vuxit sig starkare med åren. Och återseendets många intryck hava icke inneburit någon besvikelse eller ett försvagande av till äventyrs överkonstruerade minnen. Redan detta med de lodräta dimensionerna. Huru lätt hade jag icke kunnat överdriva dem i min barnsliga fantasi och förskjuta proportionerna mellan höjd och yta. Jag hade befarat så. Men i stället tyckes hemlandsnaturens ödsliga dimensionslöshet ha verkat förflackande på minnesbilderna, ty nu kan jag ej annat än förundra mig över att jag engång levat i denna omgivning av oupphörlig strävan mot himlen. Jag försöker uppleva allt på nytt med barnets omedelbarhet, en omedelbarhet som är mitt väsen mycket främmande, men som jag alltid haft en stark längtan efter. Och jag gläder mig över naturens underbara skönhet och känner förvåning vid tanken på att det finns människor som faktiskt få bo här, på ett ställe, som andra måste besöka. Starka vågor av inspiration i djupaste bemärkelse genomsvalla mig vid inlevelsen i allt detta. Vilken annan människa vore man icke, om man fötts och uppvuxit i denna natur. Men kanske ginge man då trots allt miste om något, som den främmande förmår utvinna, kanske äro bäckarna och blommorna, vingårdarna och fruktträden, dalarna och de snöklädda alperna som aprioriska element i en människas liv mera narkotiska än till kraftutveckling inspirerande. I varje fall: mannen från Norden väcka de även i andligt avseende. Varför icke behålla denna inspirationskälla för evigt, när man engång funnit den? Låt vetenskapsmännen komma från norr, men förlägg universiteten i söder, flytta ut dem från städerna, upp i bergen, på gröna sluttningar bland skogkantade klippor. Dock detta är icke nog. Naturen som inspirationskälla kan aldrig vara blott turistobjekt. Då sinar denna källa förvisso snart. Naturen måste bli ett led i det jag ville kalla vetenskaplighetens katolicism, det unum necessarium12, som våra dagars frigjorda vetenskapsman så ofta saknar. För munken i klostret är den levande naturen kring honom blott en variation av gudomens eviga tema. Vilken ensidighet!, säga de upplysta, och dock: hur värdefull är icke denna ensidighet för det mål munken fullföljer: Herrens lovsjungande. Även för den sanna vetenskapsmannen, filosofen, existerar – tror jag – ett obevekligt ”porro unum necessarium”13 och ensidig är icke den som uppgår däri, utan fastmer den för vilken allt här i världen blott blir strödda och förströende melodier, oförmögna att uppgå i en enda symfoni. – – – – –

Dessa barnsliga tankar, knoppade i Norden, utsprungna i Södern, framstå för mig som ett resultat av ett både i inre och yttre avseende sällsynt splittrat och famlande studieår. Om jag i en framtid skall kunna realisera min dröm om en vetenskaplighetens katolicism genomträngande mitt liv, så skall jag tillika veta, att du varit en av de stora pilarna i vägriktningen.

Med en varm hälsning till Dig och tant Anna från Italien.

Georg Henrik

Kommentarer

Av hälsoskäl tillbringade von Wright som tolvåring 1928–1929 åtta månader i staden Meran i Sydtyrolen. Här lärde han sig tyska och började bekanta sig med den tyska litteraturen. Han blev också bl.a. intresserad av matematiska problem. Själv beskrev han tiden i Meran som ett avgörande ”intellektuellt genombrott”.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 19 f.

Tillbaka

Besöket i Meran ingick i den resa till Italien von Wright gjorde tillsammans med Göran Schildt 1937. Resan har utförligt beskrivits i von Wrights självbiografi Mitt liv som jag minns det (2001) och Göran Schildts Lånade vingar - Ungdomsminnen (1995). Resan skildrades också redan under sin gång i ett antal artiklar de två unga männen skrev för finländska tidningar och tidskrifter.

Tillbaka

von Wright tillbringade tre dagar tillsammans med Max Söderman i Wien under nedresan till Italien. De båda vännerna möttes på nytt under hemresan till Finland.

Max Söderman till Kaj Saxén 2.5.1937 och Söderman till von Wright 13.6.1937, Georg Henrik von Wrights bibliotek, 714.249-250, Nationalbiblioteket.

Tillbaka

(ty.) talspråk.

Tillbaka

Söderman arbetade vid denna tid, på Kailas uppslag, med en avhandling om den österrikiske filosofen Bernhard Bolzanos logik. Avhandlingen blev dock aldrig fullbordad. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 60.

Tillbaka

Den unge von Wrights känsla av att Wien var en ”utdöende stad” avsåg inte endast den utveckling filosofin höll på att genomgå i staden. Efter hemkomsten från sin resa till Italien, där Wien var en anhalt, skrev von Wright en artikel om sin hemresa för Studentbladet, i vilken han bl.a. utvecklade en mera allmän tanke om Wien som en stad ”i utdöende”, ”där inga barn mera leka i parkerna, där de arbetslösa och fattigas antal slår rekord och olyckliga politiska förhållanden betrycka sinnena, skapa missnöje och nervositet”. Det råder dock ingen tvekan om att den unga von Wright var djupt imponerad av just Wien, som för honom representerade en mänsklig och kulturell utveckling som redan nått sin fullbordan.

Georg Henrik von Wright, ”Fuga genom fem länder”, Studentbladet 25, 2/1937, s. 171.

Tillbaka

Ludwig Wittgenstein hade efter att hans fellowship-stipendium löpt ut i juni 1936 lämnat Cambridge, där han verkat efter återkomsten till filosofin 1930. En tid hade han umgåtts med tanken att bosätta sig i Sovjetunionen som kroppsarbetare, men övergivit den. Han tillbringade i stället långa perioder i Skjolden i Norge, även våren 1937. Det är möjligt att von Wright hört rykten om uppbrottet från Cambridge av någon som inte kände till Wittgensteins fortsatta filosofiska arbete. Saken kompliceras ändå av att han i självbiografin skriver att varken han eller Kaila visste att Wittgenstein varit i Cambridge under stora delar av 1930-talet då han själv begav sig till Cambridge 1939. Möjligen hade von Wright bara hört ett rykte om att Wittgenstein inte längre var filosofiskt verksam. En annan möjlighet är att von Wright och Kaila inte över huvud taget kände till Wittgensteins första återkomst till filosofin. Detta förefaller ändå osannolikt med tanke på Kailas kontakter till Wienkretsen.

Juha Manninen, ”Kirjeitä Cambridgestä”, https://filosofia.fi/tallennearkisto/tekstit/2714, hämtad 6.9.2019.

Ray Monk, Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Vintage 1991, s. 304, 340, 363 f.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 73.

”Ludwig Wittgenstein Chronik”, Ludwig Wittgenstein, Gesamtbriefwechsel/Complete Correspondence, 2nd Release, red. Brian McGuinness & Joseph Wang, Innsbrucker Electronic Edition 2011.

Tillbaka

Karl Popper var, i likhet med flera andra av Wienkretsens medlemmar, av judisk härkomst. Detta var troligen en bidragande orsak till att han redan 1937 sökt sig bort från Österrike, som följande år skulle bli annekterat av Nazityskland. Han stannade i Nya Zealand under hela andra världskriget, varefter han flyttade till London 1946.

”Karl Popper”, Stanford Encyclopedia of Philosophy, https://plato.stanford.edu/entries/popper/, hämtad 30.9.2019.

Tillbaka

Detta var det enda mötet mellan von Wright och Kurt Gödel. Mötet torde ha ägt rum i ett café vid Ringstraße i Wien. Enligt von Wrights senare ihågkomster, var Alfred Tarskis semantik det huvudsakliga temat för diskussionen. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 60.

Georg Henrik von Wright, ”Wienin piiri - henkilökohtaisia muistoja”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (red.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus 2002, s. 200.

Tillbaka

von Wright syftar på Gödel som en representant för den matematiska logiken inom filosofin. Omdömet kan jämföras med hur Max Södermans i ett brev till Kaj Saxén vid samma tid beskriver Gödel som ”[e]n människa hos vilken det diffusa resonerandet m.a.o. det humanistiska filosoferandet alls ingen plats har...”.

Max Söderman till Kaj Saxén 2.5.1937, Georg Henrik von Wrights bibliotek, 714.249-250, Nationalbiblioteket.

Tillbaka

”Söderman hade en stor konstnärlig sensibilitet, både musikalisk och litterär. Han var säkert en av de första i Finland som trängt in i och i sig upptagit Kafkas, Valérys, Joyces och Rilkes poetiska verklighet”, skriver von Wright om sin vän i självbiografin. Han har också beskrivit Söderman som ”en av de mest säregna begåvningar, som sett dagen i vårt land”. 

Georg Henrik von Wright, ”Max Söderman”, Årsskrift utgiven av Åbo Akademi 31, Åbo 1949, s. 71.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 60.

Tillbaka

(lat.) enda nödvändiga. Se också följande kommentar, ”porro unum necessarium”.

Tillbaka

(lat.) vidare ett enda nödvändigt/det enda nödvändiga. Det är knappast ett sammanträffande att von Wright just vid denna tid, under signaturen Bembo, var involverad i en debatt om tro och vetande i Studentbladet. Debatten initierades av Jarl Gallén med artikeln ”Unum necessarium” i tidskriftens 25-års jubileumsnummer i januari 1937. von Wright gick i svarsmål till Gallén med ett inlägg i mars 1937, en dryg månad innan brevet till Kaila skrevs. I sin artikel hade Gallén anfört bl.a. Lukas 10:54 som motto. Det handlar om passagen i vilken Jesus påminner Marta, som bekymrar sig för allehanda praktiska bestyr, om att ”bara en sak behövs”.

Jarl Gallén, ”Unum necessarium”, Studentbladet 25, 1/1937, s. 19 ff.

[Georg Henrik von Wright] Bembo, ”Unum necessarium? Något om katolicism och matsmältning”, Studentbladet 25, 4/1937, s. 67 f.

Lukas 10:42, Bibel 2000.

Tillbaka

Max Söderman och G.H. von Wright till Eino Kaila 5/7 1937

Vindobonae 5.VII.1937

Ex venusto oppido claritatnis nos venerantes salutem Vobis mittemus1

Max Söderman

Georg Henrik

Kommentarer

(lat.) Vi ska vördnadsfulla hälsa Er från klarhetens/ljusets vackra/tjusande/ljuvliga stad. ”Claritatnis” är troligen en felskrivning för ”claritatis”. von Wright och Söderman skickade samma dag ett vykort till vännen Kaj Saxén med den snarlika texten ”Ex oppido claritatis et venustatis salutem nostram cordialiter mittemus” (”Vi ska skicka vår hjärtliga hälsning från klarhetens och tjusningens/behagets stad”).

Max Söderman & von Wright till Kaj Saxén 5.7.1937, Georg Henrik von Wrights bibliotek, 714.249-250, Nationalbiblioteket.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 2/8 1937

Helsingfors Fältskärsg. 3. d. 2.8.37.

Georg Henrik!

Jag har nu översatt din uppsats,1 så du kan avhemta den när som helst, det var ett nöje att syssla med den. En bra sak är den, det var ett nöje att syssla med den. Rätt har du väl också i de flesta punkter; betr. Entscheidungsproblem2 hade kanske en hänvisning till Hempel, Erkenntnis 5,4 varit på sin plats (”Über den Gehalt von Wahrscheinlichkeitsaussagen”); H. har goda idéer.

Sedan en annan sak. Jag sysslar med ett problem, där jag tyvärr absolut behöver Carnaps ”Meaning and Testability”; det andra exemplaret som finns här, det på Sem. biblioteket, är tydligen hos bokbindaren eftersom jag inte får tag i det. Men om du just nu håller på att läsa uppsatsen, så läs den bara i lugn och ro till slut och skicka sedan häftet till mig per post.3 Du skall återfå den snart.

Jag hoppas detta brev kommer fram, fick adressen av din mormor. Från Söderman hade jag ingående underrättelser, han är nu i Paris4.

Med hjärtliga hälsningar

Eino Kaila.

Kommentarer

von Wright hade genom Kailas förmedling i januari 1937 skickat en uppsats på svenska om sannolikhetsbegreppet till den två år tidigare grundade nordiska filosofiska tidskriften Theoria​, för vilken Kaila också tillhörde redaktionsrådet. Chefredaktören Åke Petzäll var dock inte villig att publicera artikeln som sådan, utan krävde bl.a. att den skulle översättas till ”ett allmännare begripligt tungomål”. Kaila svarade, lätt irriterat, att han var villig att själv översätta den till tyska om han inte hittade någon annan lämplig person. Artikeln publicerades slutligen som ”Der Wahrscheinlichkeitsbegriff in der modernen Erkenntnisphilosophie” i Theoria 4 (1938). Uppgiften om att Kaila skulle ha stått för översättningen saknas dock. I von Wrights egen publikationslista ståtar artikeln som hans första publikation. Det här är ändå inte helt korrekt, eftersom han vid denna tid redan skrivit flera bidrag på svenska för bl.a. Studentbladet (se Manninens och Niiniluotos bibliografi). 

Eino Kaila till Åke Petzäll 28.1.1937, Petzäll till Kaila 4.3.1937 och Kaila till Petzäll 7.3.1937, Petzäll, Å., brevsamling, Handskrifter och specialsamlingar, Universitetsbiblioteket, Lunds universitet.

Risto Vilkko & Erkki Kilpinen (red.), ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155.

”Georg Henrik von Wright”, Juha Manninen & Ilkka Niiniluoto (red.), The Philosophical Twentieth Century in Finland. A Bibliographical Guide, Acta Philosophica Fennica 82, Helsinki 2007, s. 434.

Tillbaka

(ty.) ung. avgörbarhetsproblemet. Begreppet förekommer också på flera andra ställen i brevväxlingen, där det avser frågan om det finns en mekanisk procedur för att avgöra om en sats tillhörande en kalkyl är en logisk sanning eller inte. Här måste det ändå handla om ett annat avgörbarhetsproblem. Troligen avses det problem som sammanhänger med ”limes-tolkningen” av sannolikhetsutsagor. Enligt denna kan sannolikheten för en händelse uppfattas som det gränsvärde en serie utfall konvergerar mot. Att sannolikheten för att få en sexa då man kastar tärning är 1/6 innebär alltså att 1/6 är det värde man kommer att närma sig då man gör ett antal tärningskast som växer mot oändligt. Men hur bevisar man detta? Problemet är att man endast kan göra ett ändligt antal kast, men vill säga någonting om hur serien skulle fortsätta om man fortsatte kasta tärning.  

Georg Henrik von Wright, ”Der Wahrscheinlichkeitsbegriff in der modernen Erkenttnisphilosophie”, Theoria 4, 1938, s. 11.

Tillbaka

Titeln ska vara ”Testability and Meaning”. Carnaps artikel publicerades ursprungligen i Journal of Philosophy of Science. Denna var uppdelad i två på varandra följande nummer av tidskriften i volym 3 och 4, 1936 respektive 1937. Eftersom Kaila talar om ett häfte, förefaller det troligt att det handlar om ett särtryck, i vilket båda delarna av artikeln ingår. Artikeln utkom senare i bokform (1950).

Tillbaka

Det handlar sannolikt om den stora konferens om Descartes von Wright omnämner i sin presentation av Söderman i en artikel som ingår i samlingsvolymen Wienin piiri (2002).

Georg Henrik von Wright, ”Wienin piiri - henkilökohtaisia muistoja”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (red.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus 2002, s. 199.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 9/12 1937

Värtsilä, den 9 december 1937

Eino!

Snart en månad har jag nu, i bidan på det stora tillfrisknandet,1 fördjupat mig i det finska landskapets oändligheter, utan att dock helt och så som jag önskat kunnat låta mig fångas i de Sibelius-Gallénska stämningarna. Den klassiska marken gör ännu motstånd, Italien och Graecia Magna. Men min längtan står numera till ödemarken, mystiken, till fäderneslandet.

Då jag senast formade mina ord till en hälsning till dig, skedde det i en blomsterhöljd omgivning med horisonter av snöhöljda berg och djärva profiler. Det var pånyttfödelsens och hoppets årstid även för mig och drömmar om ett nytt allvar och en ny linje för livsgestaltandet. Söderns luft gör allting självklart, föresatsen lätt, och uppfyllandets problem eliminerat.

Nu är allt annorlunda. I synnerhet sedan vårt landskaps obligatoriska liksvepning utplånat naturens individualiseringar och framkallat den vanliga vinterbilden, tyckes vitaliteten förfrusen. Man gör inga nya upptäckter, och går man vidare sker det enligt längesedan givna impulser. Och man ser ej gärna framåt, men möjligen tillbaka.

Ty bakåt har jag sett nu, kanske för första gången. Jag ser åren från mitt första andliga uppvaknande till nu väsentligen som ett avslutat helt. Entusiasmen inför den första världsomfamningen, problemens lösning på alla fronter och de väldiga möjligheterna blott att utveckla, utveckla. Ty vem kunde tvivla på att snillet dolde sig i varje människa,2 hemligheten låg helt i viljeansträngningen, viljan till filosof, skald, musiker eller skådespelare. Rembrandt är visst den enda av världens väldige, som jag aldrig drömde om att kunna uppnå. Samma barnatro alltså som hos mången hållit livet ut (Fröding!), och som helt visst är en livsnerv oändligt svår att undvara. Men artifex nascitur artifex.3

Denna insikt mognad under studieåren, förfullständigad genom mitt livs största upplevelse, resan till Italien, spontaneitetens och genialitetens land, tycker jag mig nu ha genomlevat till dess yttersta konsekvenser. Därav förtvivlan och den stämning, som jag funnit bäst målad i första satsen av Tschaikowskys patetiska4: minnets vemodsfulla skimmer över bleckets ångestrop och ödestema. Men jag stannar här och följer ej den ryska mästaren vidare. Ty än finns det hopp, tror jag, men på nya vägar. Jag talar nu med Schopenhauer, såsom jag tidigare talat med Nietzsche-Fröding. Då jag är som bäst, tycker jag mig ha genomskådat Mayas slöja5, man avlägger sin personlighet, alla lustar slockna, och det enda som förbinder en med verkligheten är den saktmodiga och varma känsla, vars väsen är kärlek och förståelse inför fenomenvärldens alla manifestationer. Fenomenkärlek, låt mig kalla den. Och i de nya marker jag penetrerar hör jag Heiliger Dankgesang6 och i uppsluppna stunder herdepipornas glada låtar. Så tror jag mig trots allt på detta plan ha återfunnit den jag kände från det tidigare, den lidande, sökande, i ”själens obotliga ensamhet” irrande tonernas mästare. – Men viktigare är det kanske, att jag här tillika finner en ny hållpunkt för mina vetenskapliga imperativ. Det finns en det opersonligas forskarglädje och en tänkarhåg, som icke drives av handling och vilja till det stora, utan av det stilla hoppet om nåd, gratia. Uppgiften löser sig själv en dag kanske mitt för ens ögon, oberoende om man varit född artifex7 eller inte. Ty säger Michelangelo: Non ha l’ottimo artista alcun concetto che ’un marmo solo in se non circonscriva,8 och det samma förkunnade väl redan Sokrates. Så äro vi blott grovarbetare i vetenskapens Carrara och om bilden, som sover i marmorblock vi fått att bearbeta, är vacker, kommer även dess skönhet i dagen, blott vi förstå att hugga tillräckligt länge.

Men vadan denna citathunger, frågar du, och varför dessa fadda metaforer? De tala kanske trots allt blott det osjälvständigas och oupplevdas språk. Men ehuru det visserligen står fast, att jag långt mera maskerat mig bakom andras tankar och ord än ärligt och utan omsvep försökt lösa de fördömda frågorna, så har jag dock velat säga något, som jag tror är djupt upplevat och genomkänt. Den krystade formen härflyter ur min oförmåga att uttrycka det outsägbara annat än genom att hänvisa till vissa objektiviteter, som utgöra så att säga klaver i det känslornas notsystem jag vill beskriva. Och om du undrar, varför jag valt att formulera dessa bekännelser just för dig, så må det svaras, att det sker, emedan under alla dessa studieår, fyllda av mycken längtan, litet hopp som det varit, din varma förståelse och det intresse du visat min ringa personlighet förvisso blivit till en av de största behållningarna från min ungdom.

Jag torde återkomma till staden nästa vecka och skulle gärna råka dig för att få tala närmare om det kommande arbetet. Troligen blir det bäst, att till en början angripa låt oss säga två någorlunda välformulerade och tillräckligt vida uppgifter för att sedan efter ungefär ett halft års läsande definitivt besluta sig för något ämne. Sålunda kunde man tänka sig, att jag närmast samtidigt skulle bedriva filosofihistoriska studier med tanke på det föreslagna temat Aristoteles-Galilei9 och logistiska med tanke på jämförelsen Russell-Hilbert. Båda sakerna äro ju nyttiga och nödvändiga för mig nu.

Frågan om eliminerbarhet har ännu lekt mig i hågen.10 Jag har därvid gjort den för mig ganska förkrossande upptäckten, att min invändning mot din definition icke håller streck. (Däremot är det riktigt vad Carnap säger på det diskuterade stället, men din definition undgår angreppet). Dock måste saken ännu undersökas, ty jag tror den föreslagna definitionen har angreppspunkter, ehuru den är betydelsefull som vägvisare. Idéen med en bunden variabel av Q-typ var förträfflig. Och kunna vi fullständigt reda ut saken, så vore det ett ganska fint resultat!

Georg Henrik

Kommentarer

Efter återkomsten från sin resa till Italien 1937 drabbades von Wright av hälsoproblem som diagnosticerades som ”svår överansträngning” av läkarna.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 68.

Tillbaka

Föreställningen om att geniet gömmer sig i varje människa hänförde sig troligen till den schweiziska historikern Jacob Burckhardts berömda verk Die Kultur der Renaissance in Italien (1860). Göran Schildt har redogjort för hur de två unga männen i medlet av 1930-talet greps av ett renässansideal som bl.a. fick dem att intressera sig för fysisk fostran i form av spjutkastning, höjdhopp och kulstötning. En lied komponerad till en text av Heinrich Heine av den endast 16-åriga Georg Henrik, ”Wenn ich bei meiner liebsten bin”, har även bevarats för eftervärlden. Inspirationen från Burckhardt var också ett huvudsakligt motiv till att Schildt och von Wright 1937 begav sig på en gemensam resa till Italien.

Göran Schildt, Lånade vingar, Helsingfors: Söderström 1995, s. 103.

Bernt Österman & Risto Vilkko (red.), Georg Henrik von Wright. En filosofs liv, Helsingfors: Into 2016, s. 33, 36.

Tillbaka

(lat.) konstnären föds som konstnär.

Tillbaka

I von Wrights digra korrespondens återfinns även andra exempel på hur han gärna använder musik och musikaliska termer för att beskriva sina intryck. 27.8.1939 skriver han till Ludwig Wittgenstein att denne givit honom en melodi att följa in i tankarnas rike och tillägger: ”That I hear the tune is enough to fill me with life-long happiness” (”Att jag kan höra melodin fyller mig med livslång lycka”).

”From G.H. von Wright, 27.8.1939”, Brian McGuinness (red.), Wittgenstein in Cambridge. Letters and Documents 1911–1951, Oxford: Blackwell 2008, s. 307 f.

Tillbaka

Begrepp inom hiduismen som syftar på den okunnighet som lik en slöja döljer den högre och sanna verkligheten.

Tillbaka

(ty.) helig tacksägelsesång. Syftar antagligen på den tredje satsen av Ludwig van Beethovens stråkkvartett nr. 15 i a-moll op. 132, med tillnamnet ”Heiliger Dankgesang eines Genesenen an die Gottheit, in der lydischen Tonart”. Stycket tillhörde von Wrights absoluta favoriter och uppfördes också vid hans begravning 2003.

Tillbaka

(lat.) konstnär. 

Tillbaka

(ita.) egentligen Non ha l’ottimo artista alcun concetto c’un marmo solo in sé non circonscriva, ”den bästa/främsta konstnären har ingen idé som inte ett enda marmorstycke skulle ha inskrivet i sig själv”, sonett av Michelangelo.

Michelangelo Buanorotti, Ettore Barelli & Giovanni Testori, Rime, Milano: Biblioteca Universale Rizzoli 1975, dikt 151, s. 212.

Tillbaka

Distinktionen mellan den aristoteliska och den galileiska kunskapsuppfattningen spelar en framträdande roll i von Wrights avhandling pro gradu, som blev godkänd i maj 1936. Den aristoteliska kunskapsuppfattningen beskriver han där som ”ett intellektuellt ägande av verklighetens former”, medan den galileiska som en ”symbolisk beskrivning av tingens egenskaper och relationer” i den moderna vetenskapens mening. Hos den unga von Wright var distinktionen starkt kopplad till kunskapens avgränsningsproblem, dvs. kriterierna för att skilja mellan påstådd och verklig kunskap om verkligheten. I pro gradun ställer sig von Wright, i neopositivistisk anda, tydligt på Galileis sida. Distinktionen mellan de aristoteliska och galileiska vetenskapstraditionerna skulle på nytt aktualiseras för von Wright i slutet av 1960-talet när han arbetade på förklaringar inom historievetenskapen. Då tog han parti för en av Aristoteles influerad teleologisk förklaringsmodell för individens intentionala handlande, framom en galileisk förklaringsmodell i termer av historiska lagar. Förändringen i von Wrights synsätt ter sig kanske inte lika skarp om man beaktar att von Wright vid tidpunkten för pro gradu-avhandlingen i huvudsak intresserade sig för empiriskt grundad kunskap om naturen, medan det senare var humaniora som stod i fokus.

Georg Henrik von Wright, De empiriska satsernas avgränsningsproblem. Undersökningar i modärn kunskapsteori, pro gradu avhandling, Helsingfors universitet 1936, von Wright och Wittgenstein-arkivet, s. 22.

Georg Henrik von Wright, Explanation and Understanding, London: Routledge & Kegan Paul 1971. kap. I.

Tillbaka

Eliminerbarhet är ett begrepp som förekommer i flera olika kontexter som har en beröringspunkt med den tidens positivistiska strömningar inom filosofin. I sin avhandling pro gradu diskuterar von Wright ”den nya kunskapslogikens berömda extensionalitetstes”, enligt vilken ett begrepps innehåll kan förstås genom att hänvisa till begreppets omfång (extension). Därmed kan frågor rörande begreppets ”väsen” elimineras ur diskussionen. Här rör det sig dock troligen om eliminerbarhet i en lite annorlunda mening. En central tanke inom den logiska positivismen var möjligheten att definiera påståenden om verkligheten i termer av satser om varseblivningsinnehåll (Kailas ”fenomella språk”, eller ”φ-språket”). Sådana definitioner tillåter också att definiendum i princip kan elimineras, alltså ersättas med definiens. Huvudidén är att hitta kriterier för meningsfulla satser och begrepp, som hänger samman med empirisk prövbarhet. Rudolf Carnap hade dock i medlet av 1930-talet påvisat att eliminerbarheten stod inför problem då det gällde dispositionella egenskaper som löslighet eller konduktivitet, som är viktiga för de empiriska vetenskaperna. I en artikel från 1990-talet minns von Wright hur detta vid tiden kom som en chock för Kaila och honom själv. Troligen är det just problemen kring denna typ av eliminerbarhet som i brevet ”leker von Wright i hågen”. I Den mänskliga kunskapen presenterar Kaila ett lösningsförslag till Carnaps problem, vilket möjligen kan vara kopplat till det som diskuteras i brevet.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 239 f.

Georg Henrik von Wright, De empiriska satsernas avgränsningsproblem. Undersökningar i modärn kunskapsteori, pro gradu avhandling, Helsingfors universitet 1936, von Wright och Wittgenstein-arkivet, s. 78.

Georg Henrik von Wright, ”Eino Kaila’s Monism”, Georg Henrik von Wright. The Tree of Knowledge and Other Essays, Leiden: E.J. Brill 1993, s. 81 f.

Tillbaka

1938

Anna Snellman-Kaila, Eino Kaila och Max Söderman till G.H. von Wright 23/6 1938

Münster

Så här långt har vi lyckligen kommit. Vi sitta med Magister Söderman tillsammans1 och dricka dig till.

Anna

Eino

Max.

Kommentarer

Max Söderman arbetade vid denna tid som Rosenberg-stipendiat med en aldrig fullbordad doktorsavhandling om Bolzanos logik. Studierna förde honom till Wien och Prag, men innefattade också en period i Münster under Heinrich Scholtz.

Georg Henrik von Wright, ”Wienin piiri - henkilökohtaisia muistoja”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (red.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus 2002, s.199.

Tillbaka

1939

G.H. von Wright till Eino Kaila 5/3 1939

1 Westroad, Cambridge

5.III 1939

Eino!

I sysslolös väntan på att komma till slutlig klarhet om vad jag kan göra här begagnar jag tillfället att skriva dig dessa rader, ehuru de knappast innehålla några värdefulla upplysningar. – Jag börjar med en inventering av filosofiens representanter i Cambridge.

Först har vi professor Broad i Trinity. Han är en vänlig man med ett ytterst obetydligt utseende och fungerar som ett slags ”dekanus” för den filosofiska verksamheten här. Av honom har jag fått tillstånd att deltaga i föreläsningar och seminarier. F.ö. består hans största förtjänst däri, att han bebor Sir Isaac Newtons rum. Fin miljö!

Den andra professorn heter Moore. Det är icke den kända författaren till Principia Ethica etc.,1 utan en man som just inte publicerat någonting alls, men dock åtnjuter stort anseende. Han håller filosofiska diskussioner en timme i veckan, och jag tänker i morgon åhöra en sådan. Enligt förljudande skall professor Moore snart avgå och kommer då att efterträdas av – hör och häpna – ingen mindre än Wittgenstein,2 som nyss återvänt hit.3 W. föreläser om aritmetikens logiska fundament, en kurs som jag gärna ville vara med i.

Sedan ha vi Mr. Braithwaite, som jag först av alla uppsökte. Han verkar ytterst sympatisk och tillmötesgående. Han föreläser för närvarande om induktionsproblemet, en ganska elementär kurs av allt att döma, men jag skall åtminstone sticka mig upp för att se, vad det gäller.

Och slutligen är här – Waismann, som föreläser om sannolikhetskalkylens axiomatik. En verklig mystifikation alltså, att ditt brev kommit tillbaka till Helsingfors. Jag har ännu inte uppsökt honom, men jag har fått ett intryck av att han inte är alldeles väl omtyckt av sina kolleger.

Tillägger man ännu, att den kända fysikern och induktionsteoretikern Jeffreys är verksam här, så blir ju listan egentligen den bästa tänkbara. Och lägger man till detta ytterligare de två omständigheterna, att biblioteket härstädes, där synbarligen huvuddelen av mitt arbete kommer att försiggå, av allt att döma är ur filosofisk synvinkel lika gott som British Museum i London och Bodleian Library i Oxford, samt att den enda Oxford-filosof, som jag a priori siktat på att råka, nämligen Ayer, endast tidvis befinner sig vid universitetet, så förefaller det nästan, som om jag gjorde bäst i att stanna i Cambridge, om ej för hela tiden, så åtminstone för obestämd tid framåt. Den enda nackdelen är måhända, att antalet filosofistuderande här är avsevärt mindre än i Oxford, emedan filosofien där spelar en viktigare roll som examensämne. Detta skulle kanske betyda mera filosofiska bekantskaper bland jämnåriga i Oxford, men av större praktisk betydelse torde detta faktum knappast vara.

Efter mycket jäkt hittade jag slutligen en acceptabel bostad. Jag har ett mycket stort och ljust rum i syd-riktning med en glasdörr ut till en trädgård. Allt verkar förstklassigt. Enda felet – typiskt engelskt – är ett hål, stort som ett ansikte, i ett av fönstren. Enligt termodynamikens enklaste principer borde detta ha vissa konsekvenser för temperaturen i rummet, då man vaknar, men märkligt nog har jag inte frusit alls.

Vädret är soligt och varmt, crocus blommar i alléerna och småfåglarna sjunga. Min boning ligger nära floden Cam, mitt emot collegerna och blott några minuter från biblioteket.4 Idealiskt läge alltså, både ur praktisk och estetisk synpunkt. Skönheten här är verkligen alldeles överväldigande.

Om mitt arbete kan jag som antytt inte nu säga något av värde.5 Men nästa vecka kan jag väl börja på, och småningom får man sedan märka, hur det avancerar. Jag tror i varje fall, att jag omedelbart skall sätta igång med att kompilera ihop min avhandling. Om jag lyckas få den färdig till hösten är omöjligt att säga, ty jag vill ändå under inga omständigheter göra ett dåligt arbete. Men om jag i plausibel form lyckas bevisa omöjligheten av en hypotessannolikhet6, som vore av relevans för Humes problem7, så borde detta dock vara ett icke alldeles förkastligt resultat, även om det är varken originellt eller överraskande. Ty det är ju att märka, att de flesta filosofer, som givit sig i kast med problemet trott sig nå positiva resultat, medan de däremot som definitivt uttalat sig avvisande om möjligheten av en hypotessannolikhet icke gjort sig mödan att grundligt bevisa detta. Alltså skulle min avhandling såtillvida befinna sig i en särställning, att den är en utförlig undersökning av problemet, ehuru med negativt resultat.8 Men om detta skall jag skriva mer detaljerat senare.

Hoppas filosofien mår bra i Helsingfors. Din bok är väl nu helt färdig;9 jag vore mycket tacksam för ett exemplar hitsänt. Vidare är Söderman hemma nu, föreställer jag mig. Väl vore det, om han kunde disputera redan i vår.10 Vi får hoppas på det bästa.

Hjärtliga hälsningar till Dig, din familj och våra filosofiska kretsar. Din

Georg Henrik

Kommentarer

Av någon anledning misstog sig von Wright först beträffande professorn Moores identitet. Det handlar om G.E. Moore, författaren till bl.a. Principia Ethica. Misstaget korrigeras i von Wrights brev till Kaila 5.4.1939.

Tillbaka

Ludwig Wittgenstein blev Moores efterträdare som professor i filosofi i Cambridge 1939. ”Hör och häpna” kan syfta på att von Wright skulle ha varit ovetande om att Wittgenstein befann sig i Cambridge vid denna tid, något han senare uppgav bl.a. i sin självbiografi. Uppgiften om att Wittgenstein verkade i Cambridge återfinns något överraskande i von Wrights pro gradu-avhandling från 1936. ”Cambridge” har dock tillfogats för hand i den i övrigt maskinskrivna texten, vilket kan innebära att den tillkommit i ett senare skede. 

Georg Henrik von Wright, De empiriska satsernas avgränsningsproblem. Undersökningar i modärn kunskapsteori, avhandling pro gradu, Helsingfors universitet 1936, Wri-SF-170, von Wright och Wittgenstein-arkivet, s. 48.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 73.

Tillbaka

Wittgenstein bodde sedan januari 1938 åter i Cambridge och hade börjat föreläsa efter en paus från juni 1936, då hans femåriga ”fellowship”-stipendium löpt ut. Under mellantiden hade Wittgenstein periodvis vistats i Skjolden i Norge.

Ray Monk, Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Vintage 1991, s. 304, 363 f.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 73.

”Ludwig Wittgenstein Chronik”, Brian McGuinness & Joseph Wang (red.) Wittgenstein. Gesamtbriefwechsel. Complete Correspondence, 2nd Release, Innsbrucker Electronic Edition, Intelex 2011.

Tillbaka

Under sitt besök i Cambridge bodde von Wright först på 1 West Road. Han tvingades dock snart flytta eftersom han stördes av kråkornas kraxande. Den andra bostaden fanns i början av Cranmer Road, på samma gata som von Wright 10 år senare skulle påbörja ett husbygge.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 73.

Tillbaka

Avsikten var att von Wright skulle arbeta med sin doktorsavhandling under tiden i Cambridge. Avhandlingen fick med tiden namnet The Logical Problem of Induction och disputationen ägde rum 26.5.1941.

Tillbaka

Med ”hypotessannolikhet” avses tanken om att även om vetenskapliga satser aldrig konklusivt kan bevisas så kan de åtminstone tillskrivas grader av sannolikhet. För frågan om induktiva slutledningars berättigande är detta relevant genom att det i så fall även förefaller möjligt att tala om nivåer av berättigande. Utgående från den historiska erfarenheten skulle vi alltså t.ex. kunna säga att det finns en så och så stor sannolikhet för att en given nulevande människa också är dödlig, även om vi inte kan tala om absolut säkerhet.   

Tillbaka

Humes problem, som härstammar från den skotska 1700-tals filosofen David Hume, handlar om frågan hur induktiva slutledningar kan rättfärdigas. Det vill säga, hur vi vet att vi är berättigade att utgående från det som är känt om medlemmarna av en klass kan dra slutsatser om det som gäller för ännu okända medlemmar av denna klass, som då vi går från konstaterandet att alla människor vi känner till i historien förr eller senare har dött till påståendet att även nulevande och kommande människor är dödliga.

Tillbaka

von Wright har för avsikt att visa att induktionsproblemet inte går att lösa genom att tillskriva hypoteser sannolikheter som baserats på erfarenheten (experimentella utgångar). I avhandlingen kommer han till den generella slutsatsen att själva kravet på att induktiva slutledningar borde kunna berättigas involverar en kontradiktion. Det betyder att problemet inte kan lösas i egentlig mening, men fås att försvinna. ”It vanishes from itself as being devoid of object”, skriver han i avhandlingens avslutande kapitel. Eftersom tanken om att problemet kan fås att försvinna låter Wittgensteinskt, väcker den frågan om von Wrights doktorsavhandling influerades av mötet med Wittgenstein i Cambridge våren 1939. Det är i alla fall uppenbart att föredraget von Wright höll på Moral Sciences Club 25.5.1939 (se bilagor), under vilket också Wittgenstein var närvarande, bär tydliga spår av Wittgensteins uttryckssätt. Ett exempel är hur von Wright avslutade föredraget med att jämföra induktionsproblemet med en dimma, som bör skingras: ”to solve the problem is merely to make the mist disappear”.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 193.

Tillbaka

Syftar troligen på Eino Kailas bok Inhimillinen tieto (1939). Boken utkom samma år på svenska med titeln Den mänskliga kunskapen, i översättning av von Wright. Arbetet med översättningen diskuteras i flera av de närmast påföljande breven mellan von Wright och Kaila. 

Tillbaka

Max Söderman, som avled 33 år gammal i lungsot 1947, fullbordade aldrig sin doktorsavhandling. Frågan om doktorsavhandlingen är, särskilt under Södermans sista år, ett återkommande tema i korrespondensen mellan von Wright och Söderman (uppbevaras på Nationalbiblioteket i Helsingfors).

Georg Henrik von Wright, ”Wienin piiri - henkilökohtaisia muistoja”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (red.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus 2002, s. 199.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 60 f.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 15/3 1939

Helsingfors

d. 15 mars 1939

Kära Georg Henrik!

Tack för ditt innehållsrika brev! Om du får tag i någon bild av Wittgenstein, så låt mig få se den! Det var kostligt vad du berättade om Moore och hans famulus.1

Din redogörelse över dina fynd innehöll åtskilligt av stort intresse; det kan vara nyttigt för dig själv och inte bara underhållande för mig, om du då och då och inte först ”om någon månad” skickar hit en dylik redogörelse (även om jag blir dig svaret skyldig i dessa vetenskapliga punkter; så klart och utförligt du än skriver, är det svårt att genom ett brev få ett fast grepp i resp. saker).

Planen, att du skulle verkligen disputera redan före utgången av detta år, var kanske förhastad. Den sjuke mannen i Åbo tycks ha blivit frisk igen.2 Min egen plan betr. en utrikesvistelse under år 40 ter sig åtminstone för ögonblicket som en Wunschtraum3. Och även om jag skulle kunna förverkliga den, så måste man ju kunna ordna sakerna så, att du inte lider någon skada. Särskilt med hänsyn till din hälsa4 är det kanske skäl, att du inte fattar några beslut, som spänner bågen för högt. Det brukar ju vara så, att det mesta ordnar sig bättre än man vågade hoppas.

Om Söderman har jag inte hört någonting annat än en hälsning genom Ketonen som var här och berättade, att S. först i slutet av maj kommer hem. Jag kan föreställa mig att S. har svårigheter när han skall skildra sin Bolzano som matematiker.5 Men vi skall hoppas att han inte bereder oss några besvikelser! — Ketonen höll ett föredrag om Gentzens ”sekvens-kalkyl”, väl serverat, men skissartat och ytterst abstrakt; jag kände inte fast grund under fötterna.— Lehtovaara och Fieandt har nu båda blivit docenter; får nu se om de tar Lehtovaara till Jyväskylä; det är en angelägenhet, som praktiskt betyder ganska mycket för mig, emedan jag skulle slippa hela psykologien, ifall han stannar här, men inte i annat fall.

Om du, till ex. som kvällslektyr, vill läsa något underhållande, så skaffa dig Köhlers nya bok ”The Place of Value in a World of Facts”, som är full av filosofiskt dunkel, men ställvis genialiskt dunkel; den besynnerliga mannen vill ju omgestalta hela vår världsbild, börjande med den teoretiska fysikens grundbegrepp! Om man vore en fri man och inte en arbetsträl, så skulle det vara roande att lite rota i denna gestalt-metafysik.

Anna hälsar!

Din Eino Kaila

Kommentarer

famulus - (lat.) hjälpreda. Kaila anspelar tydligen på att von Wrights misstagit sig beträffande professor Moores identitet i sitt brev från 5.3.1939. Misstaget korrigeras av von Wright i brevet från 5.4.1939. 

Tillbaka

Troligen avses den dåvarande professorn i filosofi vid Åbo Akademi, Rolf Lagerborg, som hade drabbats av flera hjärtinfarkter. Kailas avsikt kan ha varit att upplysa von Wright om att han inte behövde skynda på med doktorsavhandlingen med tanke på professuren i Åbo (se också brevet till Kaila 5.4.1939). Lagerborg avgick dock först 1942. 

Rolf Lagerborg, I egna ögon - och andras, Helsingfors: Söderström 1942, s. 2.

Tillbaka

(ty.) önskedröm.

Tillbaka

von Wright plågades vid denna tid av nervösa besvär, som läkarna beskrev som ”överansträngning”.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag, 2001, s. 68.

Tillbaka

Söderman arbetade på Kailas uppslag med en avhandling om den österrikiske filosofen Bernhard Bolzanos logik. Avhandlingen fullbordades aldrig.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag, 2001, s. 60.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 18/3 1939

Helsingfors d. 18 mars 39

Kära Georg Henrik!

Tack för ditt trevliga brev!1 Jag har uppskjutit svaret, emedan jag väntat att boken skulle utkomma så att jag samtidigt skulle kunna skicka den till dig. Emellertid har publiceringen av någon för mig obekant anledning blivit fördröjd.

Nu har du sannolikt sammanträffat med både Wittgenstein och Waismann. Jag är nyfiken att få höra om ditt intryck. Waismann har nu, som jag ser, äntligen fått sin bok färdig,2 jag har beställt den och låter någon i klubben3 referera den. Om du redan har sett på den, så berätta vad du tycker om den.

Du fick ju sedan 14 000 av kanslersmedlen. – Jag hoppas du är vid god hälsa och har fått ångan opp. Det är väl bäst för oss alla att pressa på med full kraft, så länge den stora katastrofen ännu inte har kommit. Jag skulle gärna ännu höra om dina politiska intryck där. Här tyckas till och med de inbitna nazisterna nu vara något skräckslagna. ”Ajan suunta” talar om Tysklands nya ”farliga väg”. Jag tror knappast att jag hädanefter kommer att publicera något på Hitlers språk.4

Men bäst att bara tänka på sitt arbete, så länge man ännu kan göra det. Tyvärr har våren alltid varit min sterila period,5 så att jag funderar endast på mina föreläsningsproblem. Jag talar nu å ena sidan om determinism och indeterminism, å andra sidan om predikatkalkylens fullständighetsbevis. Laurila höll sitt föredrag om kvantteoriens experimentella sida och medgav, att den partikelteoretiska sannolikhetstolkningen enligt hans mening huvudsakligen grundar sig på fysikernas åskådlighetsbehov och benägenheten att tänka i mekaniska modeller i den mån det är möjligt. Vad logistiken beträffar, är det helt underhållande att göra små fynd, där finns ännu mycket i synnerhet att förenkla. Ett didaktiskt tillfredsställande system existerar ännu inte.

De sista vemodiga strålarna av den bakom horisonten försvinnande mars-solen titta just nu på mig – och hälsa också dig!

Din Eino Kaila.

Kommentarer

Kaila svarar här på ett brev som uppenbarligen gått förlorat. Sannolikt har det nått honom efter 15.3, eftersom han svarar på von Wrights brev från 5.3.1939.

Tillbaka

Hänvisningen torde gälla Einführung in das mathematische Denken. Die Begriffsbildung der modernen Mathematik, som utkommit redan 1936.

Tillbaka

Eino Kaila hade grundat en filosofisk diskussionsklubb som gick under namnet ”Filosofinen kerho” (Filosofiska klubben). Till denna hörde bl.a. Rolf Nevanlinna, Yrjö Reenpää och Gustaf Järnefelt. Till de yngre medlemmarna hörde von Wright, som också verkade som klubbens sekreterare, samt Oiva Ketonen, Max Söderman, Erkki Laurila och Kalervo Laurikainen. Klubben höll sammanträden antingen på Studenthuset eller hemma hos någon av de äldre medlemmarna. Klubben bör inte förväxlas med Filosofiska föreningen, vars ordförande Eino Kaila också var vid denna tid.

Georg Henrik von Wright, ”Muistoja Filosofisen Yhdistyksen toiminnasta Eino Kailan puheenjohtajakaudella”, Ajatus 59, 2002, s. 7 f.

Tillbaka

Tyskan fortsatte trots allt att vara Kailas internationella språk. Han publicerade aldrig själv något på t.ex. engelska.

Ilkka Niiniluoto, ”Eino Kaila och Wienkretsen”, övers. Nike Parland, Stefan Nygård & Johan Strang (red.), Mellan idealism och analytisk filosofi, SSLS 691, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland och Stockholm: Atlantis 2006, s. 195.

Tillbaka

Ett typiskt drag hos Kaila var att hans filosofiska arbetsperioder följde årstiderna. I en intervju från 1954 beskriver han hur arbetet började ”då den första stjärnan tändes på hösthimlen” för att avslutas i april då han flyttade ut till sin stuga i Kyrkslätt för att idka växthusodling nära naturen. 

Riku Sarkola, ”Filosofi”, Uuden Suomen viikkolehti 19.12.1954.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 5/4 1939

1 Cranmer Road, Cambridge

5.IV 1939

Kära Eino,

Tack för boken. Nu hoppas jag bara, att den svenska upplagans många översättningsskröpligheter inte skola kasta någon oförtjänt skugga på originalet.1 Ty ingenting kunde glädja mig mera än om din bok bleve en stor och blivande framgång i det filosofiskt förvildade Skandinavien. Det vore den väl värd.

Det är motiverat, att jag förnyar min presentation av Cambridge-filosoferna, nu då jag lärt känna dem närmare. Alltså:

Med Broad har jag kommit mycket väl överens,2 han har bjudit mig på middag flere gånger – en sannerligen icke förkastlig upplevelse i Cambridge största och mest traditionsrika college – och våra diskussioner ha varit av ganska stor nytta för mig. Han är nog ingen skarpsinnig tänkare, men en genombildad och filosofiskt lärd man, som har något att säga i nästan varje fråga. Jag hoppas verkligen, att vårt umgänge skall fortsätta lika bra nästa termin.

Professor Moore, som jag nämnde i mitt senaste brev, är författaren till Principia Ethica3 etc., Englands i detta nu kanske mest ansedda filosof. Jag har icke kommit i personlig kontakt med honom, men deltagit i ett par av hans seminarier. Intrycket var tyvärr ganska miserabelt. Professorn själv är väl nog en mycket fin människa, men påminde mig väl mycket om vår egen Grotenfelt. Sorainens roll uppbars förtjänstfullt av en herre som heter Wisdom. Frågorna gingo i denna stil: Är ”Sokrates var en filosof” en tautologi? Moore: ”Nej.” Är ”Sokrates hade ett huvud” en tautologi? Moore, efter lång tvekan: ”Jag vet inte”. Här faller Wisdom in med en längre utredning, vars huvudinnehåll är, att det på den filosofiska forskningens nuvarande ståndpunkt är omöjligt att slutgiltigt besvara frågan. Slutligen börjar man tröttna på diskussionen, någon berättar en god vits, och man går hem och äter frukost. – En annan gång diskuterar man, vad Wittgenstein menar med ”1 är ett tal, är ingen sats”. Ett tiotal olika förslag framställas, vilkas enda gemensamma kännetecken är, att de alla äro med säkerhet oriktiga. Att börja tala om syntaxspråk och semantiska begrepp går inte, då Carnap, Tarski, Gödel etc. äro okända figurer för deltagarena i dessa diskussioner.

Så har vi den stora Wittgenstein,4 vars föreläsningar jag nästa termin ämnar åhöra.5 Jag har träffat honom två gånger6 och måste säga, att han varit överraskande vänlig. Både till utseende och uppträdande är han världens märkligaste människa – han bor förresten inne i en butik i stadens ruskigaste fattigkvarter.7 Då han är fullständigt okunnig om alla filosofiska läror utom sin egen,8 ställer det sig mycket svårt att diskutera med honom, men får man tag på någon konkret punkt, så blir samtalet mycket intressant. Hans klarhet är genomträngande och förkrossande, och därför känner man sig snart manad att tiga. Vad han egentligen menar tror jag emellertid är något som vi måste överlämna åt kommande generationer att slutligt uttolka och tillgodogöra. Från allt vad Wiener-Kreis heter tar han avstånd med den mest fördömande gest, han ogillar av allt att döma det syntaktiska betraktelsesättet djupt, Russells namn får inte nämnas, den enda han talar om med verkligt patos är Frege, och Ramsey anser han att hade en del ”goda idéer”. Han har äntligen en ny bok färdig,9 men om dess innehåll vet jag intet. Av sina kolleger är han naturligtvis bespottad – undra på då han aldrig läst en rad av vad någon av dem skrivit –, men detta är nog mest jordisk avundsjuka, man anar att han är det stora geniet bland idel myror, men det är ju alltid svårt att vara erkännsam. Även om hans filosofi är ganska avlägsen från de linjer vi i Helsingfors gå utefter, så tror jag att där dock finnes en gemensam kärna. Det vore en god uppgift att i framtiden försöka utfinna och betona detta gemensamma. Jag tror för min del att en liten kursförändring är av nöden.

Waismann har jag träffat några gånger, och han har givit mig många goda vinkar. Han är nog av alla filosofer här, den som kommer oss närmast. Men där ligger någon märkvärdig dunkelhet på bottnet, och jag tror det i längden kommer att bli mycket svårt att utvinna något väsentligt ur diskussionerna med honom. Han har dessutom en tråkig tendens att hålla triviala monologer, och detta är ju alltid otrevligt.

I dag lunchade jag med Waismann, Braithwaite och polskan Kokoscynska – förlåt rättskrivningsfelen –. Damen var nog intresserad av alla tänkbara frågor, i synnerhet om det fanns syntetiska omdömen a priori, men verkade på det hela taget synnerligen naiv. Braithwaite har jag icke kommit riktigt underfund med ännu, han har åtminstone läst kolossalt mycket, och det är ju alltid en fördel, men hans egna randanteckningar förefalla nog ganska billiga.

Slutligen finns här professor Jeffreys, som nyligen fått ett arbete om sannolikhet färdigt. Han torde emellertid – enligt Wittgenstein – vara så styvnackad i sina idéer, att det knappast skulle löna sig att uppsöka honom. Även Keynes är Cambridge-man, men jag tror inte jag kan bli i tillfälle att se honom. Han är f.ö. en av Wittgensteins få vänner och åtnjuter ett enormt anseende. Tyvärr är han mycket sjuk, så man måste räkna med hans snara frånfälle.

Filosof-listan är ännu icke uttömd, och om jag får några intressanta bekantskaper längre fram skall du få höra om dem i ett senare brev. Här finns en ung man som skriver om Leibniz,10 en annan som på order från högre ort avrättat Gödel, en tredje som tror på kausalnexus m.fl. m.fl.

Mitt arbete försiggår till största delen på universitetsbiblioteket, en intellektuell helgedom i sitt slag. Katalogsystemet fungerar med blixtfart, boksamlingen är så fullständig man någonsin kan begära, läsesalen stor och ljus. En stor fördel är att man själv får söka sina böcker, på det sättet kan man göra fina fynd och titta in här och där i någon ny författare, som man annars inte skulle bry sig om att släpa ner i läsrummet. Man får hålla materialet tre dagar på sitt bord, så man kan på detta sätta upp ett riktigt bibliotek framför sig.

Mina forskningar ha i huvudsak rört följande:

Jag började med att utarbeta en definition av induktionsproblemet. Därpå gick jag igenom Humes kritik ännu en gång och försöker formulera dess kärna så klart och universellt som möjligt. Av denna anledning blir det nödvändigt att i någon mån granska olika angrepp på Hume. Jag har undersökt i huvudsak tre typer som jag finner intressanta: Whiteheads lära om en kausal-perception,11 som jag tror mig kunna göra rättvisa åt som ett betydelsefullt bidrag till kausalrelationens fenomenologi, Kants lära12 på vilken jag fått några som jag tycker goda synpunkter i samband med vissa historiska fynd, och slutligen Meyersons, Bradleys och Bosanquets läror om kausalrelationen som en grund–följd relation, vilka läror tydligt ställa oss inför alternativet konventionalism13 eller syntetiska omdömen a priori. Då det senare i samband med Kant, sekunderad av Maimon, Fries, Apelt och – mycket intressant – Whewell blivit avvärjt såsom innehållslöst återstår bara det förra, vilket jag därpå gått att diskutera. Konventionalismen måste nog göras all tänkbar rättvisa, då särskilt dess psykologiska betydelse för vår tro på nödvändigt giltiga induktioner knappast kan överskattas. Cornelius har varit mycket givande, men även Le Roy, Milhaud, Ajdukiewicz ge goda synpunkter. Att däremot försöka leta ut konventionalistiska förklaringsgrunder för delar av Bacons, Mills och Whewells induktionslogik ställer sig svårare än väntat, och man måste nog gå mycket försiktigt till väga. Och slutligen gäller det att med övertygelse visa, att konventionalismen sin stora betydelse till trots inte kan eliminera induktionsproblemet.

Vi komma nu till frågan om induktiv logik. Efter en del som jag tror rätt goda fynd beträffande idéen om induktionen som en invers operation i förhållande till deduktionen och denna idées egentliga innebörd – Jevons, Leibniz – försöker jag få fram det för mitt problem väsentliga hos Bacon, Mill och Whewell, av vilka framför allt den sistnämnda erbjuder mycket av intresse.

Efter detta komma vi till sannolikhetsfrågorna, som jag ännu icke hunnit djuploda. Men jag har skrivit ner några anteckningar om skillnaden mellan generella implikationer och induktiva korrelationer – sannolikhetslagar –, vilka kunna ha ett visst värde. En intressant omständighet är framför allt, att korrelationskonstanten 1 icke betyder, att generaliseringen övergår i en generell implikation. Jag trodde först att detta var fallet endast, om man tillät ett finit antal undantag från korrelationslagen, men har nu upptäckt att detta kan vara fallet även för ett infinit antal undantag. T.ex.: i serien av naturliga tal finnes ett oändligt antal primtal. Likväl är proportionen av antalet primtal bevisligen 0, eller m.a.o. sannolikheten för att ett godtyckligt tal skall vara ett icke-primtal är 1. Nu är ju visserligen den naturliga talserien intet kollektiv i v. Mises’ mening, men om det även bland verkliga kollektiv kunde uppträda motsvarande fall, så hade vi fått det åtminstone historiskt viktiga resultatet, att maximum sannolikhet inte är detsamma som full visshet, eller säkerhet. – Denna fråga leder över till den, huruvida de v. Miseska kollektiven verkligen existera, en fråga som nog är av alldeles fundamental betydelse, emedan man eljes inte kan vara övertygad om motsägelsefriheten i v. Mises’ system. Frågan är väl ännu oavgjord, men i en uppsats i den amerikanska Journal of Mathematics av år 1936 påstår sig Copeland ha bevisat existensen av regellösa limes-serier. Jag är likväl inkompetent att ännu bedöma, om han har rätt. Någon väsentlig betydelse för induktionsproblemet har ju frågan dock icke, då man kan hålla sig till en statistisk sannolikhetstolkning utan regellöshetsaxiom, och detta är det enda som spelar någon roll för min undersökning.

Slutligen har jag skisserat ett kapitel om Ausgleich des Zufalls och vad jag kallar Principle of Maximum Likelihood, d.v.s. Laplaces bekanta axiom att den frekvens, som realiserar sig de facto, med större sannolikhet än någon annan tänkbar frekvens överensstämmer med den ifrågavarande händelsens sannolikhet. Det är motiverat att skilja denna princip från de stora talens lagar eller Ausgleich des Zufalls, då denna inte gör bruk av en sannolikhet nära talet 1, men i stället – till skillnad från nämnda lagar – bygger på en karakteristisk förutsättning, som inte alls behöver (detta är f.ö. en matematisk finess som ännu inte klassikerna kände till) göras då man talar om Ausgleich d.Z.

Till slut en mycket viktig sak. Nu då jag kommit ordentligt i gång ser jag, att det nog är för det första oförståndigt och för det andra nästan omöjligt att jag skulle få min avhandling disputationsfärdig till julen. Redan min hälsa, som tyvärr inte fungerat helt tillfredsställande den sista månaden, förbjuder mig en sådan ansträngning. Men så vitt jag kan se, är det inte omöjligt att jag blir färdig med arbetet i god tid på våren.14 Om du är borta, vad skall jag då göra? Två alternativ finnas: antingen väntar jag ett halvår med disputationen och gör under tiden en liten undersökning, jag har f.ö. redan ett ämne, som kanske kunde förskaffa mig docentkompetens. Eller också disputerar jag för någon annan – så tråkigt det än är – om du blott tror det går för sig. Vem denna andra är kan jag ju icke säga, men tror du någon av följande tre vore möjlig: 1. Nevanlinna, 2. Din vikarie i tjänsten då du är borta. Jag förutsätter att en sådan skall finnas, förslagsvis Ahlman som senast eller Lehtovaara. 3. Söderman, ifall han är hemma och själv färdig.15 Då jag inte känner till bestämmelserna för en disputation, kan det ju hända, att alla dessa förslag äro a priori omöjliga eller rent av löjliga. Och även om de vore teoretiskt möjliga kan det hända, att de äro praktiskt ogenomförbara. Och vem skall sedan föra min talan i konsistoriet mot Karstens rasande angrepp? Alltnog, tag förslagen i all anspråkslöshet och förarga dig icke om de tyckas dig hjärtligt enfaldiga. Tid att vänta hade jag ju i och för sig övernog, det är blott tanken på den sjuke mannen i Åbo16, som ibland framkallar vissa icke alldeles behagliga ”brödperspektiv” för min syn. Jag är därför mycket tacksam, om du nångång ville skriva din mening om saken.

Mycket återstode att säga och diskutera. Ditt filosofiska sällskap uppväges nog inte av diskussionsmiljön här, även om den är nog så rikhaltig. Jag saknar både den intellektuella stramheten och de vida perspektivens patos i mitt umgänge med dessa människor. Men jag skall sluta för att återkomma efter någon månad. Jag hoppas nu bara till sist, att det snart skall se lyckligare ut i världen. Men jag har svårt att vara optimist. Så mycket man än avskyr Hitler och hans förbrytarband, tror jag likväl, att varje väpnat försvar för ”demokrati”, ”frihet” m.m. vackra saker för ögonblicket skulle vara av ondo, och därför förefaller mig Englands nya hållning, jag menar garantierna åt Polen17, ganska farlig. Och dessutom: bakom alltsammans lurar nog mycken imperialism och falsk fåfänga även från denna stormakts sida.

De hjärtligaste hälsningar till dig, de dina och det filosofiska Helsingfors från

Georg Henrik

P.S. Hoppas att Aalto sett en viktig artikel av en person vid namn Gerhart i Naturwissenschaften om åskådning av ett icke-euklidiskt rum.

Kommentarer

von Wright hänvisar till sin översättning av Eino Kailas bok Inhimillinen tieto (1939), som utkom senare samma år med titeln Den mänskliga kunskapen. von Wright skrev också en artikel om boken för Nya Argus (”Eino Kaila som kunskapsfilosof”, nr 22 1940, s. 57-62).

Tillbaka

C.D. Broad fungerade som andra handledare för von Wrights doktorsavhandling under tiden i Cambridge. Han gjorde senare en betydande insats för att sprida kunskapen om avhandlingen internationellt genom en tredelad recension i tidskriften Mind 1944. Broad lät också publicera utdrag av brev han fått av von Wright under vinterkriget i The Cambridge Review 1940 under rubriken ”Letters from Finland”. von Wright torde ha varit ovetande om detta och nämndes inte vid namn, utan beskrevs endast som ”a Swedish Finlander and a student of philosophy”, kännetecknad av ”very great intelligence and charm”. En omfattande korrespondens mellan Broad och von Wright ingår i Nationalbibliotekets von Wright-samling.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 73.

C.D. Broad (red.), ”Letters from Finland”, The Cambridge Review, LXI, 1940, s. 200.

Tillbaka

Som framgår av brevet från 5.3.1939 hade von Wright först trott att det rörde sig om en annan professor Moore.

Tillbaka

von Wright delgav vid samma tid även sina intryck av Wittgenstein i ett brev till Göran Schildt. Brevet har visserligen gått förlorat, men Schildts svarsbrev 13.4.1939 vittnar ändå om von Wrights entusiasm. Så här skriver nämligen Schildt: ”När du berättade om ditt sammanträffande med Wittgenstein förstod jag strax hur oväntat och överväldigande det var för dig - du har ju talat så mycket om hans Tractatus!”

Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Görans Schildts stiftelse 2008, s. 52.

Tillbaka

Föreläsningarna handlade om matematikens grunder. Bland deltagarna fanns förutom von Wright även personer som Alan Turing, John Wisdom, Rush Rhees, R.G. Bosanquet, Norman Malcolm och Yorick Smythies. Cora Diamond publicerade 1976 en utgåva av föreläsningarna baserade på Rhees', Bosanquets, Malcolms och Smythies anteckningar (Wittgenstein's Lectures on the Foundations of Mathematics 1976).

Tillbaka

Tidpunkten för de två mötena går att rekonstruera utgående från von Wrights självbiografi och existerande arkivmaterial. Det första mötet ägde rum 6.3, när von Wright väckte Wittgensteins irritation genom att dyka upp långt in i Lent-terminen under Wittgensteins pågående föreläsningsserie om matematikens fundament. Det andra mötet ägde rum 10.3, när Wittgenstein bjöd von Wright på en kopp te efter en försonande brevväxling. Att Wittgenstein bjöd sina studenter på te hemma hos sig var inte ovanligt, liknande tillfällen har beskrivits också av Norman Malcolm och Theodore Redpath. 

Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1987, s. 40 f.

Theodore Redpath, Ludwig Wittgenstein. A Student’s Memoir, London: Duckworth 1990, s. 39.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 76 f.

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över utrikesresor”, Wri-SF-119-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

”Wittgenstein to von Wright 9.3.1939”, Brian McGuinness (red.) Wittgenstein in Cambridge. Letters and documents. 1911-1951, Malden, MA: Blackwell Publ 2008, s. 300.

Tillbaka

Wittgenstein bodde vid denna tid tillsammans med Francis Skinner ovanför Barbrooks speceriaffär vid 81 East Road i Cambridge. 

Ray Monk, Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Vintage 1991, s. 402.

Theodore Redpath, Ludwig Wittgenstein. A Student’s Memoir, London: Duckworth 1990, s. 65.

Tillbaka

Wittgensteins intresse för andra filosofer har ofta diskuterats. Theodor Redpath har berättat om hur Wittgenstein, då han visade Redpath sin bokhylla, hade sagt: ”I wonder what people would think, He calls himself a philosopher, but he has no philosophical books!” Redpath menade ändå att det var klart att Wittgenstein läst en hel del filosofi, t.ex. Platon, Augustinus, Kant, Nietzsche, Frege, Russell och Moore.

Theodore Redpath, Ludwig Wittgenstein. A Student’s Memoir, London: Duckworth 1990, s. 40 f.

Tillbaka

von Wright avser sannolikt det manuskript, som Wittgenstein först ville publicera som en tysk-engelsk parallellutgåva med titeln Philosophische Bemerkungen. Philosophical Remarks under hösten 1938. Wittgenstein ändrade sig dock, och Tractatus logico-philosophicus (1921) kom att bli den enda boken han publicerade under sin livstid. Materialet som var avsett för publicering under slutet av 1930-talet betraktas numera som en tidig version (den s.k. ”Frühfassung”) av Wittgensteins posthumt publicerade verk Philosophische Untersuchungen. Philosophical Investigations (1953, på svenska Filosofiska undersökningar 1992). von Wright spelade själv, i egenskap av en av de tre förvaltarna av Wittgensteins litterära kvarlåtenskap, en viktig roll för den postuma utgivningen av Wittgensteins verk.

Ray Monk, Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Vintage 1990, s. 414 f.

Joachim Schulte (red.), Ludwig Wittgenstein Philosophische Untersuchungen. Kritisch-genetische Edition, Frankfurt am Main: Suhrkampf 2001, s. 20.

Tillbaka

Mannen som skriver om Leibniz är Theodore Redpath, som också omnämns i brevet till Kaila 21.4.1939.

Tillbaka

Enligt Hume finns vår kunskap om orsakssamband inte i den direkta erfarenheten som sådan. Vi kan alltså ha ett sinneintryck av en eld och ett sinnesintryck av smärta, men inte av att det är elden som förorsakar smärtan. Att vi ändå uppfattar ett samband mellan eld och smärta beror enligt Hume av att ett antal erfarenheter av eld och smärta givit upphov till en psykologisk associering av de båda fenomenen i våra medvetanden. Whitehead ansåg ändå att Humes uppfattning bygger på en bristfällig teori om förnimmelser. I vår omedelbara erfarenhet ingår enligt honom även en förnimmelse av kausala relationer.

”Alfred Norton Whitehead”, Stanford Encyclopedia of Philosophy, https://plato.stanford.edu/entries/whitehead/, hämtad 16.5.2019.

Tillbaka

Kant höll med Hume om att orsakssamband inte är någonting som vi får kunskap om genom en ren erfarenhet, det handlar alltså inte om kunskap a posteriori. Han menade också att Hume hade rätt då han ansåg att den nödvändighet som tanken om orsakssamband förutsätter inte heller kunde vara av ett analytiskt slag. Men han avvisade Humes slutsats att nödvändigheten vi tycker oss finna i orsakssamband endast kan ges en psykologisk förklaring. Tanken om att alla händelser har en orsak (kausallagen) bör i stället uppfattas som en princip som tillhör det rena förnuftet. Den fungerar som ett villkor för en organiserad och objektiv (intersubjektiv) erfarenhet av verkligheten. Kausallagen blir därigenom en sats som är a priori eftersom vår kunskap om denna inte bygger på erfarenheten. Men samtidigt är den i likhet med erfarenhetssatser syntetisk eftersom det inte handlar om ett rent begreppsligt samband (jfr analytiska satser). 

Tillbaka

Konventionalismen utgår från tanken om att naturlagar egentligen bygger på definitioner av de ingående begreppen och därmed är analytiska. Ett exempel kunde vara en lag som säger att ett givet kemiskt ämne har en viss smältpunkt. Ifall vi definerar det ifrågavarande ämnet med hänvisning till denna smältpunkt, förvandlas lagbundenheten till en analytisk sats, som är sann på rent begreppsliga grunder.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 48 ff.

Tillbaka

von Wright försvarade sin avhandling 26.5.1941. Utgående från det brev von Wright sände till Kaila från sin militärtjänstgöring i slutet av september 1940 tycks avhandlingen ändå ha varit mer eller mindre färdig redan då.

Tillbaka

Max Söderman tillbringade några år som Rosenberg-stipendiat i Centraleuropa i slutet av 1930-talet, och arbetade då på en aldrig fullbordad doktorsavhandling om Bolzanos logik.

Georg Henrik von Wright, ”Wienin piiri - henkilökohtaisia muistoja”, Ilkka Niiniluoto & Heikki j. Koskinen (red.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus 2002, s. 199.

Tillbaka

Uttrycket användes även av Kaila i brevet till von Wright från 15.3.1939. Avser troligen Rolf Lagerborg, professor i filosofi vid Åbo Akademi. Lagerborg hade drabbats av flera hjärtinfarkter, vilket von Wright tydligen uppfattade som en antydan om att professuren snart skulle bli ledig. Lagerborg avgick dock först 1942. 

Rolf Lagerborg, I egna ögon - och andras, Helsingfors: Söderström 1942, s. 2.

Tillbaka

England hade i mars 1939 tillsammans med Frankrike utlovat hjälp till Polen i händelse av ett angrepp från Tysklands sida. Den tyska invasionen av Polen 1.9.1939 ledde till att England förklarade Tyskland krig.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 21/4 1939

1 Cranmer Road, Cambridge

21.IV 1939

Kära Eino,

Tack för ditt brev, som väntade mig vid återkomsten från London, där jag vistades några dagar tillsammans med min Fader, som var på sin sedvanliga vårresa till England. Det var mycket uppfriskande att råka honom och få resonera speciellt om den politiska situationen,1 som den senaste tiden t.o.m. stört arbetsfriden i denna lugna och idylliska stad.2 Nåja, vi få hoppas att allt reder sig, men blir situationen alldeles odräglig, flyttar jag över till Sverige och försöker fullfölja mina stipendiestudier där.

På filosoffronten intet nytt –, om man undantar, att jag blivit bekant med sekreteraren i Cambridges filosofiska förening, en yngling i min ålder, elev till Broad och Wittgenstein, som gör ett synnerligen intelligent intryck. Han skriver en doktorsavhandling om Leibniz, men jag har ännu inte kommit hans problemställningar närmare in på livet.3 – F.ö. har påskterminen just börjat, och jag har för avsikt att följa med Wittgensteins föreläsningar,4 om transfinita tal utan matematiska förkunskaper, och möjligen även Waismanns. Men om allt detta mera senare.

Vad mina egna problem beträffar, så skrev jag visst senast, att jag skisserat ett kapitel om de stora talens lagar och deras betydelse för induktionsproblemet. Nu har jag närmast sysslat med de försök att bestämma induktionens sannolikhet som endast göra bruk av en första ordningens sannolikhet, alltså frågan om relationen mellan en hypotes’ generalitet och dess sannolikhet, om Keynes’ m.fl. filosofers lära om ökandet av en naturlags sannolikhet genom analogiresonemang och om beviset för att en induktions sannolikhet växer med antalet verifierade fall m.m. Keynes har varit min huvudkälla och därjämte har jag haft största nytta av Nicods Foundation of Induction, ett visserligen med hänsyn till grundfrågorna helt okritiskt arbete, men i fråga om skarpsinnig kritik av redan föreliggande material, främst Keynes’ teori, det kanske bästa som någonsin skrivits i dessa frågor. – Jag har ganska fullständigt penetrerat denna del av mitt ämne utan att stöta på några överraskande upptäckter, men likväl gjort några goda fynd här och där, upptäckt felaktiga bevis hos Keynes o.s.v. Dessutom har jag försökt formulera Keynes’ viktiga princip om en ”Limited Variety”5 samt i åskådliga modeller klargöra vad hans rätt abstrakta bevis egentligen gå ut på. Särskilt intressant är försöket att bevisa, att en induktions sannolikhet närmar sig 1, då de verifierande instansernas antal växer mot oändligheten. Som du kanske minns, bygger detta bevis hos Keynes på två förutsättningar, vilka han anser sig kunna uppfylla genom sin princip om ”Limited Variety”. Nicod visar emellertid med stort skarpsinne att detta är möjligt bara för den ena förutsättningen, medan den andra kan uppfyllas blott om vi utgå från eller tillåta en statistisk tolkning av sannolikhetsbegreppet. Nu uppstår problemet: kunna båda förutsättningarna uppfyllas, och alltså det ovannämnda beviset genomföras, i en statistisk tolkning, varvid ”Limited Variety” är överflödig, eller kan man på något sätt modifiera den andra förutsättningen så att en tolkning enligt den Keyneska principen dock är möjlig? Frågan har ett ganska stort intresse i detta sammanhang, emedan det förefaller som om vi här stött på en punkt, där man lätt kan visa, att den ”subjektiva” sannolikhetsteorien6 leder till absurditeter.

Mitt huvudsakliga ”ärende” i detta brev är dock följande, och jag hoppas du inte skall finna genomläsningen alltför tröttande: jag ville delgiva dig den, efter ett fullständigt materialsamlande och skisserande, färdiga dispositionen till (enligt uppskattning) den första tredjedelen av min avhandling,7 i tryck beräknad till vidpass 80 sidor, knappast mindre. Det kommer mest att röra sig om ett ordagrant upprepande av vad jag sade i mitt förra brev, ehuru i systematiserad form, och jag vore glad, om du kunde framställa några anmärkningar, ehuru jag förstår att det är svårt att genom ett brev bibringa dig en riktig uppfattning av mina tankar och avsikter. För översiktlighetens skull disponerar jag materialet i tilltänkta kapitel och paragrafer, ehuru denna detaljerade indelning självfallet ännu är ganska provisorisk.

Kapitel 1. § 1. Definition av begreppet ”inductive inference”. Frågan om dessas ”justification” är induktionsproblemet. Här kan det vara på sin plats att påpeka, att induktionsproblemet inte, som man ibland påstått, sammanhänger med frågan om naturlagarnas finita eller infinita form eller verifierbarhetsproblemet8. § 2. Diskussion av induktioners eller naturlagars logiska form. Jag skiljer mellan ”Universal inductions” d.v.s. generella implikationer och ”Inductive correlations”, vilka lämpligen kunna betecknas med Reichenbachs sannolikhetsimplikation. I detta sammanhang berör jag frågan, huru dessa två former förhålla sig till varandra, m.a.o. om de generella implikationerna kunna uppfattas såsom specialfall av korrrelationslagarna, vilken uppfattning, ehuru mycket allmän, är oriktig. Om sannolikhet talas här ännu intet, avsikten är blott att från början pointera, att man kommer att behandla induktionsproblemet med hänsyn till båda dessa huvudslag av naturlagar. § 3. Slutligen tror jag det är nödvändigt att säga några ord om själva termen ”induktion”, då ju min ovan givna definition hänför sig endast till s.k. ofullständig eller problematisk induktion. Detta blott som ett litet tillägg.

Kapitel 2. § 1. I detta kapitel undersökes möjligheten av en ”justification” a priori9 för åtminstone vissa fall av induktivt slutande, t.ex. då vi tala om kausalsammanhang. Kort referat av Humes kritik av kausalrelationen, belyst med ett exempel. Detta vill tillika visa, att Humes kritik bygger på hans empiristiska tes, att han sammanblandar logiska aspekter med psykologiska,10 och icke skiljer tillräckligt mellan fenomenellt och fysiskt.11 Därpå försöker jag logisera Humes resonemang och visa, att dessa begränsningar och defekter äro oväsentliga, att hans kritik icke bara är tillämpbar på kausalrelationer, utan på alla fall av s.k. nödvändigt förknippande, och att dess slutliga innehåll är, att omdömen som äro syntetiska inte kunna vara aprioriska.

§ 2. Jag går nu att diskutera in concreto olika invändningar mot Hume. Som en första typ tar jag invändningar, som rikta sig mot Humes defekta psykologi, men inte förstå att skilja logiskt från psykologiskt. Denna typ exemplifieras bra av Whiteheads teori om en kausalperception,12 på vilken jag fått några i mitt tycke goda synpunkter, vilka för det första gör teorien rättvisa som en värdefull korrektion av Humes bristfälliga fenomenologi, men för det andra visa, att denna teori, om den utsträckes till det logiska kausal- eller induktionsproblemet, gör sig skyldig till en petitio principii13. § 3. Följande typ är Kants försök. Jag startar med skillnaden mellan Wahrnehmungsurteile och Erfahrungsurteile,14 denna viktiga distinktion som Hume förbisett och som Kant nu tror att är av ödesdiger betydelse för induktionsproblemet. Huru skall man tolka Kants tes, att erfarenheten är möjlig bara på basen av vissa syntetiska omdömen med apriorisk giltighet, som t.ex. det att varje företeelse har en orsak? Efter mycken eftertanke har jag snarast kommit till slutsatsen, att saken är så dunkelt framställd såväl hos Kant själv som hos hans anhängare och interpreter, att man icke kan, ej heller behöver ge den någon definitiv ”tolkning”, men att man kan bedöma hans försök ungefär så: Den fundamentala skillnaden mellan fenomenellt och fysiskt15 har Kant med full tydlighet insett och likaså anat, att den fysiska världen är fenomenvärldens ”lagbundenhet” eller invarians.16 Det är denna senare tanke, vilken ju redan tidigare filosofer klart formulerat, som han i sin transcendentala logik försöker ”begrunda”. Man kunde därför uppfatta hans kategorier, respektive syntetiska omdömen a priori som metalogiska begrepp resp. satser, vilka klarlägga för oss det fysiska språkets struktur. Som sådana kunna de emellertid höra hemma i detta språks rena syntax eller i dess deskriptiva: i det förra fallet äro de aprioriska och analytiska, i det senare aposterioriska och syntetiska. Dels emedan dessa båda aspekter nära sammanhänga med varandra, dels emedan Kant på grund av sin bristfälliga logik har en alltför snäv uppfattning om vad ett analytiskt omdöme är, dels slutligen emedan hans lära om modaliteter är bristfällig, är det svårt att förstå, hur han kommer till åsikten att de äro både syntetiska och aprioriska. § 4. Föregående paragraf vill visa, att Kant icke lyckats lösa induktionsproblemet genom sin transcendentalism eller riktigare att han inte lyckats ”begrunda” t.ex. kausallagen som en syntetisk sats a priori.17 Omöjligheten av en sådan ”begrundning” är ju härmed dock icke bevisad. Antag därför, att kausallagen faktiskt vore syntetisk och apriorisk. Då uppstår, vad vi kunde kalla tillämpnings- eller användningsproblemet, vilket Kant, som du många gånger framhållit, förbisett här och annorstädes. Och likväl ser man av många uttalanden hos honom, att han uppenbarligen trodde på möjligheten av konkreta tillämpningar av lagen, utan vilka den ju ingenting säger om verkligheten och följaktligen ej heller hjälper oss i induktionsproblemet. Att tillämpningsproblemet är en av huvudsvårigheterna i Kants lära18 har f.ö. Maimon insett och med full tydlighet formulerat. M:s egen lösning sker genom införande av en ”Grundsatz der Bestimmtheit”19, som starkt påminner om någonslags konventionalism20. Samma problem angriper även Fries och hans skola, och här finna vi påtagligen det mest allvarliga försök att tillämpa de syntetiska omdömena a priori som någonsin gjorts. Det är tacksamt att i detta sammanhang diskutera ifrågavarande lära, då densamma av Apelt tillämpats speciellt på induktionsproblemet. Vi se här apriorismen i dess mest fruktansvärda form: icke blott matematiken, utan hela den tillämpade matematiken, alltså den matematiska naturvetenskapen anses nu bestå av syntetiska omdömen a priori. Den underliggande, skäligen primitiva tanken tycks vara denna: vi kunna visserligen icke ur aprioristiska system härleda existensen i rum och tid av det ena eller det andra faktum, men så snart vi i naturen konstaterar ett sammanhang, som kan förklaras, d.v.s. deduktivt härledas ur mera generella satser, så kunna vi vara förvissade om, att vi funnit en lag, d.v.s. att sammanhanget var nödvändigt, att alltid om ifrågavarande företeelser uppträda igen, de skola sammanhänga på samma sätt som tidigare. Här är det alltså uttryckligen angivet, huru vi skola tillämpa syntetiska omdömen a priori på erfarenhetssammanhang. Men det enda framsteget i förhållande till Kant består däri, att man sett tillämpningsproblemet och ”löst” det genom att göra de syntetiska omdömena a priori mera ”innehållsrika”, d.v.s. utöka dem med mekanikens grundlagar o.s.v. Men några garantier för att denna tillämpning är möjlig finner man ingenstädes. Här kommer man sist och slutligen inte ett steg längre än Kant. Utan att alls gå in på en principdiskussion om möjligheten av syntetiska omdömen a priori, anser jag mig efter dessa exempel berättigad till följande slutsats: Vi utgingo från att induktionsproblemet skulle lösas och antogo för detta ändamål existensen av syntetiska omdömen a priori. Detta antagande är emellertid värdelöst, om vi inte kunna garantera dessa omdömens tillämplighet. Men denna garanti kunna vi ge först när vi löst induktionsproblemet, åtminstone för vissa specialfall. Alltså är hela lösningen av induktionsproblemet med tillhjälp av syntetiska omdömen a priori en petitio principii, d.v.s. vi ”lösa” detta problem genom att förutsätta, att det redan för vissa specialfall blivit löst. Mot denna formulering kunde man kanske invända, att den egentligen bara är en ordlek, och det är kanske bäst därför, att försöka säga saken ännu på ett annat sätt: eftersom svårigheten i läran om syntetiska omdömen a priori är att garantera dessa omdömens giltighet i erfarenheten, och eftersom problemet att garantera universella erfarenhetsomdömens giltighet är detsamma som induktionsproblemet, så är frågan huru de syntetiska omdömena a priori skola ”begrundas” identisk med frågan huru induktionsproblemet skall lösas, med denna formulering har jag alltså s.a.s. säkrat mig mot hugg i ryggen, ty nu kan ingen mera säga – om jag kommer till ett negativt resultat i induktionsproblemet – att jag lämnat möjligheten obeaktad, att detta problem kan lösas med hänvisning till syntetiska omdömen a priori. Detta är en stor teknisk vinning, då man eljes i varje enskild situation måste vederlägga denna möjlighet. Observera alltså, att jag kommit till detta, utan att alls betvivla eller motbevisa de syntetiska och aprioriska omdömenas möjlighet. Dessa omdömen äro ju möjliga om induktionsproblemet kan lösas. Detta tyckes mig vara en god startposition, bättre än om man börjat med vissa allmänna kunskapsteoretiska resonemang om omöjligheten av syntetiska omdömen a priori. Detta skulle leda bort från ämnet och omöjligen kunna övertyga någon annan än dem som redan äro övertygade. Men på detta sätt borde angreppet på de syntetiska aprioristerna bli mycket lömskare, då man s.a.s. blandar bort deras kort. § 4. Följer om några dagar i ett fortsättningsbrev.

Här slutar jag för i dag. Våren i Cambridge är härlig. Hälsningar

Georg Henrik

Kommentarer

Situationen i Europa hade tillspetsats efter att Tyskland hade brutit tidigare överenskommelser genom att besätta återstoden av Tjeckoslovakien i slutet av mars 1939. England och Frankrike gav i detta skede garantier åt Polen i händelser av ett angrepp från Tysklands sida. I sin självbiografi ger von Wright mötet med fadern Tor von Wright en större betydelse än vad som framkommer i brevet till Kaila. von Wright umgicks nämligen med tanken på att återvända hem från England på grund av det spända politiska läget i Europa. Fadern fick honom dock på andra tankar. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 78.

Tillbaka

Det spända politiska läget efter Tysklands invasion av Tjeckoslovakien i slutet av mars 1939 ledde bl.a. till att gasmasker delades ut i Cambridge. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 78.

Tillbaka

Theodore Redpath var sekreterare för Cambridge filosofiska förening Moral Sciences Club. Han arbetade med en doktorsavhandling om Leibniz under C.D. Broads handling med avsikten att undersöka Leibniz på ”Cambridge vis”, vilket närmast tycks ha avsett en begreppslig undersökning av Leibniz berömda metafysiska system. Redpath inlämnade avhandlingen med titeln Four Philosophical Controversies engaged in by Leibniz and certain other Philosophers of the late 17th and early 18th Centuries i september 1939. I sina minnen av Wittgenstein beskriver Redpath också hur han och von Wright vid tiden förde flera inspirerade samtal, vandrande upp och ned längs trädgården.

Theodore Redpath, Ludwig Wittgenstein. A Student’s Memoir, London: Duckworth 1990, s. 21 f., 87, 92 f.

Tillbaka

Föreläsningarna handlade om matematikens grunder. Bland åhörarna fanns bl.a. Alan Turing, Stephen Toulmin, John Wisdom, Rush Rhees, R.G. Bosanquet, Norman Malcolm och Yorick Smythies. Cora Diamond publicerade en edition av föreläsningarna utgående från deltagarnas anteckningar (Wittgenstein's Lectures on the Foundations of Mathematics 1976).

Tillbaka

Principen säger att varje individ endast kan ha ett ändligt antal egenskaper. Den har uppfattats som ett nödvändigt villkor för att det ska gå att reducera antalet möjliga orsaker till ett fenomen till en enda.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 89.

Tillbaka

Teori som associerar sannolikhet med graden av tilltro till en uppfattning. 

Tillbaka

Dispositionen motsvarar avhandlingens två första kapitel väl. Däremot upptar de två första kapitlen inte mer än 47 sidor av sammanlagt 258 sidor, betydligt mindre än en tredjedel av avhandlingen. 

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941.

Tillbaka

von Wright torde här avse frågan om huruvida induktionsproblemet hänger samman med om det ens i princip är möjligt att verifiera varje enstaka instans av ett generellt påstående, vilket skulle förutsätta att antalet instanser är ändligt. 

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 9.

Tillbaka

Inom induktionsfilosofin kan man skilja mellan försök att rättfärdiga induktionen a priori och ansatser att rättfärdiga den a posteriori. I det första fallet handlar det om ett rättfärdigande som sker oberoende av erfarenheten, det kändaste exemplet på detta är Kants försök att rättfärdiga induktionen utgående från tanken om att kausalitet är en relation förnuftet lägger på verkligheten. Ett a posteriori rättfärdigande av ett kausalsamband utgår däremot uttryckligen från erfarenheten.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 17.

Tillbaka

von Wright menar t.ex. att Hume inte skiljer mellan att (psykologiskt) uppleva två händelser som separata och frågan om huruvida den ena händelsen logiskt implicerar den andra.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 20.

Tillbaka

Enligt von Wright klargör Hume inte om han talar om relationer mellan sinnesintryck eller relationer mellan fysiska objekt. 

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 19.

Tillbaka

Enligt Hume finns vår kunskap om orsakssamband inte i den direkta erfarenheten som sådan. Vi kan alltså ha ett sinneintryck av en eld och ett sinnesintryck av smärta, men inte av att det är elden som förorsakar smärtan. Att vi ändå uppfattar ett samband mellan eld och smärta beror enligt Hume av att ett antal erfarenheter av eld och smärta givit upphov till en psykologisk associering av de båda fenomenen i våra medvetanden. Whitehead ansåg ändå att Humes uppfattning bygger på en bristfällig teori om förnimmelser. I vår omedelbara erfarenhet ingår enligt honom även en förnimmelse av kausala relationer.

”Alfred Norton Whitehead”, Stanford Encyclopedia of Philosophy, https://plato.stanford.edu/entries/whitehead/, hämtad 16.5.2019.

Tillbaka

(lat.) kringgående av sakfrågan. Används för att beteckna ett cirkelargument.

Tillbaka

På svenska har man använt benämningarna varseblivningsomdöme och erfarenhetsomdöme. Enligt Kant är varseblivningsomdömen empiriska omdömen som endast är subjektivt giltiga, medan erfarenhetsomdömen är empiriska omdömen som har en objektiv giltighet. Ett nödvändigt villkor för denna objektiva giltighet är att erfarenhetsomdömet innehåller begrepp som producerats av förståndet, såsom orsak. För Humes problem blir det här relevant genom att Hume, enligt Kant, behandlar induktions och orsaksproblematiken som om det bara skulle handla om subjektiva varseblivningsomdömen. 

Immanuel Kant, Prolegomena, övers. Marcel Quarfood, Stockholm: Thales 2002, §18-20. 

Tillbaka

I boken Den mänskliga kunskapen förklarar Kaila skillnaden mellan det fenomenella och det fysiska i anslutning till sin redogörelse av olika typer av erfarenhetssatser. Det fenomenella språket (φ-språket) handlar om varseblivningsföreteelser, en sats i detta språk är t.ex. ”Detta ter sig rött”. Det fysiska språket (f-språket) åter handlar om kroppar och skeenden i det fysiska rummet (”Denna kropp är en krita”).

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 216, 219.

Tillbaka

Tanken om den fysiska världen som fenomenvärldens invarians är tydligt influerad av Kaila, som skriver så här: ”De s.k. fysiska föremålen eller kropparna äro ett annat viktigt slag av invarianser. Varje föremål innehåller ju en bestämd regelbundenhet, eftersom föremålet bildas av ett antal egenskaper, som sammanhänga med varandra på ett regelbundet sätt.” Hos Kant uppträder tanken i form av syntetisk a priori grundprinciper eller s.k. analogier som skapar en ordning i erfarenheten. 

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 13. 

Tillbaka

Kant höll med Hume om att orsakssamband inte är någonting som vi får kunskap om genom en ren erfarenhet, det handlar alltså inte om kunskap a posteriori. I stället menade han att kausallagen, eller tanken om att alla händelser har en orsak, utgör ett villkor för en organiserad och objektiv (intersubjektiv) erfarenhet av verkligheten. Kausallagen blir därigenom en a priori sats, som ändä är syntetisk, eftersom det inte handlar om ett rent begreppsligt samband (jfr. analytiska stser). 

Tillbaka

Kant argumenterar för att kausallagen, d.v.s. att allting har en orsak, måste gälla i världen som vi erfar den. Tillämpningsproblemet består i frågan hur denna allmänna princip kan användas t.ex. för att påvisa specifika naturlagar.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 33.

Tillbaka

(ty.) lagen om bestämdhet. Det förefaller ändå troligt att von Wright avser Maimons ”Grundsatz der Bestimmberkeit”, lagen om bestämbarhet. Maimons princip förefaller närmast att vara en regel för godtagbara (”objektivt meningsfulla”) verklighetsomdömen. Ett sådant omdöme består, lite förenklat, av två begrepp där det ena begreppet kan tänkas utan det andra, men inte tvärtom. Begreppet som kan tänkas utan det andra är subjektet, medan begreppet som inte kan tänkas utan det andra är predikatet. I satsen ”vinkeln är rät” är vinkeln subjektet eftersom den kan tänkas utan bestämningen 90º, medan rät är predikatet eftersom räthet inte kan tänkas utan en vinkel som har denna räthet. von Wright tänker sig tydligen att man kunde utnyttja den senare relationen vid vetenskapliga resonemang, som vid identifieringen av ett givet grundämne (predikatet hos Maimon) utgående från smältpunkten (subjektet hos Maimon).

Samuel Hugo Bergman, The Philosophy of Solomon Maimon, övers. Noah. J. Jacobs, Magnes Press: Jerusalem 1967, s. 93, 96, 105. 

Tillbaka

Konventionalismen utgår från tanken om att naturlagar egentligen bygger på definitioner av de ingående begreppen och därmed är analytiska. Ett möjligt exempel är en lag som som säger att ett givet kemiskt ämne har en viss smältpunkt. För om vi definerar det i frågavarande ämnet med hänvisning till denna smältpunkt, förvandlas lagbundenheten till en analytisk sats, som är sann på rent begreppsliga grunder.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 48 ff.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 25/4 1939

1 Cranmer Road, Cambridge

25.IV 1939

Kära Eino,

Jag fortsätter här mitt brev av den 21. Under tiden som gått har Cambridge Moral Science Club haft ett möte, där Moore höll ett föredrag om ”Certainty”,1 och man diskuterade tesen: satser om sinnesimpressioner äro absolut sanna,2 emedan det är meningslöst att förneka dem, varför är det meningslöst? Moore själv var nämligen av åsikten, att satser om sinnesdata äro absolut sanna, och likaså att det är meningslöst att förneka dem, men kunde inte säga, varför det var så. Jag deltog inte i diskussionen, som var skäligen black. Mitt enda eventuella svar på frågan kan vara, att om satser om sinnesdata anses som absolut sanna, måste de betraktas som analytiska ”grundkonventioner” s.a.s. och att det därför är meningslöst att förneka dem eller betvivla dem efteråt, emedan man per definitionem utgått från deras orubblighet.3 Men dylika förslag tror jag skulle mötas av största oförståelse.

Vidare har Wittgenstein haft sin första föreläsning4: han talar, åtminstone tills vidare icke om det jag sade sist, utan om de logiska sanningarnas natur. Man kan egentligen icke kalla det hela föreläsningar,5 ty han riktar oavlåtligt frågor till auditoriet, ca. 10 personer, och man får även avbryta honom och framkomma med egna förslag. Man kunde kalla det ”undervisning i konsten att filosofera”, och jag tror nog att han är en utmärkt pedagog. Om hans idéer, såframt jag förstår dem, skall jag tala senare.

Jag kom alltså i mitt referat av avhandlingens planerade innehåll till den punkt, där jag avfärdat de syntetiska omdömena a priori som argument mot Hume. Jag fortsätter nu med Kapitel II. § 4.6 Det gäller ännu att bemöta några invändningar mot Hume av en tredje typ, nämligen sådana som angripa hans formuleringar av själva kausalrelationen och hävda, att denna är en logisk relation. Meyerson är ett gott exempel. Man ser lätt, att den nödvändighet han inlägger i förbindelsen mellan orsak och verkan är en nödvändighet i deduktiv bemärkelse, vad M. kallar ”explication” är ett deduktivt satssammanhang. Som ett sådant sammanhang är förvisso en ”explication” uttrycket för vad vi söka i vetenskapen, men denna ”förklaring” säger ingenting om sin tillämplighet på nya fall. Denna svårighet tyckes Meyerson aldrig helt ha realiserat, och de försök han gör att bemästra den äro icke lika mycket värda diskussion som motsvarande försök hos Oxford-metafysikerna Bradley och Bosanquet, vilkas lära om kausaliteten starkt påminner om Meyersons, och som försökt garantera motsvarigheten mellan de deduktiva sammanhangen och verkligheten genom sin lära om ”concrete universals”7 d.v.s. ungefär samma sak som Mills ”natural kinds”8. Vad äro dessa universalier? Antingen äro de, som Mill menade, empiriska regelbundenheter: då uppstår induktionsproblemet med hänsyn till dem själva. Eller också äro de de syntetiska och aprioriska regelbundenheter: men detta svar är, som visats, lika otillfredsställande. Återstår möjligheten att de äro definitioner: då komma vi till konventionalism. Vad jag här har velat visa, är alltså, att dessa andra försök att gendriva Hume, vilka tro sig kunna kringgå Kants lära om de syntetiska omdömena a priori, antingen icke alls lösa induktionsproblemet eller föra åter till läran om syntetiska och aprioriska satser eller föra till den nya, inte hittills beaktade möjligheten, nämligen den konventionalistiska. Denna sistnämnda skall nu diskuteras.

Kapitel III. § 1. Den konventionalistiska lösningen av induktionsproblemet illustreras för ett speciellt fall med tillhjälp av exemplet om fosforns smältpunkt,9 varefter man kan ta några andra exempel på konventionernas faktiska betydelse i vetenskapen ävensom visa, att dessa exempel ofta äro utomordentligt ägnade att eliminera ett psykologiskt förbluffande ”induktionsproblem”. Dessa eliminationer i speciella fall göra tanken på en universallösning av induktionsproblemet på konventionalistisk bas naturlig. § 2. Cornelius’ och Dinglers teorier äro goda exempel på dylika lösningsförsök, men de tankar som de explicit formulera återfinnas mindre klart uttryckta hos många ”klassiska” induktionslogiker. Då jag tror, att dessa idéer äro av utomordentlig betydelse för en rätt förståelse av hela induktionsproblemet, skulle det gälla att göra dem största tänkbara rättvisa. Icke blott är en radikalt konventionalistisk uppfattning av naturlagarna10 möjlig, den är även ett adekvat uttryck för vår behandling av dessa lagar i långt större utsträckning än man i allmänhet kanske anser. Detta beror väl främst därpå, att vi ytterst sällan formulera naturlagar fullständigt, med uppräknande av alla de betingelser vi anse eller ”misstänka” att äro nödvändiga för att det eller det skall inträffa, varför om ett skenbart falsifierande fall inträffar vi icke alls förfoga över några bestämda kriterier, som låta oss avgöra entydigt om det är fråga om en falsifikation eller om vi har att göra med ”ouppfyllda betingelser”, ”störningar” eller vad vi vilja kalla dem. Jag tror man icke behöver tveka att påstå, att vi i de flesta fall föredraga det senare alternativet, vilket för till en allt precisare formulering av lagarna. Nu ligger det nära till hands att tänka sig en ideell gräns för denna precisering; då vi nått den ha vi en s.a.s. fullständig lag. Men när har vi nått gränsen? Enda kriteriet är att lagen stämmer i fortsättningen: detta svar är den radikala konventionalismens. Antag nu, att vi skulle svara så i alla fall. Då skulle vi aldrig mera säga, att en lag falsifierats, utan antingen att tidigare lagar preciserats (eller att man upptäckt nya). § 3. Men har induktionsproblemet blivit eliminerat? I en viss mening förvisso: vi behöva nämligen aldrig frukta en falsifikation, utan kunna på förhand garantera att lagen är sann. Att den radikala konventionalismen i denna mening eliminerar induktionsproblemet är ett faktum av största psykologiska betydelse, och det är tydligt att anhängarna av denna teori varit så ”impressed” av detta, att de ansett hela svårigheten med problemet eliminerad. Men följande svårighet kvarstår: huru förklara att vi de facto reda oss så bra med våra ofullständiga lagar och blott relativt sällan behöva tillgripa korrektioner? Härtill skulle väl en konventionalist svara, att detta är ett faktum – och därmed punkt. Och svaret är ju fullständigt riktigt. En annan sak är, att en filosof, som söker en ”syntetisk” lösning av induktionsproblemet, icke skulle vara nöjd med det. Men det är intressant att här, anteciperande fortsättningen, se, att konventionalismen faktiskt löser allt det som faktiskt kan ”lösas” i induktionsproblemet, nämligen frågan varför vi åtminstone i vissa fall kunna garantera icke-falsifierbarheten hos generella satser, vilka i den mån de är formulerade äro syntetiska utsagor.

Jag har en känsla av att jag inte lyckats formulera mina tankar fullt tillfredsställande. Men jag skall göra mitt yttersta för att få dem klart uttryckta i själva avhandlingen, då jag tillmäter denna punkt avgörande betydelse för en riktig förståelse av vad induktionsproblemet egentligen är. Jag hoppas i varje fall, att skillnaden mellan min nuvarande formulering och den jag betjänade mig av i mitt Hume-föredrag11 i huvudsak blir klar. Då sade jag, efter en idé hos Poincaré, att, om alla naturlagar uppfattas som analytiska satser eller som definitioner, så kunde man till flertalet av dem koordinera syntetiska satser, som säga någonting om dessa definitioners ”sannolika” tillämpbarhet. Detta är väl nog riktigt, men går icke till roten med svårigheterna. Man förutsätter då, att naturlagarna äro ett givet system av exakt formulerbara satser. Det som gör saken psykologiskt intressant, är att vi synbarligen ytterst sällan betraktar en naturlag som en fullständigt formulerbar sats, och för att möta denna eventualitet måste man tillgripa ovanstående mera komplicerade resonemang. I detta senare fall blir den konventionalistiska positionen även mycket ”starkare”. I det förra fallet nämligen ”löser” konventionalismen induktionslogiska problem genom att visa, hurusom på basen av singulära syntetiska satser vi ibland stiga upp till generella analytiska satser. I det senare åter hjälper oss konventionalismen i det ännu mycket allmännare fallet, att vi på basen av singulära syntetiska satser formulera generella syntetiska satser, vilka emellertid betraktas endast som fragment av en ideal ”fullständig” naturlag, som vi genom approximationer närma oss.

Kommentarer

G.E. Moore höll ett föredrag under temat visshet, ”certainty”, på Moral Sciences Club 21.4.1939. Föredraget ledde till flera uppföljande diskussioner, av vilka den första ägde rum 25.4.1939, samma dag brevet är skrivet. Det är därför inte alldeles klart vilket möte von Wright här talar om, men sannolikt avser han det första mötet. Det senare mötet, där också Wittgenstein var närvarande, berörs i brevet från 4.5.1939.

Protokoll från Moral Science Clubs möte 21.4.1939, UA Min.IX.44, Cambridge Universitry Library.

Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1987, s. 44 f.

Tillbaka

Enligt mötesprotokollet utgick Moore från ett påstående som förekommit i John Wisdoms föredrag ”Philosophical Perplexity”, vilket hölls i Aristotelian Society i februari 1937, ”Statements about sense-experiences are certain only because it makes no sense to say that they may ’be wrong’”. Som exempel på den relevanta formen av meningslösa satser framkastades bl.a. ”I think I'm in pain” och ”I doubt whether I'm in pain or not”.

Protokoll från Moral Science Clubs möte 21.4.1939, UA MIn.IX.44, Cambridge University Library.

Tillbaka

von Wright avser att om satser om sinnesdata (sinnesimpressioner) är absolut sanna, så är de detta av liknande skäl som det t.ex. är sant att en unkarl är ogift. Eftersom det ingår i definitionen av en ungkarl att han är ogift, betyder satsen ”en ungkarl är ogift” egentligen bara ”en ogift man är ogift”, vilket förefaller ”meningslöst” att förneka. Tillämpat på sinnesimpressioner måste vi alltså tänka oss att det enda sättet att förstå hur de kunde vara absolut sanna är att förutsätta att det ingår i definitionen av ”sinnesimpression” att misstag beträffande dessa är uteslutna.

Tillbaka

Föreläsningsserien handlade om matematikens grunder och utgjorde en fortsättning på Lent terminen föreläsningar. Påskterminens föreläsningar började måndagen 24.4.1939. Se även föregående brev 21.4.1939.

Tillbaka

Norman Malcolm har beskrivit sina intryck av samma föreläsningsserie om matematikens filosofi. Han karakteriserar föreläsningarna som forskningstillfällen, under vilka Wittgenstein, efter att ha sammanfattat den senaste föreläsningens resultat, ”fortsatte med ett försök att tränga vidare, med nya tankar”. Theodore Redpath har redogjort för hur Wittgensteins fria och kreativa koncept även ofta ledde till att dennes tanke stötte på patrull. I sådana situationer kunde Wittgenstein, sittande gränsle över en bakvänd stol, förbanna sig själv med yttranden som ”Damn my bloody soul” eller vända sig till åhörarna med utrop som ”Help me, someone!”. 

Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1967, s. 34.

Theodore Redpath, Ludwig Wittgenstein. A Student's Memoir, London: Duckworth, s. 20. 

Tillbaka

Motsvarar Kapitel II. §6 i avhandlingen.

Tillbaka

(eng.) konkreta universalier. Att två olika föremål kan ha samma egenskap, t.ex. rödhet, har av filosofer ibland tolkats som att det finns någonting ”allmänt” som är närvarande i de båda individuella föremålen. Detta leder vanligen till en ontologi som räknar med två olika typer av entiteter, det partikulära (individerna) och universalier. Tanken med konkreta universalier hos Bradley är att det partikulära inte finns, det vi kallar för individer är egentligen konkreta universalier, av samma skäl som man tänkt sig att rödhet tillhör universalierna – det finns någonting som förblir trots variationer. Således är t.ex. individen Julias Ceasar en konkret universalie eftersom någonting består, trots att Julius Ceasar kan tillskrivas varierande egenskaper från en tidpunkt till en annan (han befinner sig t.ex. på olika orter eller i olika sinnesstämningar). Eftersom ”natural kinds” avser naturliga klasser de individuella objekten faller in i, som t.ex. olika kemiska ämnen eller djurarter, är det kanske inte så lätt att se hur konkreta universalier och sådana ”naturliga slag” kunde vara ”ungefär samma sak” som von Wright skriver. I doktorsavhandlingen verkar han till och med mena att de handlar om precis samma sak.

H.B. Acton, ”The Theory of Concrete Universals. I”, Mind 45, 1936, s. 417 f., 421.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 43.

Tillbaka

(eng.) naturliga slag, sorter, arter. Mill talar om slag av objekt (”kinds of objects”) som avskiljer sig från varandra på ett ”obestämt och okänt antal sätt”. Bland hans exempel finns kemiska ämnen som vatten och syre, men även djurarter som korpar. Varje slag är assoceriat med en uppsättning grundegenskaper (”ultimate properties”) som uppträder likformigt tillsammans. Frågan om vilka egenskaper som tillhör grundegenskaperna hos ett slag måste, enligt Mill, avgöras induktivt (är t.ex. korpen nödvändigtvis svart)? Han uppfattar det ändå som en svårare fråga, än att fastställa frågan om orsak och verkan utgående från metoderna han använder.

John Stuart Mill, A System of Logic, London: Longmans, Green & Co 1906, s. 379 f.

Tillbaka

Den lösning på induktionsproblemet von Wright beskriver som ”konventionalistisk” går ut på att det som ursprunglingen var ett empiriskt påstående har förvandlats till ett analytiskt sådant. Att grundämnet fosfor smälter vid 44ºC framstår som en absolut sanning, men enbart för att smältpunkten blivit en del av vad som avses med fosfor. Om en instans av någonting vi tror att är fosfor smälter vid en annan temperatur än denna, kommer vi alltså inte att säga att vi falsifierat lagen om fosforns smältpunkt, utan att ämnet vi undersöker inte är fosfor.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 49 f.

Tillbaka

Enligt den radikala konventionalismen är alla allmänna vetenskapliga satser (naturlagar) att betrakta som analytiska. Det innebär att det i grunden handlar om definitioner. Positionen syns t.ex. i hur man reagerar på negativa experimentutfall. Således skulle en radikal konventionalist inte betrakta Newtons gravitationslag som falsifierad då ett föremål beter sig på ett för lagen avvikande sätt. Slutsatsen skulle snarare bli någonting i stil med att det undersökta föremåler inte är en fysikalisk kropp i Newtons mening.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 57.

Tillbaka

Hänvisningen gäller föredraget von Wright höll vid Filosofiska föreningens årsmöte 22.2.1939, fem dagar innan han avreste till Cambridge. Föredraget hade rubriken ”David Hume, ett tvåhundraårs minne” med avseende på att det hade förflutit 200 år sedan Humes Treatise of Human Nature utkommit 1739. Boken kan uppfattas som Humes huvudsakliga bidrag till induktionsfilosofin. von Wrights föredrag är intressant inte minst för att det utgör den huvudsakliga källan till hur han resonerade om induktiv logik innan han träffade Ludwig Wittgenstein i Cambridge våren 1939.

Georg Henrik von Wright, ”David Hume – ett tvåhundraårsminne”, Föredrag vid Filosofiska föreningens årsmöte 22.2.1939, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 30/4 1939

30.IV.39

Kära Eino!

Sänder ett ofullbordat brev.1 Fortsättning följer snart. Jag kom under skrivandet på några idéer beträffande konventionalismen, vilkas formulering (ännu mycket dålig) beredde svårigheter.

Skulle absolut rekommendera för omedelbart inköp till Helsingfors Karl Britton: Communication. London. Kegan Paul 1939. Br. är Englands filosofiska hopp för närvarande. Såg boken första gången i dag. Fann i den till min förvåning samma idéer om konventionalism och induktion, som jag själv just kommit till.

G.H. v.W.

Kommentarer

Eftersom von Wright inleder brevet med meningen ”Sänder ett ofullbordat brev” förefaller det rimligt att anta att det rör sig om en helhet bestående av kortet, ett tidningsurklipp och brevet från 25.4.1939, som skickats till Kaila i samma försändelse. Tidningsurklippet förvaras med Kailas korrespondens på Nationalbiblioteket. I katalogen uppges att kortet från 30.4.1939 har ett bihang, vilket sannolikt är just detta urklipp. Tidningsurklippet är antagligen bakgrunden till att han nämner den ”allmänna ruin” Russell målar på väggen i sitt följande brev till von Wright daterat 7.5.1939

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 4/5 1939

1 Cranmer Road, Cambridge

4.V 1939

Kära Eino,

Förlåt att du fått vänta så länge på avslutningen av ett brev, som jag påbörjade för redan två veckor sen.1 Men skrivandet har framkallat nya idéer och därför dragit ut på tiden. I varje fall har jag själv haft nytta av vad jag formulerat, hoppas bara det icke blivit dig ett besvär att läsa mina brev. Nu vill jag likväl avsluta referatet av avhandlingens första tredjedel och för att säkert kunna hålla mitt löfte går jag omedelbart till verket.

Alltså: Kapitel IV. § 1. I det föregående har jag försökt visa, att Humes problem inte kan lösas genom hänvisning till syntetiska omdömen a priori, emedan deras egen möjlighet förutsätter en lösning av induktionsproblemet, ej heller genom hänvisning till analytiska omdömen (a priori), emedan då induktionsproblemet omedelbart dyker upp på ett nytt plan i form av frågan om vissa definitioners eller vissa ofullständiga formuleringars tillämpbarhet. Eftersom alltså en ”a-priori-lösning” av problemet är omöjlig, måste vi se oss om efter en ”a-posteriori-lösning” av detsamma. M.a.o. efter en logisering av generaliseringsprocessen, efter en induktionslogik. – Idéen om en induktionslogik kan knappast tillfredsställande förstås, om man icke inledningsvis påpekar, att den uppvisar två aspekter: generalisationers uppfinnande och generalisationers ”rättfärdigande”. Dessa aspekter sammanblandas ofta som t.ex. i Mills definition på induktionsförfarandet som ”generella satsers uppfinnande och bevisande”. Denna sammanblandning förstås om man besinnar, att om vi lyckas ”rättfärdiga” induktioner i Mills mening, så ha vi även funnit en metod för deras uppfinnande, medan omvändningen självfallet inte håller streck: vi kunna uppfinna användbara generaliseringar utan att vara i stånd att ”rättfärdiga” dem.

§ 2. Vi måste därför först tala något om invention och induktion. Problemet är: givet vissa singulära data, sök den ”lag” ur vilken de följa. Nu finns det en typ av induktionslogiker, bäst representerad av Whewell, som resonerar så: uppstigandet från fakta till lagen är en process som icke kan logiskt regleras, utan sker genom en hypotes, vilken, som Whewell oupphörligt framhåller, introducerar ett nytt begrepp, som icke är givet; t.ex. då vi upptäcka att vissa observationspunkter ligga på en ellips o.s.v. Då vi uppställt vår hypotes, gjort vår invention, måste vi ”rättfärdiga” den och detta rättfärdigande består rätt och slätt däri, att vi visa medelst deduktion, att de givna fakta verkligen följa ur den antagna lagen. Det inventiva momentet kan icke logiseras, ”rättfärdigandet” däremot är rent deduktivt. Detta förfarande påminner starkt om den s.k. analytiska metoden för lösandet av geometriska uppgifter: man antar uppgiften löst, och visar så att problemets data faktiskt följa ur lösningen. T.ex. Leibniz insisterar på denna analogi och samma tanke kommer till synes i Jevons’ idé om induktionen som en invers process till deduktionen. Själva härledandet av fakta ur lagen omtalas ofta som ”verifikation” och detta är ju fullt riktigt, det är nämligen en verifikation av antagandet, att hypotesen i fråga riktigt beskriver dessa fakta. Däremot är det självfallet inte en verifikation av hypotesen som all-sats. Detta äro nog förespråkarna för tanken på induktionen som en invers process i regel på det klara med, ehuru de ibland, som fallet är t.ex. med Whewell, inte ha sinne för, att just denna senare verifikation, detta senare ”rättfärdigande” är det som en induktionslogik i Mills mening söker.

I detta har jag önskat få fram, att tanken på en induktionslogik i den Whewellska meningen eller på induktionen som en invers process enligt Leibniz och Jevons är fullt genomförbar alldeles oberoende av frågan om induktionsslutledningarnas rättfärdigande. Det har sin betydelse att beakta denna omständighet därför, att det som i själva det induktiva förfarandet i allmänhet är av intresse är just å ena sidan denna upptäckt av vad som skall generaliseras och å andra sidan den mången gång säkerligen nog så komplicerade deduktionen av de redan givna fakta ur hypotesen. Blott i de ointressanta fallen ”alla korpar äro svarta” är såväl inventionen som deduktionen en självklar sak. Men just i detta fall kommer det induktiva momentet renast till synes. – Vi ha nu gjort tillräcklig rättvisa åt tanken på en induktiv logik som sådan och övergå till frågan om det finnes en dylik logik i den speciella mening vi kräva.

§ 3. Den följande behandlingen av induktionslogiken är s.a.s. ”kvasi-historisk”. Jag börjar med problemet hos Bacon: att bestämma ”formen” för en given natur, eller om man bortser från de speciella problem som sammanhänga med dessa två termer: att bestämma en egenskap A sådan, att den implicerar en given egenskap B. Bacons lösning kan utmärkt väl formuleras i Keynes’ terminologi: man gör upp en förteckning över de olika fallens egenskaper, uppsöker de positiva och negativa analogierna2 samt försöker genom att öka antalet fall eliminera konkurrerande möjligheter till A,3 d.v.s. uppställa en perfekt analogi, eller en situation då A och B äro de enda karaktärer som äro gemensamma för alla instanser. Det är motiverat att här för senare ändamål exakt definiera dessa termer, ehuru de icke förekomma hos Bacon själv. Vidare har Bacon insett att om detta förfarande skall leda till uppställandet av en osviklig lag, det är nödvändigt att antaga en ”4Limited Variety”, vilken vi tillsvidare kunna uttrycka i sin mest primitiva form, d.v.s. som ett antagande att ”världen” kan beskrivas av ett finit antal karaktärer. Däremot har Bacon icke insett, att detta antagande icke är tillräckligt; vi måste ännu ha ett axiom som säger t.ex. att en perfekt analogi är tillräcklig för att garantera en lags osviklighet, Keynes’ ”Uniformity of Nature”-postulate.5

§ 4. Vi gå nu till Mill. Efter några jämförelser mellan problemet hos Bacon och hos Mill och deras metoder för dess lösande, vilka f.ö. i allt väsentligt äro desamma, kunna vi konstatera, att Mill i motsats till Bacon underlåtit att pointera ”Limited Variety”, vilket emellertid är en nödvändig förutsättning för hans system, men däremot i sin kausallag formulerat det postulat som saknas hos Bacon. Tagna tillsammans leda dessa två postulat (i det fall vi kunna tillämpa differensmetoden) till syllogistisk säkerhet. Är uppgiften att rättfärdiga induktionsslutledningar a posteriori sålunda löst?

Man ser likväl omedelbart, att såväl principen om begränsad variation som kausallagen i detta sammanhang äro syntetiska satser, och därtill generella. Eftersom vi avskurit möjligheten att hänvisa till syntetiska omdömen a priori, måste dessa principer själva betraktas som induktioner. Sålunda leder försöket att genom en induktionslogik rättfärdiga generella syntetiska satser till en petitio principii6.

Kapitel V. § 1. Det som ovan sagts om induktion och om omöjligheten att vare sig a priori eller a posteriori garantera en syntetisk generell sats’ sanning är i grund och botten en självklar sak, vilket man ser bland annat därav, att nya tidens naturvetenskapliga forskning att döma av flere stora forskares vittnesbörd varit fullt medveten om detta faktum. Men genom goda exempel ur vetenskapens historia kan man visa, att det induktiva förfarandet dock städse såtillvida betraktas som ”rationellt” att man kallar goda induktioner ”sannolika” och att man jämför induktioner med varandra i fråga om olika sannolikhetsgrader. Detta vore man frestad att tolka som ett belägg för satsen att ”Hume was right, if not for probability”.

§ 2. I regel talas i den vetenskapliga praktiken om hypotessannolikhet i en helt vag betydelse, men hos många forskare uttalas tanken på en ”probability-justification” som ett oavvisligt krav för den vetenskapliga metodens ”rationalitet”. Dock påträffar man märkvärdigt få försök, att giva denna tanke en exakt innebörd, och vilket är ett misstänkt faktum: alla dessa försök äro uppenbarligen otillfredsställande. Detta beror säkerligen till en del på, att själva sannolikhetsbegreppet ännu spelar en skäligen oklar roll i såväl kunskapsteorien som även i den vetenskapliga praktiken. Det är därför en oavvislig nödvändighet för oss, om vi vilja komma till klarhet i frågan om induktioners sannolikhet, att klargöra för oss sannolikhetsbegreppets kunskapsteoretiska struktur eller åtminstone vad denna struktur möjligen kan vara och vad inte. Med en undersökning av dessa frågor börjar själva framställningen av frågan om induktion och sannolikhet.

Här är alltså dispositionen till de fem första kapitlen i min avhandling, beräknade att upptaga en tredjedel av densamma eller ca. 80 trycksidor.7 Ingenting är ju ännu definitivt i det som sagts, därför är det säkert, att den slutliga struktureringen skall uppvisa nog så stora avvikelser från denna plan. Men i varje fall: jag är glad, om du vill säga något. – Och för den skull, men det är kanske oartigt, låt mig själv först anföra några ”ursäkter”.

Den första invändningen mot min plan borde väl vara, att den är onödigt vidlyftig i sitt innehåll och omöjlig att genomföra på det utrymme jag beräknat. Till den senare vill jag genast säga, att jag snarast kommer att betrakta det på förhand fixerade utrymmet som normgivande och att därför, om texten sväller över bräddarna, det mindre väsentliga lämnas bort, vilket knappast kan skada. Den första invändningen kräver ett utförligare bemötande, som jag tänker formulera i ett företal till avhandlingen. Det svåra med induktionsproblemet är ju att ”genomskåda” detsamma. Har man gjort det kan man på tio sidor säga allt som överhuvud kan sägas om problemet och mera därtill. Men med det skall man knappast hjälpa någon av de tvivlande över gränsen till klarhetens land. Vill man göra ”nytta” med sin behandling måste uppgiften därför väsentligen ses som en pedagogisk-psykologisk:8 det gäller att uppsöka alla kryphål, till vilka den skeptiske vill taga sin tillflykt, samt att sorgfälligt visa, vari hans krav äro berättigade, vari ej. Detta kan väl nog ske på många sätt och det mest överlägsna vore utan tvivel, att med utelämnande av alla historiska hänvisningar ”konstruera” samtliga möjligheter och gendriva dem samt överlämna åt den filosofiskt bildade läsaren att i denna konstruerade struktur inpassa de historiskt givna systemen. Men detta är en vansklig och mig säkert övermäktig uppgift. Dessutom kan man ju säga, att den skulle beröva avhandlingen dess karaktär av kunskapsprov. Och slutligen spelar ju även hos mig det historiska materialet blott rollen av illustrationer. Sålunda inslår jag en medelväg, som borde ha vissa fördelar, bl.a. den att man icke behöver frukta beskyllningen för ”feltolkning” så mycket som om man gjorde anspråk på en adekvat analys av vad den eller den menat om induktionsproblemet. Nu säges det ju snarast: om den och den, t.ex. Kant, menade det och det, så var det så och så, och menade han något annat så gör det ingenting, ty det generella beviset för vår tes9 – som självfallet skall få ett skilt, helt kort kapitel – existerar oberoende av dessa historiska illustrationer. Detta utesluter ju icke all tänkbar hänsynsfullhet mot profeterna. – – – – –

Det är kanske till sist motiverat att säga några ord, om vad som tilldragit sig här, sedan jag senast skrev. Diskussionen om sinnesdatas absoluta säkerhet har fortsatts två kvällar, den ena var Wittgenstein närvarande10 och sade en oerhörd massa saker, utan att egentligen komma till sakens kärna.11 Hans föreläsningar fortgå annars normalt, men något omdöme om deras egentliga värde och innersta syfte kan jag ännu inte bilda mig. Allt vad han säger är nog utmärkt, men vart vill han egentligen komma och kommer han någonstans alls?

Av nobelpristagaren professor Adrian, som jag råkade på en middag, hörde jag att fröken Jalavisto – om vi lyckades utreda uttalsbesvärligheterna rätt – är i Cambridge. Andra vetenskapliga landsmän torde här inte finnas. – Några märkvärdigare bekantskaper har jag knappast gjort på sista tiden, om man möjligen undantar en halvbror till vår vän Aldous Huxley12, en ung man i min ålder, som verkar mycket intelligent och sympatisk.

Mina forskningar ha den senaste tiden mest rört sig kring de stora talens lagar13, delvis rent historiskt, och jag har småningom ett kapitel om deras betydelse för induktionsproblemet färdigdisponerat.

Då jag fått ett svar från dig, skall jag skriva igen; det kommer säkert att finnas mycket att berätta.

Hjärtligaste hälsningar från

Georg Henrik

Kommentarer

von Wright tycks räkna med att ett och samma brev kan bestå av flera olika försändelser med olika datum, där enheten skapas av ett gemensamt tema. Således betraktar han det aktuella brevet från 4.5.1939 som en avlutning på ett brev som påbörjats redan 21.4.1939. Däremellan faller ett brev utan avslutning från 25.4.1939, som uppenbarligen skickats till Kaila tillsammans med postkortet daterat 30.4.1939 och ett litet tidningsurklipp (se också kommentarerna till postkortet). Enheten mellan dessa brev, eller delar av ett enda brev, skapas av von Wrights beskrivning av doktorsavhandlingens disposition. Att det, i detta fall, faktiskt rör sig om flera skilda försändelser framgår av Kailas brev 7.5.1939, i vilket han tackar för de tre ”tre innehållsrika skrivelser” han mottagit efter sitt senaste brev till von Wright,  daterat 18.3.1939. Det här brevet, som är det sista i ”dispositions-serien” kan inte ha nått Kaila ännu 7.5, eftersom von Wrights innehållsrika brev från 5.4.1939 rimligen måste ingå bland de tre Kaila nämner. 

Tillbaka

Den positiva analogin mellan två ting eller händelser består av allt det som de båda instanserna har gemensamt, medan den negativa består i det som skiljer dem åt (gäller för den den ena instansen men inte för den andra). Mellan en instans med egenskaperna ABCS och en annan instans med egenskaperna ABDS är den positiva analogin således A,B och S och den negativa analogin C och D. En analogi är perfekt om den är den enda positiva analogin som gäller för alla instanser. En metod för att hitta naturlagar är att söka efter perfekta analogier genom att variera experimentuppställningen. 

John Maynard Keynes, A Treatise on Probability, London: MacMillan 1921, s. 223.

Tillbaka

En utförligare beskrivning av hur metoden fungerar finns på s. 6 f. i föredraget von Wright höll på Moral Science Club i Cambridge 25.5.1939 (se föredraget under Bilagor). Se även brevet till Kaila 26.5.1939.

Tillbaka

Principen säger att varje individ endast kan ha ett ändligt antal egenskaper. Den har uppfattats som ett nödvändigt villkor för att det ska gå att reducera antalet möjliga orsaker till ett fenomen till en enda.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 89.

Tillbaka

Keynes använde uttrycket ”The Law of Uniformity of Nature”, en lag som utsäger att samma orsak alltid har samma verkan. 

John Maynard Keynes, A Treatise on Probability, London: MacMilllan 1921, s. 248.

Tillbaka

(lat.) kringgående av sakfrågan. Används för att beteckna ett cirkelargument.

Tillbaka

De fem första kapitlen i von Wright doktorsavhandling kom att omfatta 104 sidor, medan avhandlingens totala längd blev 258 sidor. I övrigt stämmer dispositionen von Wright ritar upp för Kaila väl överens med avhandlingens fem första kapitel.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941.

Tillbaka

von Wrights idé om att hans undersökning av induktionslogiken kan uppfattas som en ”behandling” förefaller tydligt influerad av Wittgensteins tanke om filosofin som en terapi. Samtidigt finns här en slags förklaring till, eller kanske ett rättfärdigande av, den utförliga granskningen av olika angreppssätt på induktionsfrågan i avhandlingen. För även om ett framgångsrikt påvisande av att kravet på ett rättfärdigande av induktionsslut involverar en kontradiktion, som von Wright försöker påvisa i avhandlingens avslutande kapitel, nog borde räcka för att avfärda alla dylika försök, kan det ”pedagogisk-psykologiskt” vara motiverat att även påvisa varför existerande särskilda lösningsförslag kommer till det korta.

Tillbaka

von Wrights kommer i det avslutande kapitlet till den allmänna slutsatsen att varje försök att rättfärdiga induktionsslut involverar en kontradiktion. Det är möjligen den slutsasen som avses här. Det är ändå värt att notera att denna tes ännu inte förekommer i föredraget han höll på Moral Sciences Club 25.5.1939. I detta säger han nämligen endast så här om förutsättningen att ”skinga dimman” kring induktionsproblemet: ”What I have said is not meant to be a proof for this, I have merely tried to point out a way; which - if followed - ought to contribute to a clarification of the ideas which we are apt to connect with this particular problem.”

Tillbaka

Det handlar här om uppföljande diskussioner till G.E. Moores föredrag om ”Certainty” på Moral Sciences Club 21.4.1939. Under mötet 25.4, där Wittgenstein var närvarande, hade Moore, enligt Norman Malcolm, läst upp sitt föredrag på nytt. På von Wright och Wittgenstein-arkivet vid Helsingfors universitet förvaras en kopia av Malcolms sammandrag av en diskussion mellan Moore och Wittgenstein om det angivna temat (Lecture Notes, 403). Det förefaller troligt att det rör sig om just denna diskussionskväll hos Moore. Trettio år senare redigerade von Wright tillsammans med Elizabeth Anscombe en bok innehållande Wittgensteins tankar om visshet (On Certainty 1969).

Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1987, s. 44 f.

Tillbaka

Norman Malcolm, som var närvarande vid samma tillfälle, minns mötet så här: ”Wittgenstein hade ordet nästan hela tiden, Moore lyckades få några repliker och någon annan knappt öppnade munnen. Wittgensteins briljans och kraft var imponerande, till och med skrämmande.”

Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1987, s. 45.

Tillbaka

Aldous Huxley tillhörde vid denna tid von Wrights favoritförfattare. Redan 1937 hade von Wright skrivit en recension av verket Blind i Gaza (Eyeless in Gaza, 1936) för Studentbladet. I denna prisar han bl.a. Huxley för dennes ”deduktivistiska romanskrivning”, som von Wright då synes ha betraktat som det enda acceptabla för skönlitterär prosa. 1940 skrev han ytterligare en recension av boken Efter många somrar (After Many a Summer Dies the Swan 1939) för Nya Argus.

Georg Henrik von Wright, ”En livsåskådning kapitulerar”, Studentbladet 25, 1937, s. 81–83.

Georg Henrik von Wright, ”Mystikern Huxley”, Nya Argus 33, 1940, s. 70–72.

Tillbaka

Lagar inom sannolikhetsteorin anger sambandet mellan sannolikheten för en händelse och dess relativa frekvens för ett stort antal utfall.

Georg Henrik von Wright, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 109-115.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 7/5 1939

Helsingfors d. 7 maj, 39

Kära Georg Henrik!

Tack för dina mycket välkomna brev; jag tror att jag fått tre innehållsrika skrivelser, sedan jag senast skrev till dig. Beträffande dispositionen till första delen av avhandlingen1 vill jag denna gång endast göra följande principiella anmärkning. Det är otvivelaktigt, att hela filosofiens och i synnerhet kunskapsproblemets historia från vår modärna ståndpunkt måste bearbetas på nytt. Redan detta räcker till för att vid en behandling av ”induktionslogiken” en ingående systematisk framställning av de olika historiska lösningsförsöken skulle vara sakligt fullt berättigad. Bl.a. har du säkert alldeles rätt, när du påstår att det som Kant egentligen syftar till med sin distinktion mellan Wahrnehmungsurteile och Erfahrungsurteile2 modärnt uttryckt är skillnaden mellan fenomenella och fysiska satser;3 en av kärnpunkterna i den ”transc. deduktionen av kategorierna” är ju påvisandet av att ”objektiva” tidsrelationer inte sammanfalla med upplevda tidssammanhang. Jag antar, att man kan på ett motsvarande sätt till modärnt språk översätta en hel mängd av traditionella läror och därigenom ge dem nytt aktuellt innehåll. – Förresten: tänk om den riktiga titeln till din avhandling, som ju synes forma sig till en diskussion av ”induktionslogikens” fundamentalfrågor, helt enkelt vore ”den induktiva logikens möjlighet” eller ”kritik av den såkallade induktiva logiken”?4 En dylik titel skulle väl reta den filosofiska läsarens nyfikenhet på ett annat sätt än till ex. ”om hypotesernas sannolikhet”. I förra fallet kunde det inte falla någon filosofiskt bildad in att invända, att du i din avhandling inte skulle ha behandlat en centralfråga inom filosofien.

Här är nu terminen slut, blott de ledsamma förhören återstå ännu. Jag håller på med den där artikeln om ”jämvikten i själslivet” för ”Natur och Kultur”.5 Det blev nu sedan något väsentligt annat än det populära kåseri jag ursprungligen planerade; jag har fått en idé som intresserar mig. – Klubben var här senaste onsdag;6 stud. Salonen talade om invarians hos Mach;7 det är häpnadsväckande vad allt den mannen redan har insett. Det skulle nu gälla att försöka i detalj härleda fysikens fundamentalkonventioner ur den maximala invariansens princip; i sin analys av temperatur begreppet tycks Mach just ha siktat på en dylik härledning. Det skulle bli min nästa arbetsuppgift, om blott den arbetsbörda, som undervisningen pålägger mig, skulle lättas, i stället för att bli tyngre år för år; bl.a. måste klubben från nästa höst delvis omvandlas till ett logiskt seminar; där finns nu en massa studenter som måste få tillfälle till logistiska seminarövningar.

Vad politik beträffar synes man här numera ganska allmänt tro, att krigiska förvecklingar inte mera kunna undvikas. Det påstås att Mannerheim skulle ha sagt att de olympiska förberedelserna8 är meningslösa, emedan världskriget kommer emellan. Själv har jag mer än till hälften resignerat betr. familjens utrikesvistelse under sommarmånaderna.9 Å andra sidan tycks man anse, att Nordens och speciellt Finlands ställning avsevärt förbättrats därigenom, att Ryssland inte synes vara aggressivt sinnat,10 åtminstone för ögonblicket. Det tycks nu vara meningen att äntligen under sommaren utföra ordentliga befästningsarbeten på alla hotade ställen.11 Så att vad kära fosterlandet beträffar, så behöver perspektivet inte vara den allmänna ruin som vår vän Russell målat på väggen.12

Brittons ”Communication” har vi här: Siro skall referera den i klubben. Synd att Wittgensteins och Waismanns arbeten inte har utkommit; det hade sannolikt varit lämpligt att anföra dem i de just nu utkommande nya fordringarna på kand. examen. – Andra delen av Hilbert & Bernays har publicerats; den synes till väsentlig del vara en diskussion av Gödels problem13, med ett ställningstagande ungefär i stil med Gentzen (d.v.s. den i syntaxen använda logiken kan inte skarpt avgränsas och är därför inte heller innesluten i objektspråket14).

Hjärtliga hälsningar

din Eino Kaila.

Kommentarer

Kailas föregående brev var daterat 18.3.1939. Eftersom Kaila uttyckligen referar till ”dispositionen till första delen av avhandlingen” måste de ”tre innehållsrika skrivelserna” rimligen vara breven från 5.4, 21.4 och 25.4.1939, medan von Wrights brev från 4.5.1939 sannolikt ännu inte nått Kaila.

Tillbaka

På svenska har man använt benämningarna varseblivningsomdöme och erfarenhetsomdöme. Enligt Kant är varseblivningsomdömen empiriska omdömen vilka endast är subjektivt giltiga, medan erfarenhetsomdömen är empiriska omdömen som har en objektiv giltighet. Ett nödvändigt villkor för denna objektiva giltighet är att erfarenhetsomdömet innehåller begrepp som producerats av förståndet, såsom t.ex. orsak. Kant ger själv följande ”lättförståeliga exempel”: ”Om solen skiner på stenen blir den varm. Detta omdöme är blott ett varseblivningsomdöme och innehåller ingen nödvändighet, hur ofta jag och även andra än må ha varseblivit det; varseblivningarna råkar bara vanligen vara förbundna så. Men om jag säger: solen värmer stenen, då tillkommer utöver varseblivningen dessutom förståndsbegreppet orsak, som nödvändigt förknippar begreppet värme med begreppet solsken, och det syntetiska omdömet blir nödvändigt allmängiltigt.” Exemplet ska uppenbart ses som en kommentar till just Humes problem, och i synnerhet dennes uppfattning att det inte finns någonting annat än ett rent psykologiskt associationsmönster involverat i våra ”erfarenheter av kausalitet”.

Immanuel Kant, Prolegomena, övers. Marcel Quarfood, Stockholm: Thales 2002, §18–20.

Tillbaka

I boken Den mänskliga kunskapen förklarar Kaila skillnaden mellan fenomenella och fysiska satser. Det fenomenella språket (φ-språket) handlar om varseblivningsföreteelser, en sats i detta språk är t.ex. ”Detta ter sig rött”. Det fysiska språket (f-språket) åter handlar om kroppar och skeenden i det fysiska rummet (”Denna kropp är en krita”).

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 216, 219. 

Tillbaka

Avhandlingen fick titeln ”The Logical Problem of Induction”. 

Tillbaka

Kaila samarbetade ofta med det svenska förlaget Natur och Kultur. Förlaget gav ut såväl Personlighetens psykologi som Den mänskliga kunskapen i Sverige 1939. Kaila deltog även med en artikel i den av förlagschefen Johan Hansson redigerade artikelsamlingen Världsmoral 1945, till vilken skribenter från olika områden inbjöds att kommentera redaktörens artikel med samma namn. Därutöver deltog han med två bidrag i det tredje bandet av uppslagsverket Psykologisk-pedagogisk uppslagsbok 1945. Någon artikel för Natur och Kultur som tydligt skulle handla om ”jämvikten i själslivet” står inte att finna i de publikationsförteckningar för Kaila som finns tillgängliga. Kailas inlägg i boken om världsmoralen eller i uppslagsboken passar inte ihop med brevets beskrivning. Sannolikt handlar det om ett publicerat bidrag som fallit bort ur Kailas publikationsförteckningar eller om en text som aldrig publicerades.

Gustaf Lundgren, ”Den nya psykologin”, Alf Åberg & Carin Österberg (red.) Natur och Kultur 50 år. Ur ett bokförlags historia, Stockholm: Natur och Kultur 1972, s. 49.

Tillbaka

Se kommentaren om Filosofiska klubben i brevet från Kaila 18.3.1939. Till det aktuella mötet, som ägde rum hemma hos Kaila, var även Göran Schildt inbjuden. I ett brev till von Wright 10.5.1939 nämner han särskilt Soranens diskussionsinlägg ”samt Kailas miner” och även ett fint inlägg från Nevanlinna. Helhetsintrycket är ändå att Klubbens verksamhet var ”tämligen tynande”, eftersom viktiga personer som von Wright, Söderman och Ketonen var borta.

Georg Henrik von Wright, ”Muistoja Filosofisen Yhdistyksen toiminnasta Eino Kailan puheenjohtajakaudella”, Ajatus 59, 2002, s. 7 f.

Schildt till von Wright 10.5.1939, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937-2001, Ekenäs: Christine och Görans Schildts stiftelse 2008, s. 56. 

Tillbaka

Begreppet invarians var ytterst viktigt för Eino Kaila. ”Frågar man, vad människan i sin strävan efter kunskap söker, så kan man svara med ett enda ord: invarianser”, lyder inledningsfrasen till Den mänskliga kunskapen  (1939). Invarianser är oföränderligheter som skapar enhet i våra beskrivningar av verkligheten: ”Ju mera allmänna invarianser vi finna, i desto högre grad tillfredsställes vår strävan efter kunskap.” Ett viktigt exempel på sådana invarianser är naturlagarna, t.ex. Newtons gravitationslag. För Kaila har letandet efter invarianser ändå en större generalitet. Redan på varseblivningsnivån söker vi efter invarianser i form av regelbundenhet och symmetrier i våra gestaltningar.

Liknande tankegångar om invariansers betydelse för kunskapen kan, enligt Kaila, hittas hos den österrikiske filosofen Ernst Mach. Han tänker då särskilt på dennes uppfattning om ”tänkandets ekonomi”, som Mach menar att är central för all begrepps- och teoribildning. Salonens föredrag har möjligen handlat om just detta.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939,  s. 13–15, 19.

Tillbaka

Helsingfors hade valts till arrangör för de XII:e olympiska sommarspelen 1940. På grund av världsläget kunde spelen dock inte hållas. Helsingfors stod i stället som arrangör för de olympiska sommarspelen 1952.

Tillbaka

Kailas familj gjorde ändå en bilresa till det annekterade Österrike och Italien i juli 1939. Intrycken från resan beskrevs i en artikel för Uusi Suomi i augusti samma år, med text av Kaila och illustrationer av hustrun Anna Snellman-Kaila. Resan har också satt spår i böckerna Syvähenkinen elämä och Tankens oro, i vilka en av dialogerna utspelar sig i Zell am See 1939, en plats Kaila besökte under sommarresan.

Eino Kaila, ”Eräs nykyajan kuva. Grossglockner Hochalpenstrasse”, Uusi Suomi 6.8.1939.

Eino Kaila, Syvähenkinen elämä. Keskusteluja viimeisistä kysymyksistä, 1. sarja, Helsinki: Otava 1943, ”Ensimmäinen keskustelu”.

Eino Kaila, Tankens oro, Helsingfors: Söderström 1944, ”Första samtalet”.

Tillbaka

I början av maj ersattes den sovjetiske utrikesministern Maxim Litvinov med Vjatjeslav Molotov. Händelseförloppet innebar samtidigt slutet på strävandena att upprätta en koalition mellan England, Frankrike och Sovjetunionen för att bromsa Tysklands expansionsplaner. Det förefaller som om Kaila tolkat detta som att Sovjetunionen därmed också ställde sig utanför den politiska utveckling som närmast kunde leda till krig i Europa.

”Neuvostoliitto eristyy Euroopan politiikasta?”, Uusi Suomi 5.5.1939.   

Tillbaka

En brännande aktuell fråga var försöken att inleda befärstningarbeten på Åland tillsammans med Sverige, men även förstärkningar på Karelska näset diskuterades i tidningspressen.

”400 milj. mk tarvitaan Ahvenanmaan linnoittamiseen”, Uusi Suomi 5.5.1939.  

Tillbaka

Kaila hänvisar troligen till ett tidningsurklipp som von Wright sänt honom, i vilket Bertrand Russell förutspådde att ett världskrig som skulle göra USA till världens diktator skulle bryta ut 1939 (se brevet från 30.4.1939).

Tillbaka

Med ”Gödels problem” avses här troligen Gödels ofullständighetsbevis, som säger att aritmetiken inte kan formaliseras inom ett motsägelsefritt axiomatiskt logiskt system på ett sådant sätt att varje sats inom aritmetiken vore härledbar ur detsamma. Därmed anses Gödel också ha påvisat att den mest ambitösa formen av logistiskt program för aritmetiken, som syftar till att göra alla aritmetiska satser påvisbara inom logiken, inte går att genomföra. 

Tillbaka

För att undvika de svårigheter som uppstår då man försöker analysera ett språk med hjälp av samma språk, som då ett formellt logiskt språk används för att analysera sig självt, har man tänkt sig att det går att skilja mellan en hierarki av olika språk. Objektspråket är språket som undersöks, medan syntaxspråket är språket som används för analysen. 

Georg Henrik von Wright, Logik, filosofi och språk, Andra reviderade utgåvan, Stockholm: Aldus/Bonniers 1971, s. 138.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 26/5 1939

1 Cranmer Road, Cambridge

26.V 1939

Kära Eino,

Tack för ditt brev, som jag redan alltför länge lämnat obesvarat. Det finns nog ganska mycket att berätta den här gången, både goda och mindre goda nyheter.

Jag skickar med detta brev ett föredrag, som jag i går höll i Cambridge Moral Science Club. En hjärtligt enfaldig historia, men du må i varje fall tillåtas läsa den. Man måste ta saken så enkelt som möjligt, inte minst i Cambridge. Diskussionen efteråt var ganska dålig, Wittgenstein kom som vanligt fram med en del förslag,1 och några andra personer framställde frågor, ingen anti-Hume-människa tycktes vara närvarande. – Annars har denna traditionsrika klubb på sitt program den sista tiden haft en skäligen obetydlig historia om statistik av Broad och ett föredrag av Ayer – en ung jude, som inte gör ett sympatiskt första intryck – om sinnesdata och absolut sanna satser. Diskussionen efter sistnämnda föredrag var helt god, Wittgenstein gjorde många utmärka påpekanden.

Beträffande avhandlingen skall jag denna gång fatta mig helt kort. 1. Vad titeln beträffar, så hade jag själv några dagar innan jag fick ditt brev beslutat mig definitivt för att ändra densamma från ”Induction and Probability” till ”The Logical Problem of Induction” eller något i den stilen. Detta borde vara bättre. 2. Vad omfånget åter angår, så tror jag numera, då jag samlat allt material även för den sannolikhetsteoretiska delen, att det kan nedskäras till ca. 200 sidor i Acta-format,2 vilket, såvitt jag kan förstå, dock ingalunda är för litet. Tjocka böcker äro ett otyg. 3. I den del, vars disposition du sett, har jag gjort en viktig ändring. Det har faktiskt varit ganska enfaldigt av mig att inte se, att Mills differensmetod3, även om man förutsätter både Limited Variety och Law of Causation inte leder till uppställande av en lag f implicerar g för alla x. En vacker dag märkte jag nämligen, vilket Mill förresten även märkt, att om man tillåter komplexa orsaker av formen fh ur schemat

fhij | g
hij | g

icke följer att f → g, då t.ex. fallet kan vara att fh → g. Det enda vi kan sluta oss till med syllogistisk säkerhet är att f är ”part of the cause” till g. Av detta följer att jag icke kan sluta mitt referat av den klassiska induktionslogiken med Mill, utan måste gå vidare till Keynes, som egendomligt nog är den första induktionslogiker som givit en metod för uppställandet av absolut säkra och entydiga lagar, om vi nämligen förutsätter fullständig kunskap om de enskilda fallens egenskaper. Tanken är, som du kanske minns, den att ur schemat

fhij | g
fhkl | g
fknm | g,

som upprättar en ”perfect analogy”4 mellan f och g, följer att f → g enligt K:s postulat om ”Unifomity of Nature”. När man kommit till denna punkt kan man sedan börja angreppet på samma sätt som jag tidigare gjorde efter Mills differensmetod och visa, att denna klassiska form av en induktionslogik är en petitio principii5. (Vilket Keynes ej medger.)

Angående den sannolikhetsteoretiska delen av mitt arbete vill jag ännu inte säga något bestämt. Jag har i varje fall beslutat avstå från planen att börja framställningen med ett referat av olika sannolikhetsteorier. I stället kommer jag, på samma sätt som jag i fråga om de syntetiska omdömena a priori icke diskuterade huruvida de voro möjliga eller ej, utan endast försökte visa att de ej hjälpte oss i induktionsproblemet, försöka gå framåt enligt någonslags ”minimiprincip”, där jag bara påpekar vad som är nödvändigt för induktionsproblemet. T.ex. så: först en diskussion av de gamla begreppen filosofisk och matematisk sannolikhet6, enkelhetsproblem,7 m.m. Sedan fortsättning med enbart det matematiska sannolikhetsbegreppet. Här kan man börja med att undersöka Keynes’ induktionslogik, vilken utan att man ännu säger någonting om hur man bör interpretera själva sannolikhetsbegreppet, kan visas leda till en petitio principii. Efter detta kommer en diskussion av de stora talens lagar, orsakers sannolikhet och framtida händelsers sannolikhet enligt de klassiska mönstren; här gäller det att visa, att vi icke få någon ”justification of induction” såframt vi ej interpretera sannolikhetsbegreppet så att det kommer att innehålla förutsättningar om framtiden. Samtidigt skulle det gälla att antyda, att om dylika förutsättningar göras man faktiskt kan förklara varför t.ex. verifikationen av en oväntad konsekvens av en teori ökar dennas sannolikhet mera än verifikationen av en trivial konsekvens o.s.v. I dessa sammanhang kommer naturligtvis även Reichenbachs sannolikhetslogik att diskuteras, jag har just noga examinerat den: det är nog alldeles otroligt hur en allvarlig forskare kan komma fram med något så naivt och hårdnackat insistera på detta som en lösning av Humes problem. Slutligen ett kapitel om induktionsproblemet ur helt allmän synpunkt, där jag sammanfattar de tidigare resultaten och försöker visa, varför problemet om ett ”rättfärdigande” av induktionsslutledningar är ett skenproblem.8

Mitt arbete i biblioteket har jag småningom slutfört, jag har gått igenom allt jag kunnat inse vara av vikt för mitt ämne, snarare för mycket än för litet. Nu skulle jag hälst vilja vända biblioteken ryggen för en tid av några månader och bara med ledning av mitt utförliga system av anteckningar och avskrifter utarbeta vad jag själv skall säga.

Även terminen är snart slut och därmed även såvitt jag kan se möjligheten till filosofiskt umgänge. Wittgensteins föreläsningar9 har varit den märkligaste upplevelsen här: de äro nog mycket både intressanta och egendomliga och jag skall tala närmare om dem då vi åter råkas. Tyvärr är en termin en alltför kort tid för att komma in i hans tankegångar, och därför hoppas jag efter några år bli i tillfälle att resa hit igen och då få stanna här en följd av terminer och regelbundet diskutera bestämda problem med honom. Jag talade med dig redan för länge sedan om att skriva något om isomorfi10, och i denna tanke har jag blivit alltmera bestyrkt. Tills vidare är allt ännu en ostrukturerad nebulosa, där likväl redan vissa partier hålla på att differentieras och samla sig kring kärnor med namnen ”Ähnlichkeit”,11 ”Gleichheit”,12 ”Strukturgleichheit”13 och ”Abbildung”14. T.ex. på de transfinita talen har Wittgenstein givit en del synpunkter, som väl borde kunna utarbetas i en avhandling av det slag jag tänkt mig.

Sedan måste jag väl småningom komma till de dåliga nyheterna. För det första har jag en tid varit mer eller mindre lamslagen i mitt arbete på grund av en fatal ögonskada – jag har synbarligen blivit biten av en giftig insekt i ena ögat – som förorsakat mig obehag och läkarna huvudbry. Dessutom har mitt allmänbefinnande den sista tiden varit sämre, de gamla tråkigheterna göra sig åter gällande. Det kan därför hända att jag kommer att flytta ner till kusten på någon tid – förslagsvis till Isle of Wight –, ja, kanske jag t.o.m. stannar där för hela resten av min vistelse, nu och då med besök i London och Cambridge för biblioteksändamål. Jag skulle i ensamheten skriva på min avhandling, och kunde samtidigt känna det lugnare än nu. I ingen händelse kan jag tänka mig att arbetet skulle lida därav. Jag har förresten uppköpt en hel massa böcker, så jag själv har tillgång till nästan allt jag behöver. Men om du tror att detta är mycket dumt eller att det skulle på något sätt strida mot mina skyldigheter som stipendiat, så skriv, och jag kommer mänskligt att döma att följa dina råd.

Min närmaste plan för framtiden är likväl att omedelbart efter Wittgensteins sista föreläsning resa till Oxford15 för att diskutera mina problem med de två eller tre filosofer som där äro intresserade av dessa saker. Jag har skrivit till professor Price och fått ett ytterst älskvärt svar; han önskar se mig som sin gäst i sitt college, och detta kan ju bliva en helt förnäm upplevelse. Även med tanke på framtiden är det säkert bra att ha goda förbindelser med filosoferna i England. Jag är glad att man frågat mig om jag vore villig att nu och då skriva recensioner i Mind. Även har man satt ifråga att min avhandling skulle publiceras i Kegan Pauls filosofiska serie. Detta är jag likväl inte säker på att jag ens själv skulle önska, åtminstone för närvarande.

Undrar just hur det står till i Helsingfors. Du säger att klubben16 skall omorganiseras till ett logistiskt seminarium. Att ett sådant seminarium är utmärkt kan ju ingen betvivla, men det är synd om klubbens verksamhet härigenom skulle komma att röra sig på ett alltför elementärt plan. Och så ökar det ju igen din arbetsbörda. Detta är faktiskt tråkigt – du skulle se vilket angenämt liv en Cambridge-professor för. Fyra gånger högre lön än sin finska kollega, fri bostad med de härligaste måltider, praktiskt taget inga föreläsnings- eller examinationsskyldigheter. Hoppas du får någon hjälp av den blivande svenskspråkiga filosofi-professorn – hur går det för resten med Söderman, jag har intet hört av honom sedan han reste i höstas? – och att psykologien kan ordnas tillfredsställande. Är inte Jyväskylä-saken17 småningom klar? Och slutligen hoppas jag själv i framtiden kunna bli dig till någon hjälp, så du skulle få mera tid att filosofera. Att du under nuvarande förhållanden hunnit med så mycket som faktiskt varit fallet är ju ett storverk, som aldrig skall upphöra att imponera på dina lärjungar och efterföljare.

Hur går det med dina utrikesplaner för sommaren?18 Politiken har förhållit sig märkvärdigt avvaktande de senaste veckorna,19 men tyvärr måste man väl snart igen befara åtminstone en mindre explosion. Hoppas likväl allt ordnar sig. Och har du aversion för diktatorer kan du ju komma till England. Man säger ju att detta är ett ”fritt” land.

Detta brev är råddigt och illa skrivet, de många tryckfelen bero på att jag kan se bara ofullständigt. Senare skall jag skriva mera om hur min avhandling avancerar. Om du hinner och har lust, så skriv några rader, det skulle säkert göra mig gott.

Hjärtliga hälsningar

Georg Henrik

Kommentarer

Norman Malcolm beskriver Wittgenstein som en motvillig men regelbunden deltagare i Moral Sciences Clubs möten. Han ska enligt Malcolm ha gått dit endast av pliktkänsla, för att säkerställa nivån på diskussionerna. I enlighet med detta var han alltid den första som bad om ordet och dominerade sedan diskussionen så länge han var närvarande. 

Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1987, s. 71.

Tillbaka

Avhandlingens slutliga omfattning blev 258 sidor.

Tillbaka

Tanken med Mills differensmetod är att man skulle kunna fastställa en händelses orsak genom att variera utgångsvillkoren. Antag t.ex. att villkoren fhij ger upphov till g. Då vet vi ännu inte vad det är i helheten fhij som föranleder händelsen. Då kan vi t.ex. förändra experimentuppställningen till attt endast omfatta fhi. Om g uteblir finns det anledning att tro att j inte är en del av orsaken, o.s.v. 

John Stuart Mill, System of Logic. Ratiocinative and Inductive, London: Longsman, Green, and co. 1906, s. 256.

Tillbaka

Med en ”perfekt analogi” avses den enda positiva analogin som gäller för alla instanser, dvs. det enda som är gemensamt för alla fall. I brevets senare exempel är det endast f och g som gäller för alla tre fallen, eftersom villkoren h, i, k och m alla saknas för åtminstone en av instanserna.

John Maynard Keynes, A Treatise on Probability, London: MacMillan 1921, s. 223.

Tillbaka

(lat.) kringgående av sakfrågan. Används för att beteckna ett cirkelargument.

Tillbaka

I en tidig artikel av von Wright i Theoria 1938 beskriver von Wright, med hänvisning till den franska 1800-talsfilosofen Antoine Augustine Cournot, distinktionen som en skillnad mellan den numeriska sannolikhet vi kan tillskriva t.ex. utgången av ett tärningskast (matematisk sannolikhet) och det vi avser då vi t.ex. beskriver en naturvetenskaplig teori som sannolik (filosofisk sannolikhet). 

Georg Henrik von Wright, ”Der Wahrscheinlichkeitsbegriff in der modernen Erkenntnisphilosophie”, Theoria 4, 1938, s. 5. 

Tillbaka

En vanlig föreställning särskilt inom naturvetenskaperna och filosofin kring denna är att det finns ett positivt samband mellan en teoris enkelhet och dess sannolikhet. Ett specilfall av detta är tanken om att den enklaste kurvan som kan anpassas till en mängd observationsdata ligger närmast den rätta.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 140.

Tillbaka

avhandlingens avslutande kapitel kommer von Wright till den generella slutsatsen att själva föreställningen om att induktiva slutledningar borde kunna berättigas involverar en kontradiktion. Det betyder att problemet inte kan lösas i egentlig mening, men fås att försvinna - ”it vanishes from itself as being devoid of object”, skriver han.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 193.

Tillbaka

Wittgenstein föreläste under våren 1939 i Cambridge om matematikens filosofi. von Wright började följa med föreläsningarna under påskterminen.

Tillbaka

Ett exempel på isomorfi (strukturlikhet) är t.ex. förhållandet mellan en karta och terrängen den avbildar eller ett notsystems förhållande mellan ett notsystem och musikstycket det representerar. Begreppet spelade en viktig roll för Eino Kailas tänkande. Han menade att ett av de högsta målen för människans kunskapssökande var att finna just isomorfier, uppfattade som förenhetligande likheter i den logiska byggnaden mellan vitt skilda områden. En av Kailas elever, Erik Stenius, skulle senare göra begreppet isomorfi (”isomorfisk representation”) till en central del av sin analys av Wittgensteins tanke om satser som bilder av sakförhållanden i Tractatus logico-philosophicus. Det är ändå oklart till vilken grad han på denna punkt var påverkad av Kaila.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 25–28.

Tillbaka

(ty.) likhet.

Tillbaka

(ty.) likhet, jämlikhet. 

Tillbaka

ty.) strukturlikhet.

Tillbaka

ty.) avbildning, bild. 

Tillbaka

von Wright reste till Oxford redan 1.6.1939, i perioden mellan den tolfte föreläsningen 31.5 och de två sista föreläsningarna 5.6 och 7.6. Dateringen baserar sig på uppgifterna i von Wrights brev till Kaila 6.6.1939. Wittgenstein föreläste under påskterminen 1939 måndagar och onsdagar kl. 17, allt som allt 14 gånger med start måndagen 24.4.

Tillbaka

Se kommentaren om Filosofiska klubben i brevet från Kaila 18.3.1939.

Tillbaka

Frågan gällde professuren i psykologi vid Pedagogiska högskolan i Jyväskylä. Valet stod mellan Arvo Lehtovaara och Matti Koskenniemi. Lehtovaara utsågs till professor och stannade på posten fram till 1952. 

Tillbaka

Kaila hade för avsikt att göra en bilresa till Europa sommaren 1939, men tvekade på grund av det spända politiska läget. Resan, som gick till det av Tyskland annekterade Österrike och Italien, blev ändå av. 

Eino Kaila, ”Eräs nykyajan kuva - Grossglockner Hochalpenstrasse”, Uusi Suomi 6.8.1939. 

Tillbaka

Tysklands intåg i Tjeckoslovakien i mars 1939 hade lett till en ökad spänning i Europa. England och Frankrike utfärdade säkerhetsgarantier till Polen och andra stater som ansågs hotade av Tysklands expansionsplaner. De hade också försökt involvera Sovjetunionen i fronten mot Tyskland. Sovjet ville i sin tur utsträcka säkerhetsgarantierna till att även omfatta randstater som Finland och de baltiska staterna, vilket dessa betraktade med stor misstro. Med politikens ”avvaktande hållning” avser von Wright troligen den situation som uppkommit genom Sovjets nyorientering i utrikespolitiken i maj 1939. Utvecklingen ledde till att Sovjet i stället slöt ett icke-angreppsavtal med Tyskland i augusti 1939, den s.k. Molotov-Ribbentrop-pakten, som innehöll ett hemligt tilläggsprotokoll om uppdelningen av Europa. 

”Neuvostoliitto eristyy Euroopan politiikasta?”, Uusi Suomi 5.5.1939. 

Max Jakobson, Diplomaattien talvisota, Helsinki: WSOY 2002, s. 133 f., 140 f.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 1/6 1939

Helsingfors d. 1 juni 39

Kära Georg Henrik!

Tack för brevet och det väl turnerade föredraget. Nu kan du med gott samvete ta dig grundliga ferier! Jag önskar dig god bättring och skön vila på Isle of Wight eller vart du än reser! – ”The Logical Problem of Induction” låter helt bra. – Jag gratulerar till möjligheten att få in boken i Kegan Pauls serie; denna är ju känd och uppskattad över hela världen. Nog är det ju ledsamt om vår ”Acta” går miste om ditt bidrag. Kanske det var för tidigt att starta detta företag. – Från Söderman har jag inte hört ett knyst … – Jyväskyläsaken1 är så till vida klar, som ”lärarrådet” där enhälligt ville ha Lehtovaara, trots att de sakkunniga (Grotenfelt och jag) tyckte att Matti Koskenniemi hade varit lämpligare. Jag antar att regeringen kommer att utnämna Lehtovaara. I sådant fall slipper jag inte psykologien, eftersom endast Lehtovaara hade kunnat ordentligt sköta den saken. – Ett logistiskt seminarium kan inte undvaras, men en dylik omorganisation av klubben2 utesluter ju inte, att vi till intressantare föredrag inbjuder gäster. Förresten hade jag tänkt mig, att du måhända ville engagera dig som volontärassistent vid detta logistiska seminarium; det kunde kanske vara nyttigt för dig och av stort värde för mig; det skall vi sedan närmare tala om.

Lüchou hos Söderströms meddelade, att sättningen av ”Den mänskl. kunskapen” snart skulle börja. Han frågade vart han får skicka korrektur.3 Kanske du skriver dit (Bang. 3) och meddelar dem, när du tänker komma hem och vilken din sommaradress sedan kommer att vara. Det är ju ingen hast med korrekturläsandet; det kan gärna påbörjas först när hela sättningen är slutförd. Jag skall nog för min del effektivt ta del i det ledsamma korrekturläsandet. Vissa smärre ändringar måste göras, hälst redan i första korrekturet och i varje fall före brytningen. Den viktigaste korrigeringen beträffar predikatkalkylens slutledningsschemata (α) och (β). De måste formuleras som hos Hilbert & Bernays. (Ketonen har påpekat för mig att schemat (α) som ett implikativt axiom inte är im Endlichen identisch4.) Jag föreslår att du sedan, när du har läst korrekturet en gång igenom, skickar det till mig; om det är mycket dåligt (vilket väl kan hända), kunde man kanske låta tryckeriet korrigera det, så att jag får ett andra korrektur, men obrutet.

Eftersom världen nu tycks ha lugnat sig,5 reser vi ut d. 14 juni. Det blir väsentligen en bilfärd genom Tyskland, ”Ostmark”6 och Norra Italien. Åtminstone för egen del tänker jag sedan vistas några veckor på något vackert ställe i bergen och fundera och skriva litet (V. Kraft har inbjudit mig till sitt lantställe, som han märkvärdigt nog tycks ha i behåll, liksom även sin tjänst – besynnerligt!).7 Du skall få min adress, dit du sedan kan skicka korrekturet, om så behövs; bäst kanske att skicka allt på en gång, som rekommenderad försändelse. Men det kan ju hända, att detta inte blir nödvändigt, eftersom jag i medlet av augusti åter kommer att vara hemma. I varje fall måste vi nu se till att vi inte tappar kontakten med varandra; var nu alltså vänlig och skicka mig per omgående din sommaradress eller adresser från d. 14 juni.

Jag är nu ganska utsliten och i behov av absolut vila under några veckor.

Med hjärtliga hälsningar

Din Eino Kaila.

Kommentarer

Frågan gällde professuren i psykologi vid Pedagogiska högskolan i Jyväskylä. Valet stod mellan Arvo Lehtovaara och Matti Koskenniemi. Lehtovaara utsågs till professor och stannade på posten fram till 1952. 

Tillbaka

Eino Kaila hade grundat en filosofisk diskussionsklubb som gick under namnet ”Filosofinen kerho” (Filosofiska klubben). Till denna hörde också personer som Rolf Nevanlinna, Yrjö Reenpää och Gustaf Järnefelt. Till de yngre medlemmarna hörde von Wright, som också verkade som klubbens sekreterare, samt Oiva Ketonen, Max Söderman, Erkki Laurila och Kalervo Laurikainen. Klubben höll sammanträden antingen på Studenhuset eller hemma hos någon av de äldre medlemmarna. Klubben bör inte förväxlas med Filosofiska föreningen, vars ordförande Eino Kaila också var vid denna tid.

Georg Henrik von Wright, ”Muistoja Filosofisen Yhdistyksen toiminnasta Eino Kailan puheenjohtajakaudella”, Ajatus 59, 2002, s. 7 f.

Tillbaka

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939).

Tillbaka

Kaila talar här om schemat (α) [A→B(a)] → [A → (x)B(x)]. I von Wrights översättning har schemat, följande Hilbert & Bernays, ändrats till ett slutledningsschema, och skrivs alltså som

(α)

A→B(a)

A→(x)B(x)

Med B(a) avses att a har egenskapen B, där a kan vara vilken som helst av individerna inom det ifrågavarande området och (x)B(x) betyder att alla individer inom området har egenskapen B. ”Im Endlichen identisch” har översatts till svenska som ”identiska i det ändliga”. Det innebär att formlerna är satisfierade i varje ändligt område och alltså kan omskrivas som identiska formler i satslogiken. Kaila följer här Hilbert i att t.ex. använda uttrycket ”identisk sann sats” för det som kanske mer allmänt kallats för en tautologi, dvs. en sats som blir sann för alla möjliga kombinationer av sanningsvärden för variablerna. 

D. Hilbert & P. Bernays, Grundlagen der Mathematik, Erster Band, Berlin: Julius Springer 1934, s. 102 f.

Eino Kaila, Inhimillinen tieto, Helsinki: Otava 1939, s. 138.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 139, 143, 160 f.

Tillbaka

Se föregående brev av von Wright 26.5.1939 samt Kailas brev 7.5.1939 där han uttryckligen säger att Ryssland inte föreföll vara ”aggressivt sinnat”.

Tillbaka

”Ostmark” var nazisternas namn på Österrike efter anslutningen till Nazityskland 1938. Namnet var i användning 1939–1942.

Tillbaka

Kaila anspelar här på situationen som uppkommit efter Tysklands annektering av Österrike 1938. Victor Kraft hade hamnat i svårigheter bl.a. på grund av att hans hustru var av judisk härkomst. Han tvingades avgå från sin tjänst vid universitetsbiblioteket i Wien och fråntogs också rätten att undervisa vid universitetet.

Ernst Topitsch, ”Introduction”, Victor Kraft, Foundations for a Scientific Analysis of Value, red. Henk L. Mulder, Dordrecht: D. Reidel 1981, s. xii.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 6/6 1939

1 Cranmer Road, Cambridge

6.VI 1939

Kära Eino!

Tack för brevet och lycka till på din utrikesresa. Att du får det skönt och trevligt på färden betvivlar ingen, blott politiken håller sig i skinnet. I England får man nog tyvärr intrycket, att man går (cyniskt och medvetet från dessa ”frihetsälskande” engelsmäns sida) mot en stor katastrof.1 Men vi kunna ju ännu hoppas på Hitler!

Först några ”affärsangelägenheter”.

Jag har skrivit till förlaget och föreslagit att, om boken är färdig satt till den 10 juli, skulle jag läsa ett första korrektur2 i England, men att jag annars skulle vänta med saken, tills jag kommer hem, d.v.s. till augusti.

Vad avhandlingen beträffar hade du måhända något missförstått mitt brev. Vi måste nog tänka oss först och främst att den publiceras i Finland, hälst i Acta om det går för sig,3 och sedan kan det hända att en omarbetad version skulle få en engelsk förläggare. Men detta senare lämnar jag tills vidare hälst ur tankarna.

Idéen att jag skulle assistera vid ditt logistiska seminarium tilltalar mig självfallet mycket, men innan jag binder mig vid något önskade jag veta närmare om mina skyldigheter. Och tror du jag är kompetent? För övrigt hoppas jag att termen ”logistiskt seminarium” även skall omfatta allmänna kunskapsteoretiska uppgifter, att vi där kunna diskutera Waismanns och Wittgensteins kommande arbeten m.m.

Jag har nyss kommit åter från en utmärkt lyckad utfärd till Oxford. Kanske jag redogör i detalj för händelseförloppet, så får du se, hur intensivt det var. Jag reste till Oxford den 1 juni och mottogs vänligen av min värd, professor Price, som berett mig tillfälle att bo som sin gäst i det åldriga och förnäma New College. Price var en mycket sympatisk man i 40-års åldern, god och beläst, ehuru knappast betydande som filosof. Till vår första middag hade han inbjudit Mr Kneale och Mr Ryle, två filosofer som båda är intresserade av induktions- och sannolikhetsfrågor. Den 2 var jag på en Hume-föreläsning av Price och hade en ganska god diskussion med honom om Kants andra analogi4, som nu småningom helt klarnat för mig. Senare gjorde vi en bilfärd i stadens vackra omgivningar. Följande dag hörde jag en föreläsning av Mr. Berlin och lunchade i ett annat college med en ung Mr. Urmson. Den sistnämnda gjorde ett mycket gott intryck; en verklig up-to-date-filosof, som skriver en doktorsavhandling om konventionalismen. Vi hade mycket att tala om och kunde bra komplettera varandras synpunkter. Senare samma dag hade jag en diskussion med Kneale, som var ganska oklar och middag hos Price med ovannämnda Berlin, en klotrund litauisk jude, livlig och intelligent, samt en Mr Hampshire, en mycket kunskapsrik ung filosof. Vi diskuterade livligt till inemot midnatt. Den 4 började jag dagen med ett samtal med Ryle, varefter jag besökte Prices hem på landsbygden nära Oxford och gjorde en längre bilfärd. Söndagsmiddagen i New College var en praktfull tillställning i närvaro av lord Nuffield, Oxfords stora välgörare, den berömda bilkungen. Bland andra egendomligheter må nämnas att man blev bjuden på snus (!), en ganska märkvärdig sensation. Efter middagen gick vi till den filosofiska föreningens möte, där jag i största hast blev bekant med Ayer. Föredraget hölls av Hampshire och behandlade okorrigerbara satser, det liksom diskussionen gav likväl ingenting av intresse.

Överhuvud måste jag säga att mitt intryck av Oxford-filosofien är mycket gott. Tänk dig redan faktum, att 40 professorer och docenter i ett och samma ämne existera på en och samma ort! Kunskapsnivån är avsevärt högre än i Cambridge, man har fördelen att förena en klassisk (delvis rent filologisk) tradition med de nya matematiskt-logistiskt influerade strömningarna. Så du ser, att jag är nöjd med mitt besök.

Nu är jag åter i Cambridge och tar del i Wittgensteins sista diskussionsklasser. Sedan jag sist skrev till dig har jag haft ett långt och härligt samtal med W. om bevisteori och jag tror att många mycket väsentliga saker klarnat för mig, ehuru jag har svårt att säga vad. Bevisteori5 och Gödels problem6 ha nu tilldragit sig W:s intresse – han torde t.o.m. ha förmått sig att läsa Gödel (vilket under!) – och han torde samarbeta med en av sina elever, Mr Turing, en mycket framstående matematiker, som studerat i Harvard för Church och givit en intressant formalisering av Gödel-teoremet. Jag vill ej försöka återge W:s tankar in concreto7, då jag är säker på, att jag ännu har långt till full klarhet på denna punkt. Men alldeles allmänt kunde man kanske säga detta: hans inställning till matematikens logistiska ”grundande” och hela idéen med bevisteorien påminner mig mycket om Nevanlinnas, ehuru den är mindre ”emotionellt” betonad. Han säger ej att dessa försök äro värdelösa, ej heller betvivlar han att de kunna leda till något resultat, men att de för det första äro minst lika mycket missledande som upplysande och att som situationen nu står man så att säga och gnor på i blindo utan att ha en blek aning om målet. Idéen om motsägelselöshetsbevis för aritmetiken betraktar han som fundamentalt osund (i dess nuvarande form åtminstone). Han förliknade situationen vid följande drastiska bild: en potatis i en mörk källare skjuter skott,8 som du vet, långa och förvirrade skott i alla riktningar om varandra. Men tar man upp den i ljuset krymper vart och ett av skotten samman till en liten grön fläck! Jag har en stark känsla av att han har rätt. Jag vore emellertid mycket glad om du icke nämnde om detta för Ketonen eller för någon annan, innan vi fått avhandla saken närmare. Wittgenstein är mycket förgrymmad om någon sprider irrläror i mästarens namn, och han har redan fått uppleva många besvikelser så jag ville icke bliva en ny Judas bland dem som redan finnas (Braithwaite, Miss Alice Ambrose, o.s.v.).9

Jag har även diskuterat musik och arkitektur med Wittgenstein och det är fantastiskt att höra honom vissla,10 fullständigt rent, hela satser ur Beethovens och Mozarts symfonier, Bachs violinkonserter och annat. Ja, han är en betagande, underbar människa,11 ett fulländat naturväsen och – fulländad wienare.12 Jag tror ej vi behöva tveka att kalla honom en av filosofiens största originalbegåvningar och att få lära känna honom betraktar jag som en den mest underbara nåd, som mig vederfarits.

Jag skall ännu träffa W. denna vecka och sedan far jag väl, som planerat, till Isle of Wight på någon månad.13 Roligt vore det om jag kunde visa dig halva min avhandling i koncept-manuskript, när jag kommer hem.

Om adressen kan jag bara säga följande: efter 1 augusti, Ingå kyrkby, Vålö; de sista dagarna av juli c/o R. Numelin, Légation de Finlande, Brüssell. Annars är det bäst att skriva till min nuvarande Cambridge-adress, om jag ej hunnit meddela min nya; jag skall nog ordna så att alla försändelser komma fram.

Hälsa med dig till Wien och Italien. Om det icke vore ett brott att avundas dig, då man själv får bo i Cambridge, skulle jag göra det.

Din

Georg Henrik von Wright

P.S. Mottager gärna uppgifter om adresser under din resa.

Kommentarer

von Wright anspelar troligen på Englands utfästelser under våren 1939 att hjäpa bl.a. Polen i fall av ett angrepp från Tysklands sida.

Tillbaka

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939). 

Tillbaka

von Wrights doktorsavhandling The Logical Problem of Induction publicerades slutligen våren 1941 som Fasc. III i den av Filosofiska föreningen i Finland utgivna bokserien Acta Philosophica Fennica. En mycket reviderad upplaga av boken gavs 1957 ut på Basil Blackwells förlag i Oxford. Boken tillägnades Kaila. 

Tillbaka

En (erfarenhets)analogi i Kants mening är en förståndsprincip som introducerar en ordning och objektivitet i varseblivningen och därmed ger upphov till erfarenhetsomdömen. Den andra analogin utsäger att alla förändringar följer orsakslagen eller, mera populärt uttryckt, att alla skeenden har en orsak. I sitt argument för detta visar Kant först varifrån vår uppfattning om en objektiv (i betydelsen intersubjektiv) tid kommer och argumenterar sedan för att tanken om en objektiv tid i sin tur förutsätter orsakslagen. Se också von Wrights behandling av frågan i sin doktorsavhandling.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 27-30.

Tillbaka

Olika typer av bevis har länge varit välkända t.ex. från matematikens område. Bevisteorin är en under början av 1900-talet utvecklad disciplin som tar själva bevisföringen som sitt undersökningsobjekt. Den är nära förknippad med tanken om att återföra matematiken på logiken och därmed kunna använda den formella logiken för att undersöka villkoren för matematisk bevisföring. 

Tillbaka

Med ”Gödels problem” avses här troligen Gödels ofullständighetsbevis, som säger att aritmetiken inte kan formaliseras inom ett motsägelsefritt axiomatiskt logiskt system på ett sådant sätt att varje sats inom aritmetiken vore härledbar ur detsamma. Därmed anses Gödel också ha påvisat att den mest ambitösa formen av logistiskt program för aritmetiken, som syftar till att göra alla aritmetiska satser påvisbara inom logiken, inte går att genomföra. 

Tillbaka

(lat.) i praktiken, konkret.

Tillbaka

En liknande aforism förekommer bl.a. i det dokument i Wittgensteins kvarlåtenskap som går under namnet Big Typescript eller TS 213, som dikterades av Wittgenstein våren 1933. I svensk översättning lyder formuleringen på följande sätt: ”Den filosofiska klarheten kommer att ha samma inflytande på matematiken som solljuset har på tillväxten av potatisskottet. I en mörk källare växer de meterlånga.”

Wittgenstein vill alltså säga att matematiken blir vildvuxen om den inte ledsagas av filosofisk klarhet. Men han avser knappast matematiken som sådan, utan föregivet filosofiska ansatser som att t.ex. ge matematiken ett logiskt fundament i Freges eller Russels anda, kanske också försöken att avslöja svårigheterna med dessa (Gödel) – kort sagt ”alla dessa skott” som skjuter åt alla håll och kanter. Den filosofiska klarheten – dvs. det som Wittgensteins själv ser sig stå för – kan bromsa denna utveckling.

Ludwig Wittgenstein, The Big Typescript. TS 213. C. Grant Luckhardt & Maximilian A.E. Aue (red.), Oxford: Blackwell 2005, §643, s. 433.

Tillbaka

Wittgeinsteins elev Alice Ambrose hade 1935 förargat Wittgenstein genom att i tidskriften Mind publicera en artikel som byggde på hans tankar om matematiken och som han inte ansåg vara färdiga nog för att publiceras av honom själv. Ambrose försökte beakta hans invändningar i en not där hon förklarar att det endast rör sig om hennes förståelse av idéer som presenterats på Wittgensteins föreläsningar, inte om tankar som ska uppfattas som representativa för honom. Ett par år tidigare hade Wittgenstein upplevt ett liknande problem med kollegan Richard Braithwaite. Denne hade 1933 i Cambridge University Studies redogjort för sina intryck av ett antal Cambridgefilosofer, inbegripande Wittgenstein. Wittgenstein gillade inte Braithwaites försök att beskriva hans dåvarande filosofiska position. I en insändare i Mind ondgjorde sig Wittgenstein över att Braithwaites skrivelse, så länge han inte själv publicerat någonting, blev en huvudsaklig källa för alla som var intresserade av hans filosofiska tankar. I samma nummer av tidskriften replikerade Braithwaite, i likhet med Ambrose, att det inte var meningen att hans framställning skulle uppfattas som representativ för Wittgenstein. ”The extent to which I have misrepresented Dr. Wittgenstein cannot be judged until the appearance of the book which we are all eagerly awaiting”, kan han inte ändå låta bli att tillfoga.

Alice Ambrose, ”Finitism in Mathematics”, Mind 44, 1935, s. 319.

Richard Braithwaite, ”Letter to the Editor”, Mind 42, 1935, s. 416. 

Ray Monk, Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Vintage Books 1991, s. 346.

Ludwig Wittgenstein, ”Letter to the Editor 27th May, 1933”, Mind 42, 1933, s. 416.

Tillbaka

Särskilt musik förblev tillsammans med historia och litteratur ett återkommande samtalsämne mellan von Wright och Wittgenstein. Wittgensteins musikalitet och särskilt hans förmåga att vissla just klassisk musik har ofta beskrivits i litteraturen om Wittgenstein. Tillsammans med vännen David Pinsent (1891–1918) hade han t.ex. en repertoar av ett 40-tal sånger av Schubert som framfördes genom att Wittgenstein visslade till Pinsents pianoackompanjemang.

Ray Monk, Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Vintage Books 1991, s. 88.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 128.

Tillbaka

von Wrights höga uppskattning av Wittgenstein blev bestående. En dryg månad efter Wittgensteins död beskriver han i ett brev till Göran Schildt Wittgenstein som den underbaraste människan han känt. 

von Wright till Göran Schildt 9.6.1951, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap, Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 295. 

Tillbaka

Wittgenstein växte upp i ett välbärgat hem i Wien. Fadern, Karl Wittgenstein, var en ledande gestalt inom stålindustrin i Österrike-Ungern. Hemmet var känt som ett centrum för Wiens kultur- och musikliv. Bland de regelbundna gästerna återfanns t.ex. Johannes Brahms.

Georg Henrik von Wright, ”Biografisk skiss”, Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1967, s. 8 f.

Tillbaka

Som framgår av brevet 29.6.1939 blev von Wright efter endast en vecka tvungen att avbryta resan till Isle of Wight på grund av ett irriterat öga. Den sista tiden i Cambridge tillbringade han sedan som C.D. Broads gäst i Trinity College. Hemresan gick via Bryssel, där han bodde hos sin moster Mary och hennes man diplomaten Ragnar Numelin.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 26/6 1939

Hotel Bellevue

Thumersbach am Zeller See (Land Saltzburg)

Thumersbach, d. 26 juni 39.

Kära G.H.

Efter en enastående bilvecka i Norditalien och hisnande färder över alppass är jag nu här vid foten av Hohe Tauern.1 Min dagliga ögonspis är blicken till Grossglockner-gletschrarna i 4 000 m. höjd. Tyvärr är vädret alltjämt ostabilt. Jag stannar nu här tills vidare. Brev emottages med tacksamhet.

Din Eino Kaila

Kommentarer

Resan till Zell am See sommaren 1939 har lämnat flera spår i Kailas skriftliga produktion. I omedelbar anslutning till resan skrev han en artikel för Uusi Suomi om en bilfärd upp till Kaiser-Franz-Josefs-Höhe. Det som vid första anblicken ter sig som en vanlig reseskildring utvecklar sig snart till en betraktelse över Kailas samtid, i vilken han jämför ett förgånget sätt att ta sig upp mot höjderna med den spirande massturismens han upplevt på den aktuella resan. Artikeln avslutas med en olycksbådande iakttagelse av ett bombplan som flyger högt över bergen – ”Människan har besegrat naturen. Men hon står inför en annan, farligare motståndare, människan själv”, skriver Kaila den sista sommaren innan andra världskriget bryter ut.

Resan har lämnat spår också i Kailas verk Syvähenkinen elämä (1943) och Tankens oro (1944). Den första av dialogerna mellan gestalterna Eubulos och Aristofilos, som ingår i båda böckerna, försiggår nämligen just vid Zell am See i juli 1939. Den religiöst lagda Aristofilos speglar tydligt Kailas egen andäktiga relation till bergslandskapet. Även i den tredje dialogen, som Kaila som Kaila skrev på svenska enkom för Tanken oro, är den yttre ramen inspirerad av någonting Kaila själv varit med om. Den äger rum under ett flyganfall i ett skyddsrum i Helsingfors under en natt i februari 1944. Inspirationen härstammar tydligt från det flygangrepp som ledde till att Filosofiska föreningen 26.2.1944 blev tvungen att förflytta sitt årsmöte till Ständerhusets skyddsrum. I bombardemanget tillfogades universitetets huvudbyggnad stora skador.

Eino Kaila, ”Eräs nykyajan kuva - Grossglockner Hochalpenstrasse”, Uusi Suomi 6.8.1939.

Eino Kaila, Tankens oro, Helsingfors: Söderström 1944, s. 11 f., 103.

Eino Kaila, ”Logik und Psychophysik. Ein Beitrag zur theoretjschen Psychologie”. Theoria 10, 1944, s. 91-119.

Rolf Nevanlinna, Muisteltua, Helsingfors: Otava 1976, s. 153-155.

Ilkka Niiniluoto, ”Ajatuksen levottumuus. Eino Kailan syvähenkinen filosofia”, Eino Kaila, Syvähenkinen elämä, 3. täyd. p., Helsingfors: Otava 1985, s. 27 f.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 29/6 1939

c/o Prof. Broad, Trinity College, Cambridge

29.VI 1939

Kära Eino,

Tack för ett kort, som jag fick i dag. Du nämner intet om ett brev, där jag berättade om min vistelse i Oxford, ej heller om ett kort,1 som innehöll några frågor beträffande korrekturläsningen av Den Mänskliga Kunskapen. Jag måste därför antaga, att åtminstone kortet inte nått dig.

Sedan terminen slutat i Cambridge, reste jag till Isle of Wight. Tyvärr måste jag redan efter en vecka avbryta min vistelse där, emedan mitt öga åter blev sjukt. Jag reste tillbaka till Cambridge och tänker ej mera lämna orten, förrän jag slutligt reser härifrån. Mitt öga är visserligen något bättre nu, men mycket arbete har jag inte kunnat utföra den sista månaden. Med nedskrivandet av ett första koncept till min avhandling har jag sålunda inte kunnat taga itu. För övrigt ser du av adressen, att jag flyttat till Trinity College på inbjudan av Broad.2 Det är en fin upplevelse att bo här i Englands förnämsta lärdomssäte.

Förlaget sände mig korrektur på de 60 första sidorna av din bok.3 Det bjöd på många överraskningar. Först och främst var det ombrutet. Detta betyder väl, att förlaget låtit någon läsa ett första korrektur, vilket även tyckes framgå av den omständigheten, att tryckfelens antal var ganska litet. Men en hel massa stilistiska ändringar måste jag få göra, och jag tänker, att även du har ett och annat att anmärka, så man måste väl räkna med att jag skall läsa ännu ett andra ombrutet korrektur senare. En typografisk tråkighet var, att de satt personnamnen med jättelika bokstäver. Det ser fult ut och måste ändras såvitt jag kan förstå. Men det blir besvärligt. Du får själv se. Jag sänder dig i rekommenderad försändelse ett rättat exemplar av det korrektur jag har. Det vore väl bäst, om du kunde införa dina korrigeringar i det med färgpenna, så överför jag dem sedan själv till det exemplar som jag tänker överlämna åt tryckeriet. – Exemplaret som du får är ganska slarvigt korrigerat: en hel del ändringar i mitt ”huvudexemplar” saknas i det.

Ehuru som sagt mitt arbete stått ganska stilla har denna sista månad varit av största betydelse för min filosofiska utveckling. Jag hade ännu många sammanträffanden med Wittgenstein och jag måste säga, att vart och ett av dem öppnade mina ögon för helt nya världar, som jag aldrig anat. Vi diskuterade företrädesvis teorien för motsägelsebevis4 och jag misstänker jag här funnit ett tema för mina undersökningar när jag slutfört doktorsavhandlingen. Jag är fullt övertygad om att vad W. har att säga är av fundamental betydelse för matematikens filosofi, men jag är långt ifrån säker på att vare sig han eller någon av hans lärjungar någonsin skola mäkta åstadkomma något fullödigt, ty sakerna äro långt svårare än de se ut. I Mind för senaste år ingår en artikel av en Mr. Watson och i Mind för denna vår en annan av en Mr. Goodstein – båda elever av W. – om hithörande saker, men W. själv är inte nöjd med nåndera uppsatsen. Jag skulle i varje fall råda dig att se på dem, om du hinner. Själv hoppas jag så snart som möjligt bli i tillfälle att tala med dig om dessa saker, det är omöjligt att förklara något i brev, men det är inte alls sagt att jag kan förklara något muntligt heller. I varje fall är jag medveten om att ha fått ögonen öppnade för något viktigt.

Om det inte tröttar dig, skall jag här redogöra för hur jag planerat fortsättningen av min avhandling från den punkt där jag kommit till frågan om huruvida man kan ”rättfärdiga” induktionsslutledningar med tillhjälp av sannolikhetsresonemang.

Kapitel VI.5 § 1. Det gäller först att undersöka, om det finnes olika slag av sannolikhet, och vad skillnaden mellan dessa olika slag kan vara. Man talar om händelsesannolikhet och satssannolikhet, om filosofisk och matematisk sannolikhet.6 Även andra motsatspar kunna nämnas. § 2. Man kan visa, att s.k. händelsesannolikhet kan ”översättas” till s.k. satssannolikhet och även tvärtom. Av denna översättbarhet framgår att den huvudsakliga skillnad, som talet om satssannolikhet contra händelsesannolikhet resp. filosofisk contra matematisk sannolikhet vill uttrycka är skillnaden mellan ett generellt påståendes och ett singulärt påståendes sannolikhet. Vi ha därför att undersöka, huru fundamental denna skillnad är. För detta ändamål måste vi ge sannolikhetsbegreppet någonslags tolkning. Detta kan ske t.ex. genom att införa begreppet spelrum, Bolzanos Gültigkeit7. Nu kan vidare begreppet sannolikhet definieras på två sätt, antingen så att ”en sats’ spelrum” sättes lika med en viss relation mellan två satsers spelrum, Bolzanos relative Gültigkeit8. Vardera definitionen ger en användbar modell för den matematiska sannolikhetskalkylen – detta är viktigt för utredandet av en del klassiska problem i samband med sannolikhet – och kunna dessutom användas för en naturlig tolkning av fall, där man tyckes ha att göra med sannolikhet av principiellt samma slag som ”vanlig” s.k. matematisk sannolikhet, men där det tyckes tvivelaktigt, huruvida denna sannolikhet kan givas ett numeriskt värde, t.ex. sannolikheten för ett krigsutbrott. Hittills ha vi i vår modellkonstruktion betraktat närmast singulära satser. Beträffande de generella satserna finna vi, att deras spelrum antingen ha värdet 0 eller 1, varför den första modellen knappast är användbar, men att deras relative Gültigkeit – generella satser i förhållande till andra generella satser – kan vara vilket bråk mellan 0 och 1 som hälst, varför den andra modellen på ett naturligt sätt tolkar deras sannolikhet. Med tanke på detta kan man säga, att filosofisk och matematisk sannolikhet, händelsesannolikhet och satssannolikhet äro av samma slag. Men betrakta vi sannolikheter i denna spelrumsmodell, finna vi tillika en betydelsefull omständighet, som torde väl förklara varför denna skillnad ansetts så djupgående, att man här talat om två skilda sannolikhetsbegrepp, nämligen denna: varje singulär sats eller kombination av singulära satser ger en generell sats sannolikheten 0. Man kunde även säga detta så: ingen matematisk sannolikhet kan inverka på en filosofisk. Detta har avgörande implikationer för induktionsproblemet, men dessa skola ej beröras här. Vitsen har varit att visa, dels vari skillnaden mellan dessa olika sannolikhetsbegrepp består, dels vari de kunna betraktas som varande av samma slag. – I detta sammanhang är det väl lämpligt att omtala även en annan modell för sannolikhetsbegreppet, nämligen frekvensmodellen, t.ex. i den form Reichenbach ger den med ”Satzfolgen”. Förhållandet mellan denna modell och spelrumsmodellen bör klarläggas enligt Waismanns tankegångar, samtidigt som det förtjänar påpekas, vari dessa tankegångar äro vilseledande. Vidare ser man i frekvensmodellen, att samma skillnad mellan generella och singulära satsers sannolikhet kommer till synes som i spelrumsmodellen, ifall i den förra generella satsers sannolikhet alls kan tolkas. Den sistnämnda frågan måste närmare undersökas, jag är säker på att den kan besvaras jakande, ehuru saken är långt mera komplicerad än vad t.ex. Reichenbach föreställer sig. § 3. Efter detta måste några frågor beröras, vilka sedan gammalt ansetts sammanhänga just med s.k. filosofisk sannolikhet, och det gäller att visa att beträffande dem de resultat till vilka de tidigare undersökningarna lett beträffande vad filosofisk sannolikhet är, hålla sträck. Jag avser närmast problemet om förhållandet mellan en hypotes’ generalitet och dess sannolikhet, resp. dess enkelhet och dess sannolikhet. Popper inför ett begrepp ”logisk sannolikhet” som grundar sig på jämförelser mellan hypotesers falsifikationsmöjligheter och bevisar, att ju mera generell en hypotes är desto mindre är dess sannolikhet. P:s bevis kan emellertid tolkas i den första av de tidigare spelrumsmodellerna, varför det ej är motiverat att här tala om ett ”nytt” slag av sannolikhet. Vidare är det att märka, att Keynes ur allmänna satser i sannolikhetskalkylen bevisar samma sak som P. genom sina jämförelser av falsifierbarhetsgrader. Även Keynes bevis kan därför tolkas i spelrumsmodellen, men det är av intresse, att detta bevis faktiskt kan tolkas i en modell, som tyckes på ett naturligt sätt återge den ”sannolikhet” det här är fråga om, men som icke är en modell för hela sannolikhetskalkylen. Här är alltså en punkt där man kunde tala om filosofisk sannolikhet som av annat slag än vanlig matematisk sannolikhet. Hittills ha vi berört tanken att en hypotes’ sannolikhet avtar då dess generalitet växer. Emellertid tyckes även följande tankegång naturlig: om två hypoteser de facto verifierats så är den mera generella av dem den sannolikare a posteriori. Denna tanke har ibland framkastats. Det förefaller mig emellertid som skulle den bero på ett missförstånd. – Efter detta behandlar jag kort frågan om enkelhet och sannolikhet. Poppers idé med ”dimensionsjämförelser” förefaller mig fundamentalt osund. Tanken att enkelhet och sannolikhet äro inversa kvantiteter kan icke genomföras på samma sätt som man ovan bevisat att generalitet och sannolikhet äro inversa, – den har en mera begränsad betydelse. I fråga om matematiska kurvor förefaller det snarare plausibelt att visa att sannolikhet och enkelhet äro direkt proportionella. Men att ge denna tanke en klar formulering är inte lätt, och jag måste numera säga att idén med en jämförelse med Bayes’ teorem, i den form det tack vare mitt dåliga förslag kom att stå i din bok, är vilseledande. Saken är långt mindre invecklad än vi tänkte oss trots allt. Jag tror hemligheten med vårt exempel liksom med Leibniz’ kryptogram helt enkelt är denna: Givet ett visst material, t.ex. ett antal punkter eller ett chiffer av bestämd längd, ju ”enklare” den hypotes är i vilken vi se en i detta material förverkligad lag d.v.s. ju mindre del av materialet som behövs för att bestämma denna hypotes, desto sannolikare är denna i bemärkelsen: en desto större del av materialet lämnas övrigt för en aposteriorisk bestyrkning av hypotesen. Om vi kunna plausibelgöra tanken att en generell sats’ sannolikhet växer med antalet verifierade fall, så ha vi förklarat varför under vissa villkor en enkel hypotes är mera sannolik än en komplicerad. Jag misstänker att detta kommer att låta trivialt, men jag skall försöka förklara mig bättre senare. Själv har jag för första gången en evident känsla av att jag träffat det riktiga i denna fråga, som sysselsatt mig i många år och nu senast kostat mig mycket tankearbete. Saken är långt ifrån lätt. Alltnog: med detta slutar Kap. VI av min avhandling. Dess avsikt har varit att undersöka vad som ligger i talet om olika sannolikhetsbegrepp, huru dessa olika slag av sannolikhet äro besläktade, och vilka olika modeller av sannolikhetsbegreppet man kan konstruera och i vad mån de äro isomorfa. Denna sista omständighet ger nyckeln till varför man i visst avseende är berättigad att betrakta all sannolikhet som varande av samma slag, vilket är viktigt för den fortsatta undersökningen, där vi skola behandla frågan i vad mån sannolikhetsresonemang kunna ”rättfärdiggöra” induktionsslutledningar. Vi börja med att undersöka den redan antydda tanken, att en induktions sannolikhet växer med antalet verifierande fall. Om detta skall jag fortsätta i ett senare brev.

Skriv några rader så är jag glad. Min adress till den 10 juli är c/o Prof. Broad, Trinity College och från den 10 till den 19 c/o Numelin, Légation de Finlande, Brüssell.

Framtiden tyckes mig nu maximalt dyster. Det vore klokt att inte återvända till Finland, ty jag misstänker att kriget kommer att av oss göra ryska undersåtar. Men låt oss vara filosofer.

Njut av din resa. De allra hjärtligaste hälsningar från din

Georg Henrik

Kommentarer

Kortet ingår inte i den förevarande brevsamlingen. 

Tillbaka

På grund av att vistelsen på Isle of Wight blev kortare än planerat var von Wright tydligen husvill under den sista tiden i Cambridge. Han fick bo hos C.D. Broad, som bodde i Isaac Newtons gamla lägenhet vid ingången till Trinity College. 

Tillbaka

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939). 

Tillbaka

Tanken om att kunna bevisa motsägelsefriheten hos matematiken eller olika logiska system har uppfattats som mycket angeläget inom filosofin och särskilt inom bevisteorin. Skälet sammanhänger med den logiska grundprincipen att en falsk sats implicerar vilken som helst sats. Så här skriver t.ex. Kaila: ”Om alltså teorien innehåller en motsägelse, är detta en katastrof, som fördärvar allt, emedan man i så fall kan bevisa vad som hälst.”

Wittgenstein såg dock radikalt annorlunda på saken. Motsägelser i logiken och matematiken hade i själva verket varit uppe också under de föreläsningar von Wright hade bevistat under våren, där Wittgenstein debaterat frågan framför allt med matematikern Alan Turing. Frågan gällde uttryckligen på vilka sätt existensen av en kontradiktion inom ett system kunde anses farlig. Wittgenstein hade bl.a. jämfört existensen av en dold kontradiktion inom ett system med ett fängelse i vilket det fanns en sätt för fångarna att röra sig mellan varandras celler som ingen överhuvudtaget kände till och kanske ingen någonsin hittade. Han föreföll att mena att allt var i sin ordning i fängelset så länge vägen förblev okänd.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen,övers. von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 149.

Cora Diamond (red.), Wittgenstein's Lectures on the Foundations of Mathematics, Ithaca: Cornell University Press 1976, s. 221 f.

Tillbaka

Detta motsvaras närmast av kapitel VII i avhandlingen, medan innehållet i avhandlingens kapitel VI, ”Formal Analysis of Inductive Probability”, knappast alls berörs i den plan von Wright sände till Kaila från Cambridge 1939, förutom det föreliggande brevets diskussion om generalitet och enkelhet.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941.

Tillbaka

Enligt de distinktioner von Wright något tidigare gjort i en artikel i Theoria är den sannolikhet vi numeriskt tillskriver händelser, som att sannolikheten för att få en sexa vid en tärningskast är 1/6, en matematisk sannolikhet, medan den sannolikhet vi tillskriver satser (naturlagar, hypoteser) är en filosofisk sannolikhet.

Georg Henrik von Wright, ”Der Wahrscheinlichkeitsbegriff in der modernen Erkenntnisphilosophie”, Theoria 4, 1938, s. 5.    

Tillbaka

(ty.) giltighet.

Tillbaka

(ty.) relativa giltighet.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 6/7 1939

Prof. Kaila

Thumersbach am Zeller See

Hotel Bellevue

K. G.H.!

Tusen tack för brevet och korrekturet!1 Jag svarar blott med ett kort, eftersom breven öppnas. Är just återkommen från Wien, där jag bodde hos Kraft på hans sommarställe. Låt oss se framtiden an med lugn, somliga ha det mycket värre.2 — Att du emottagit så fruktsamma impulser av Wittgenstein, fröjdar mitt hjärta. Du har synbarligen mera kongenial sympati med hans tänkesätt än jag.3

– Korrektur kan du allt fortfarande sända hit. Vi skall läsa det utan hast; kanske jag skickar sedan alltsammans till dig till Finland på en gång, eller hämtar det med mig, när vi återvänder; längre än till augusti kommer vi väl inte att stanna här. En ny ombrytning kan väl inte undvikas, men det är ju inte farligt.

Nu har vi varit precis tre veckor utrikes och upplevat all jordens härlighet. För det mesta är naturen skön; varför kan man inte se människolivet, som ju är blott ett fragment av naturen, i samma belysning? Anna skall komma hit i övermorgon; vi skall sedan använda resten av juli till bilfärder i dessa skimrande nejder.

Din E.K.

Kommentarer

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939).

Tillbaka

Det förefaller troligt att Kaila har just Victor Kraft i tankarna. Den österrikiske filosofen råkade på grund av sin hustrus judiska påbrå i stora svårigheter efter Anschluss 1938. Han tvångspensionerades bl.a. från sin bibliotekarietjänst vid Universitetsbiblioteket i Wien och förlorade också sin undervisningsrätt vid universitetet.

Ernst Topitsch, ”Introduction”, Victor Kraft, Foundations for a Scientific Analysis of Value, red. Henk L. Mulder, Dordrecht: D. Reidel 1981, s. xii.

Tillbaka

Detta kan ses som ett tidigt uttryck för Kailas misstänksamhet mot den ”senare” Wittgensteins filosofi, dvs. utvecklingen som ägde rum i hans tänkande efter det tidiga verket Tractatus (1921), som Kaila däremot betraktade som ett ”genialt arbete”. Eftersom von Wright så uppenbart var övertygad även om de senare tankarnas genialitet, skapade det en spänning mellan honom och Kaila, vilket med stor sannolikhet också låg bakom von Wrights senare föreställning om att Kaila var missnöjd med hans doktorsarbete. Se septemberbrevet 1940, i vilket von Wright bl.a. skriver att han vore glad om Kaila inte skulle se honom ”i starkt beroende av någon annan filosofs idéer och metoder”. 

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 214.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 9/7 1939

c/o Prof. Broad

Trinity College

Cambridge

9.VII 1939

Kära Eino!

Tack för kort. Jag har nu läst korrektur1 till avsnittet om satskalkyl. Likväl skickar jag denna gång ingenting till dig, ty förlaget gav mig blott ett avdrag. Jag har bett om ett andra exemplar, som jag skall skicka till dig sedan jag infört mina rättelser. Jag vet ej hur det passar dig och förlaget bäst, men själv vore jag mycket lycklig, om jag kunde lämna ifrån mig detta första korrektur redan i slutet av denna månad. Ty jag ville så snart som möjligt läsa det andra, för att undvika kollision med terminens arbete. Det gäller nog att duktigt koncentrera sig på doktorsavhandlingen, varför jag så mycket som någonsin är förenligt med mina ”sociala” filosofskyldigheter ville ägna min tid åt denna. Det första konceptet kommer ännu den 1sta september att vara praktiskt taget opåbörjat. Däremot är den detaljerade dispositionen nu färdig. Jag avstår här från ett fortsatt referat av densamma – de återstående kapitlen behandla Keynes-Nicod problematiken, De Stora Talens Lagar och med dem sammanhängande frågor, Peirces och Reichenbachs idé om induktionen som en ”självkorrigerande” procedur, samt slutligen en allmän framställning av induktionsproblemets logiska natur. Du skall få se alltsammans, så snart vi råkas. Även läsarbetet och utarbetandet av anteckningar är numera så gott som helt avslutat. En hel del goda fynd ledde mina sista biblioteksforskningar till, bl.a. i fråga om Kant.

De två sista veckorna har jag alltså varit professor Broads gäst i Trinity College.2 Det har varit en oförliknelig upplevelse. Lärdom och skönhet i ädel förening. Dagliga diskussioner med Europas yppersta filosofer, matematiker, fysiker och historiker:3 när får jag uppleva någonting liknande igen! Ty – när jag säger dem, att jag snart tänker återkomma hit, skaka de betänksamt på huvudet. Dem får jag icke mera se är meningen. Det är egendomligt, men sant: här längtar man bara att få dö,4 även om England vinner kriget.

Utan någon överdrift anser jag mig kunna påstå, att dessa 19 veckor i England för mig inneburit en andlig pånyttfödelse5. Just nu känner jag mig full av liv, full av möjligheter och entusiasm inför de väldiga uppgifterna. Jag ser problem, där jag tidigare gått belåten förbi och jag förstår, att även ett helt liv fullt av forskning aldrig skall kunna föra mig framåt mer än några få steg i riktning mot klarhet. Faran att bli mätt, att slå sig till ro med en filosofisk patentnyckel till alla frågor är för ögonblicket eliminerad.

Ehuru det är svårt att säga det, så att bokstaven täcker det jag vill ha fram, måste jag här få uttrycka min ovanskliga tacksamhet för den filosofiska uppfostran jag fått under din ledning i Helsingfors. Utan den hade jag troligen aldrig kunnat tillgodogöra mig ens en bråkdel av de möjligheter, som lyckan gynnat mig med under denna min första studieresa. Att kunna utveckla vidare och uppfostra andra i den filosofiska anda du gjort mig förtrogen med kommer att bliva mitt livs största uppgift.

Och likväl tror jag mig vara en ovärdig lärjunge av dig, om jag inte kunde bidraga med något väsentligen nytt och levande till det verk du påbörjat. Jag har en känsla av att jag kommer hem med något, som kanske först skall förefalla dig främmande, men som jag hoppas att vi gemensamt skola vara i stånd att inarbeta i det stora programmet. Några ord om detta.

Det bekymrar mig en aning när du i ditt sista kort säger, att du förmodligen icke har samma sympati för Wittgensteins tänkesätt som jag. Det förefaller mig nämligen som om det här rörde sig icke så mycket om en smakfråga som om en fråga om rätt och orätt både intellektuellt och ”moraliskt”. I samma bemärkelse som frågan, huruvida en person föredrar, låt oss säga Mozart framom Palmgren, är mera än blott och bart en smakfråga. Valet – så ställer sig frågan för mig – mellan Wittgenstein och linjen Carnap-Tarski är valet mellan att vara en kanske ringa, men dock ärlig filosof och en urartad matematiker.

Säkert är det oändligt viktigt för oss att känna den moderna logik-kalkylen och teorien för matematikens grunder. Logistisk träning måste förvisso, åtminstone de närmaste tio eller femton åren, även spela en framträdande roll i vårt undervisningsprogram. Men ärligt talat: logistiken är inte mera filosofi än Darwins lära för 50 år sedan6 (ingen filosof kunde undvara den som material) och därför misstänker jag, att framtiden kommer att betrakta Carnaps Logische Syntax med samma medlidsamma blickar som vi skänka Haeckels monism. Alltid då filosofien kommit till ett stadium, där man försöker bevisa något, antingen deduktivt eller genom att hänvisa till fakta, har den stelnat. Den lever bara så länge den är en kamp mot oklarheterna och de falska förväntningarna som ligga under vårt systembyggande i vetenskapen. En filosof är inte intresserad att veta, om man kan bevisa att aritmetiken är motsägelsefri eller ej, men om bevis i den ena eller andra riktningen väcka uppseende, är det filosofens skyldighet att undersöka vad som har bevisats. (T.ex.: vi tro oss veta, vad det innebär att ett formellt system är motsägelselöst. Om någon nu säger att han bevisat, att aritmetiken är motsägelselös, så hava vi en naturlig benägenhet att säga – även om vi icke kanske kunna överblicka det komplicerade beviset – att vi åtminstone veta, vad han bevisat. Men vi ha kanske misstagit oss fullständigt. – På samma sätt som vi måhända kommit till svårigheter i fysiken, emedan vi vänta oss att en våg skall se ut så här 〰 och en partikel så här •. – Men för att kunna reda ut saken måste man naturligtvis först behärska den teknik, som lett oss till dilemmat, och sedan genom att konstruera ett otal modeller från andra språkområden öppna ögonen för dess vilseledande implikationer.7) Sålunda blir filosofien inte en lära utan en verksamhet,8 våra tankars klarläggande.

Att denna verksamhet under nuvarande förhållanden framgångsrikt skall kunna fortsättas, tyckes mig tyvärr osannolikt. Vår tid älskar icke klarhet och skyr allvaret och svårigheterna. Filosofien har varit död i hundra år. Matematiken skall knappast repa sig ur grumlet, som Cantor startade,9 men kanske man efter 1 000 år med framgång skall fortsätta, där Riemann och Cauchy slutade. Att fysiken av sig själv skall upphöra är väl sannolikt, om man besinnar den begreppsförvirring, som där råder.10 Och när teorien ej längre har några utövare bortfaller tekniken automatiskt. Efter 150 år finns det kanske ej mera ett enda aeroplan och en enda radio i världen. Väldiga krig skola hjälpa till att draga ridån för den civilisation11 som alstrat Leibniz och Bach.

Kära Eino! Jag hoppas mina rader inte skola bereda dig bekymmer. Det har varit mödosamt att skriva dem, och de har mycket litet av den klarhet jag önskade ge dem. Läs bara icke mellan raderna, ty jag har ej dolt något där. De hjärtligaste hälsningar från din

Georg Henrik

P.S. Korrektur just anlänt. Skickar det i morgon.

Kommentarer

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939).

Tillbaka

På grund av att vistelsen på Isle of Wight blev kortare än planerat var von Wright tydligen husvill under den sista tiden i Cambridge. Han fick bo hos C.D. Broad, som bodde i Isaac Newtons gamla lägenhet vid ingången till Trinity College. 

Tillbaka

I sin självbiografi berättar von Wright om hur Broad bl.a. flera gånger inbjöd honom som gäst till middagen vid The High Table i Trinity College.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 75.

Tillbaka

Den unge von Wrights bedömning av de dåtida stämningarna i Cambridge korrelerar väl med vad han senare skrev om efterkrigstidens England. Även om England vunnit kriget, handlade det om ett ”påfallande trött samhälle” och ett ”land i nedgång”. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 153.

Tillbaka

Det förefaller uppenbart att den andliga pånyttfödelsen hänger samman med von Wrights möte med Ludwig Wittgenstein i Cambridge. I ett entusiastiskt brev till Wittgenstein efter återkomsten till Finland 27.8.1939 skriver von Wright att Wittgenstein givit honom en melodi att följa in i tankarnas rike – och tillägger: ”the fact that I hear the tune is enough to fill me with life-long happiness” (”redan det faktum att jag kan höra melodin fyller mig med livslång lycka”). 

”von Wright to Ludwig Wittgenstein 27.8.1939”, Brian McGuinness (red.) Wittgenstein in Cambridge. Letters and Documents 1911–1951, Malden, MA: Blackwell Publ 2008.

Tillbaka

Frågan om von Wrights syn på relationen mellan logiken (logistiken) och filosofin har ett intresse särskilt som logiken kom att få en så central position i hans eget sätt att bedriva filosofi. Under sin karriär skulle han också flera gånger återkomma till frågan. I sin installationsföreläsning för professuren i svenskspråkig filosofi vid Helsingfors universitet 1946 förde von Wright fram tanken om att logiken visserligen har i sina rötter i filosofin, men har utformats till en självständig specialvetenskap genom en differentieringsprocess. Detta betyder dock inte att filosofin inte kunde använda sig av logiken som ett verktyg. Frågan om filosofins förhållande till logiken diskuteras också i den sena artikeln ”Logik och filosofi under 1900-talet” (1992). 

Georg Henrik von Wright, ”Filosofien och vetenskaperna”, Finsk tidskrift 140, 1946, s. 7, 10, 13.  

Georg Henrik von Wright, ”Logik och filosofi under 1900-talet”, Lychnos 64, 1992.

Tillbaka

Uttryckssättet är här tydligt influerat av Wittgenstein och hans idé om jämförande ”språkspel”, vars avsikt är att illustrera möjliga användningar av språket. 

Tillbaka

Särskilt tanken om filosofin som en aktivitet, som skulle syfta till att frigöra tanken från filosofiska villfarelser i stället för att uppställa teorier och lösningar för olika problem är central i Wittgensteins senare filosofi. Ett eventuellt spår av detta synsätt finns särskilt i det sista kapitlet av von Wrights doktorsavhandling, i vilket han strävar till att påvisa att induktionsproblemet är ett sken. 

Tillbaka

Hänvisningen till ”grumlet” kan jämföras med Wittgensteins liknelse om potatisar som skjuter ”långa och förvirrande” skott i en mörk källare, som von Wright återger i brevet från 6.6.1939. Det handlar här om Cantors mängdlära, som Wittgenstein ogillade bl.a. på grund av det inflytande den haft på försöken att ge matematiken en logisk grund. 

Georg Henrik von Wright, ”Wittgenstein in Relation to His Time”, Wittgenstein, Oxford: Blackwell 1982, s. 207 f.

Tillbaka

von Wright kom att avsluta sitt pågående doktorsarbete med ett försök att påvisa att induktionsfrågan var ett skenproblem, som uttryckligen tog intryck av fysikern Heinrich Hertz' tankar om begreppsliga inkonsistenser inom fysiken. Men von Wright kan här även avse de vid tiden synnerligen aktuella problemen  i anslutning till tolkningen av kvantfysiken.   

Tillbaka

I artikeln ”Wittgenstein och det tjugonde århundradet” (1992), hänvisar von Wright till ett samtal med Wittgenstein år 1939, vilket sannolikt också utgör den omedelbara bakgrunden till von Wrights apokalyptiska tankegång. Det relevanta avsnittet lyder så här: ”En helt annan sak är sedan att Wittgenstein också delade Spenglers apokalyptiska syn. Med åren fördjupades den t.o.m. till en avsky för vår förfallande civilisation och en önskan om dess sammanbrott. 'Tror Ni verkligen att Europa behöver ännu ett stort krig' frågade jag honom en gång i aningen om ett förestående krigsutbrott 1939. 'Inte ett men två eller tre”, svarade han. Detta chockerade djupt hans unge interlokutör som då fann det obegripligt.”

Georg Henrik von Wright, ”Wittgenstein och det tjugonde århundradet”, övers. Elisabeth von Wright, Essäer om Wittgenstein, red. L. Hertzberg, Stockholm: Thales 1992, s. 277.

Tillbaka

Eino Kaila och Anna Snellman-Kaila till G.H. von Wright 13/7 1939

Kaila, Hotel Bellevue

Thumersbach am Zellersee

Land Saltzburg Deutschland

Thumersbach, d. 13. juli.

K. G.H.!

Tack för ditt brev (med dess något apokalyptiska ton!) samt korrektur1. Din självständighetsförklaring gläder mig enbart; jurare in verba magistri2 är alltid av ondo. – Nu måste du helt få ägna dig åt det egna arbetet; jag skall överta hela korrekturet, blott du en gång läser igenom det fullständigt, med uppmärksamheten särskilt fästad på det språkliga. Korrekturläsning är utmärkt lämplig sysselsättning för mig här, medan jag tar solbad (vilket som bäst är fallet). Alltså: skicka hit alltsammans, så skriver jag om fortsättningen! – Jag längtar att få diskutera med dig allt.

Din Eino Kaila.

K. G.H.

Efter en härlig 3 veckors vistelse i Italien – ända ner till Amalfi och Ravello – är jag nu här med familjen. Detta är skönt, men en helt annan värld. Jag hör till min fröjd att Du funnit Dig på allt sätt så bra i England.

Anna

Kommentarer

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939).

Tillbaka

(lat.) svära på mästarens ord. Citat ur Horatius epistlar (1,1,14).

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 18/7 1939

Prof. Kaila

Thumersbach am Zeller See.

D. 18 juli.

Kära G.H.

Nästa vecka reser vi hem, så var så vänlig och adressera hädanefter alla dina sändningar till Helsingfors. Du besöker mig väl sedan genast, när du återvänder hem?

Din Eino Kaila

G.H. von Wright till Eino Kaila 24/7 1939

Idrottsgatan 24, Helsingfors

24.VII 1939

Kära Eino!

Här är resten av korrekturet1 – oombrutet! Jag är – som sagt – glad, ifall du gör dina korrigeringar med färgpenna, så inför jag dem sedan i det (snyggare och bättre rättade) exemplar av korrekturet, som jag hållit själv. Sänd sedan allt på en gång till mig, adress Vålö, Ingå kyrkoby, jämte ett brev, där du gör närmare påpekanden om texten (t.ex. beträffande de logistiska tecknen) eller framställer allmänna önskemål för mig eller tryckeriet att beakta. Jag sänder sedan allt till Söderström. I bästa fall få vi väl hoppas på ett andra korrektur i mitten på september.

Veckan i Belgien var fin. Utom Bryssel såg jag Gent (med bröderna van Eycks altare), Brügge (där en Memling-utställning pågick), Antwerpen och de vackra Ardennerna. Du kan hälsa tant Anna och säga, att konstintrycken voro överväldigande:2 var finns det ekvivalenter till namn som Rogier van der Weyden, van Eyck, Memling (!!) och Peter Breugel d.ä.? Att se van Eycks altare är att för en stund få se rakt in i himmelen och glömma livet på jorden.

Det sista är välbehövligt, ty ack hur hemskt, förtvivlat hemskt är det inte just nu. Förstörande makter på alla håll. Sade jag ej i ett brev nyss, att jag kände mig full av liv, och dock – utan överdrift – när jag från filosofien måste återvända till jorden önskar jag tidvis så intensivt som nånsin är möjligt att få dö. Inte för att någon (tillsvidare) hotar min egen existens, men jag ville inte se allt det hemska som händer. (Ibland tyckes det mig dessutom orätt att syssla med de saker som vi gått in för. De höra inte hemma i vår tid).

Nu är jag alltså hemma, efter en i så många avseenden strålande resa. Det är nästan otroligt, när jag efteråt tänker på det; hur väl jag blivit mottagen vart jag än kommit och vilka lysande möjligheter man berett mig. Många goda vänner både bland äldre och yngre personer har jag förvärvat, främst bland dem ställer jag naturligtvis vänskapen med Wittgenstein.

Hur hemkomsten kännes kan du läsa av bifogade artikel. Jag skrev den, när jag återvände från Italien3 och tycker att den delvis är rätt bra. Över svagheterna (t.ex. skildringen av Wien) kan du blunda.

Må väl och var lycklig, om du kan. De hjärtligaste hälsningar från din

Georg Henrik

Kommentarer

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939).

Tillbaka

Kailas hustru Anna Snellman-Kaila var bildkonstnär och kusin till von Wrights mor. I ett brev till sin moster Mary och hennes man diplomaten Ragnar Numelin, värdar under vistelsen Belgien, beskriver von Wright sina konstintryck därifrån: ”Det är saker, som man borde se åter och åter, för att hämta visdom och hugsvalelse från dem.”

von Wright till Mary och Ragnar Numelin 2.8.1939, Ragnar Numelins samling, 23, Handskriftssamlingarna, Åbo Akademis bibliotek.

Tillbaka

von Wright hänvisar här till den resa till Italien han gjorde tillsammans med Göran Schildt 1937. Artikeln han nämner är ”Fuga genom fem länder”, som avslutas med följande ord: ”Hemkomstsymfoniens modulationer har skapat harmoni mellan det yttre och det intre, och endast en svag återklang påminner mig om det som varit.”

Georg Henrik von Wright, ”Fuga genom fem länder”, Studentbladet 25 nr. 9, 1937, s. 174. 

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 26/7 1939

Vålö, Ingå Kyrkoby

26.VII 1939

Kära Eino!

Välkommen hem!

Ledsamt att jag fick ditt kort först sedan jag sänt resten av korrekturet1 till Thumersbach. Hoppas dock försändelsen skall komma dig tillhanda i sinom tid.

Jag kommer att besöka vänner på olika ställen i Nyland under augusti, och för att icke göra min tillvaro alltför kringflackande tänkte jag försöka undvika ett besök i Helsingfors. Tror du därför att korrekturet (vägen Kaila → von Wright → Söderström) kunde ordnas per post?

Men om du tror, att det är bättre, att saken även ordnas muntligen, så skriv och bestäm någon dag för ett sammanträffande. Mellan den 10 och den 20 augusti är jag säkert här. (Men knappast 1–10.)

Om det intresserar dig och tant Anna – men gör er för all del intet besvär – så äro ni obeskrivligt välkomna hit2 – närhälst jag är här. Med bilen räcker det på sin höjd en och en halv timme från staden, så om du tycker det är besvärligt att stanna över en natt, kan du återvända samma dag, alldeles som du vill. (Jag har ej framställt mitt förslag för att slippa något omak själv. Lika väl kan jag komma till staden.)

Här är skönt på landet, och jag känner mig bra. Även ögat är friskare.3

Om vi icke skulle träffas i sommar, skall jag försöka skriva något filosofiskt (= kunskapsteoretiskt) brev till dig senare.

Hälsningar.

Georg Henrik

Kommentarer

Avser Den mänskliga kunskapen, von Wrights översättning av Kailas Inhimillinen tieto (1939).

Tillbaka

von Wright befann sig vid tidpunkten på Vålö i Ingå, där fadern Tor von Wright hade köpt ett sommarställe på den västra udden 27.1.1918, samma dag som inbördeskriget bröt ut i Finland. Stället övertogs 1959 av Georg Henrik med familj. Huruvida Kaila någonsin besökte Vålö är oklart. 

Georg Henrik von Wright,Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 13, 191.

Tillbaka

von Wright hade drabbats av ögonbesvär under sitt förkortade besök på Isle of Wight i slutet av juni 1939. Jfr von Wrights brev till Kaila 29.6.1939.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 2/8 1939

Helsingfors Fältskärsg. 3

D. 2 augusti 39.

Kära Georg Henrik!

Tack för breven som väntade på mig här och för resten av korrekturet som kom genast efter. Jag skall nu, som sagt, sköta om fortsättningen, men är tacksam, om du läser igenom det andra avdraget. Du måste nu få njuta av en fullständig avspänning. Försök att ligga på klipporna och tänka på ingenting alls! Jag måste bekänna att tonen i dina brev (som jag alltid med intresse emottar) inger mig en viss oro. Det är väl inte hälsosamt att leva livet med en sådan inre våldsamhet! ”Das Faktische ist für das Höhere ziemlich gleichgültig”1 – lyder inte en sats i Wittgensteins filosofi ungefär så?

Jag måste nu för min del störta huvudstupa i arbetet. Massor av saker borde ju diskuteras oss emellan, men ingenting har en sådan hast att det inte kunde uppskjutas på några veckor.

Må väl, kära G.H.!

Eino Kaila.

Kommentarer

(ty.) det faktiska är för det högre tämligen likgiltigt. Kaila avser sannolikt den första satsen i §6.432 i Wittgensteins Tractatus logico-philosophicus, som egentligen lyder ”Wie die Welt ist, ist für das Höhere vollkommen gleichgültig” (”Hur världen är, är fullkomligt likgiltigt för det högre”).

Ludwig Wittgenstein, Tractatus Logico-Philosophicus, övers. Anders Wedberg, Stockholm: Orion/Holger Schildts förlag 1962. 

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 1939

Kära G.H.!

Jag har läst din resumé.1 På alla punkter har jag inte kunnat följa med tankegången. Men som helhet verkar den enhetlig, övertygande och intressant. Måtte du nu kunna och få ostört koncentrera dig på detta arbete, som ser så lovande ut. Glöm världens elände — så har det alltid varit och kommer väl alltid att vara, och ändå har vi Galilei och Newton, Bach och Beethoven. Jag tänker åtminstone för min del ignorera alltsammans så länge jag kan!

Din Eino Kaila

Kommentarer

Även om Kaila själv uppmanar von Wright att portionera sina tankar om doktorsavhandlingen i breven han skriver från Cambridge (se Kaila till von Wright 15.3.1939), är hans svarskommentarer tämligen knappa under denna tid. Den tydligaste kommentaren finns i brevet från 7.5.1939. Vad som här avses med von Wrights ”resumé” är inte helt klart och brevet är dessutom odaterat. Men det förefaller möjligt att det rör sig om ett brev från augusti 1939, kanske till och med som en direkt fortsättning på brevet daterat 2.8.1939. Avsaknaden av adressuppgifter kunde nämligen tolkas som att det inte rör sig om ett separat brev, kanske också det ovanliga tilltalet ”G.H.” i stället för ”Georg Henrik”. 

Tillbaka

1940

G.H. von Wright till Eino Kaila september 1940

Kära Eino!

Den första postförsändelse, som nådde mig på denna gudsförgätna plats,1 innehöll ditt festtal vid vårt Universitets 300-års jubileum.2 Var och en som hört eller läst talet måste vara dig tacksam. Din vy över andens utvecklingshistoria var grandios och ditt försök att syntetisera våra dagars företeelser med romantikens även i sakligt avseende av största värde.3 Jag kan inte påminna mig, att jag någonsin skulle ha läst något så klarsynt och klokt om vår tids historiska ställning och betydelse. Allt som allt: det var en verklig själens vederkvickelse för mig att läsa ditt opus.

Jag är alltså nu i en militärförläggning i ödemarken i en gränssocken vid vår nya östgräns.4 Tältet, där jag sover, ligger på sluttningen av en ås ner mot en liten idyllisk sjö. Man kan gott säga, att vi vistas i det fria dygnet om, – ty inne i ett tält känner man sig icke ”inomhus” –, och livet här är nog ganska primitivt och strapatsrikt, åtminstone för en bortklemad intellektuell som jag. Men jag njuter även intensivt av att oavbrutet få vara ansikte mot ansikte med naturen – och få följa med årstidens förvandlingar. Jag har alltid tyckt om hösten, den är så enkel, rätlinjig och rofylld. Det är vackert att se dimmorna lätta över sjön en tidig morgonstund i väntan på det högtidliga ögonblick, då de gulnade lövträden på den motsatta stranden framträda ur diset. Eller att se daggen glittra på körsbärsklasarna en septembermorgon i soluppgången.

Vid läkarbesiktningen framgick det, att jag ej alls borde ha intagits till krigstjänst, eftersom jag fortfarande har påvisbar bronchialastma. Då jag i varje fall engång kommit hit och ej tillsvidare haft några synnerligen besvärande astmakänningar, lät läkaren det bero av mitt val, huruvida jag ville bli hemskickad eller försöka stanna kvar. Hoppas du skall förstå mig rätt, då jag säger, att jag valde det senare. Beslutet motiveras icke av några sociala eller militära ambitioner, och jag vet att jag med det försummat ett tillfälle till framsteg i studierna. Men å andra sidan vet jag, att ett beslut i annan riktning framför allt hade varit en eftergift för en stark tendens till maklighet och en viss fysisk ynkedom, som jag alltid lidit av. Därför hade jag från början lärt mig att se militärtidens uppgift för mig i motarbetandet av denna ynkedom. Under sådana förhållanden hade ett accepterande av den ”lätta vägen” betytt en inkonsekvens, som jag kände mig obetingat skyldig att undvika.

Jag är dock osäker om, huru det slutligen skall gå med mig här. Astman besvärar mig ibland, och det är föga uppmuntrande att se, hur den ena kamraten efter den andra kroknar.

Vår tjänstgöring är mycket intensiv, både absolut – i förhållande till vad jag själv räknat med – och relativt, d.v.s. i förhållande till hur andra rekryter haft det enligt egna jämförelser. Man har praktiskt taget ingen fritid; vill man skriva ett brev på frukosttimmen, måste man gömma sig bakom en sten borta i skogen för att undgå att bli uttagen till s.k. ”frivillig”-arbete. Likaså äro permissioner uteslutna.

I dessa omständigheter får nog icke filosofien luft. Ännu mindre kan jag tänka på att göra något för att befordra min doktorsavhandling nu. Om detta skall fortgå månad efter månad, kan det nog kännas ganska bittert.

Kanske trycket lättar något, när rekryttiden är sluttjänad. Min fästmö skrev att du för henne omtalat en kommendering, som du och Nevanlinna haft vänligheten att planera.5 Jag tror nog jag vore tacksam, om den kunde bli verklighet – förutsatt att jag är kompetent för det arbete det varit fråga om. Men det är kanske bäst att tillsvidare icke vidtaga några åtgärder, innan jag fått den elementära utbildningen.

Det har varit för mig en stor och betydelsefull sorg, att min doktorsavhandling skulle bli så dålig. Jag kan icke skylla på ogynnsamma arbetsförhållanden eller upprepade sjukdomsfall, ty även om dessa hinder ej funnits, hade innehållet knappast blivit väsentligt annorlunda, – endast formen hade med all sannolikhet förbättrats. För mig själv var huvudproblemet, när jag gick till detta arbete, vad vi kort kunna kalla ”Humes tvivel”, d.v.s. närmast frågan om huruvida man kan tala om induktioners sannolikhet i en betydelse, som kunde ”motverka” eller ”mildra” Humes resultat. I denna fråga har jag, ingalunda utan ansträngningar, kommit till klarhet. Mitt program har därefter varit att i övertygande form framlägga denna insikt och samtidigt undersöka, vilken relevans vissa klassiska idéer såsom konventionalism, induktionslogik eller olika teorier om syntetiska omdömen a priori ha för ovannämnda ”Humes tvivel”. Jag inser nu, att detta program varit alltför magert, då intet originellt eller nyskapande rymts inom dess ram. Att jag icke förstått detta tidigare, har utan tvivel varit ett graverande fel, som härlett sig ur en alltför egocentrisk entusiasm över de insikter jag själv arbetat mig fram till.

Under arbetets lopp kom jag att göra vissa upptäckter av formallogisk art – rörande teorien om nödvändiga och tillräckliga villkor samt den s.k. hypotessannolikhetens formella natur. Då dessa saker, som egentligen lågo på sidan om det väsentliga i avhandlingen, togos med, splittrades helheten och bristerna framträdde skärande klart. Det blev nu tydligt, att en avhandling om induktionsproblemet av vetenskapligt värde från början hade bort inrikta sig just på dessa formella och axiomatiska problem6 och låta ”Humes tvivel” endast bilda en s.a.s. självskriven filosofisk bakgrund för verket. Jag kan icke utsäga, hur förtvivlad jag är över att denna insikt framstått för mig så sent. I den omarbetning, som jag ännu hoppas bli i tillfälle att giva min avhandling, skall jag försöka gottgöra några detaljer. En väsentlig omarbetning avstår jag emellertid ifrån efter moget övervägande. Den skulle taga minst ett år i anspråk, och jag tror det vore viktigt att jag småningom kunde vända mig till något annat problem. Om jag emellertid icke blir i tillfälle att omarbeta min avhandling så önskar jag att ingenting av densamma, även om möjlighet därtill funnes, måtte publiceras. Ingenting däri är av sådant värde att det icke saklöst kunde glömmas,7 ingenting däri gör heller i sin nuvarande gestalt rättvisa åt författarens intentioner.

Mitt misslyckande är icke bara en rent personlig sorg. Jag förstod av dina ord, att resultatet varit en besvikelse för dig.8 Över detta är jag uppriktigt bedrövad. I sex år har du med nästan faderlig omsorg lett mig i mina studier. Du behöver icke tveka om min tacksamhet – av dig har jag mottagit mera än av någon annan människa –, men det är icke nog med detta; jag hade även bort visa mig värdig denna omsorg genom att prestera något i objektiv mening värdefullt i gengäld. Det finns inga ursäkter för att jag icke lyckats med denna prestation. Alltså har jag varit ovärdig.

Under sådana omständigheter måste jag naturligtvis fråga mig, om det icke vore min skyldighet, att avstå från filosofkallet. Jag vill emellertid genast framhålla, att denna fråga åtminstone i ett avseende får nekande svar: Filosofens verksamhet är den enda som kan skänka mig glädje i mitt sökande och är som sådan något som jag icke kan avstå från att utöva. En annan sak är sedan, om jag även har rätt att utöva denna verksamhet i ”offentlig” form, d.v.s. som universitetslärare. Tyvärr vet jag icke, om jag har mod och klarsynthet nog att ärligt taga ställning till denna senare fråga. Det får kanske därför bero av mina domare, hur den skall lösas; själv vill jag icke uppträda med några anspråk, men jag vill icke heller avstå från konkurrensen om akademiska ämbeten i den mån jag anser mig formellt kompetent att bekläda dem.

Slutligen hoppas jag, för den händelse vi icke mera skulle bli i tillfälle att diskutera dessa saker, att jag icke måtte fortleva i ditt medvetande som företrädare för en sådan och sådan, från din egen avvikande, åsikt om vad filosofi är och hur den bör bedrivas. Visst tror jag att vi ha olika mening om den saken, men alla försök att doktrinärt utforma denna divergens måste på närvarande stadium resultera i onödiga missförstånd. Jag vore även glad, om du icke ville se mig i starkt beroende av någon annan filosofs idéer och metoder. Jag erkänner villigt, att jag tagit stöd i mitt sökande, där jag trott mig finna ett gott sådant, men allt som jag verkligt funnit har varit mitt eget.9 Man kan kanske förebrå mig för bristande allvar, men knappast för bristande ärlighet på den punkten.

Hoppas du har det drägligt, och att ditt arbete löper som du bäst önskar. Min fästmö sitter nu på dina föreläsningar:10 måtte hon klara sig bra med dem, hon är nog en klok och samvetsgrann flicka. Hälsa tant Anna och var själv hälsad från din numera i ödemarkens svårmodiga ensamhet försjunkna vän

Georg Henrik

Kommentarer

På grund av astma hade von Wright ursprungligen befriats från militärtjänst i fredstid. I vinterkrigets slutskede blev han inkallad, men freden slöts innan han trädde i tjänst. Han godkändes ändå för militärtjänstgöring och skickades hösten 1940 till en förläggning i Nopala nära den nya gränsen mellan Finland och Sovjetunionen, där brevet till Kaila också sannolikt är skrivet. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 84–87.

Tillbaka

Festtalet von Wright hänvisar till hölls på Helsingfors universitet den 5 september 1940. Det publicerades redan följande dag på finska i Uusi Suomi och Helsingin Sanomat och på svenska i Hufvudstadsbladet (se denna utgåvas bilagor). Talet publicerades också under rubriken ”Nykyajan henkinen tausta” i tidskriften Valvoja-Aika 18, 1940. Artikeln ingår även i Helsingfors universitets 300-årsjubileum (1941) och i Eino Kaila. Valitut teokset 2. 1936–58 (1992). Postförsändelsen av festtalet ger en viss hjälp för dateringen av von Wrights odaterade brev. von Wright inträdde i militärtjänst 1.9.1940 och han antyder att festtalet redan hade hållits när han emottog försändelsen. – Därmed skrevs brevet sannolikt någon gång efter 5.9 och före datumet för Kailas svarsbrev, 24.9.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 87.

Tillbaka

I sitt tal hade Kaila bl.a. fört fram tanken om att det som hände i hans samtid kunde ses som en fullbordan av romantikens motreaktion mot upplysningstiden. Det mekanistiska tänkandet hade på kulturens alla nivåer allt tydligare börjat ersättas av ett ”fälttänkande”. Festtalet finns återgivet i sin helhet under ”Bilagor” och behandlas också utförligt i Bernt Östermans inledning.

Tillbaka

Förläggningen låg i Nopala by, som ligger i den nuvarande kommunen Virolahti invid Finlands östgräns. Med ”den nya östgränsen” avser von Wright gränsen efter fredsavtalet med Sovjetunionen 1940. 

Tillbaka

Wright förflyttades redan i oktober genom Kailas och Rolf Nevanlinnas försorg till försvarsmaktens ballistiska byrå i Helsingfors. Under fortsättningskriget verkade von Wright vid Statens informationsverk, där hans huvudsakliga uppgift bestod i att göra svenska referat av det tidningarna i Finland skrev om kriget och den politiska situationen.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 87 f.

Tillbaka

I det avslutande kapitlet till doktorsavhandlingen skiljer von Wright mellan två olika uppgifter för den induktiva filosofin, den kritiska och den konstruktiva. Den kritiska uppgiften handlar om att lösa Humes problem med hjälp av språkliga klarlägganden, den konstruktiva åter om att använda logikens och matematikens logiska metoder för att analysera den induktiva filosofins problemställningar. I brevet försöker von Wright förklara för Kaila att han uteslutande borde ha koncentrerat sig på den konstruktiva uppgiften i avhandlingen. I linje med detta kom von Wright under flera år framåt att inrikta sin forskning på att utveckla formella logiska system för den filosofiska logiken. 

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 193.

Tillbaka

Doktorsavhandlingen The Logical Problem of Induction kom att få en ovanligt stor internationell uppmärksamhet genom C.D. Broads försorg. Han publicerade hela tre artiklar om von Wrights doktorsavhandling under rubriken ”Hr. von Wright on the Logic of Induction I–III”, sammanlagt inemot 70 sidor, i tidskriften Mind 1944. Broad, som von Wright blivit väl bekant med under sin Cambridgevistelse 1939 och som också i någon mån deltog i handledningen av avhandlingen, motiverade den ovanliga uppmärksamheten med att von Wrights avhandling, ”so far as it goes”, utgjorde den bästa behandlingen av induktionsproblemet han kände till. Han befarade dessutom att avhandlingen skulle förbli oåtkomlig för de flesta i England så länge kriget i Europa ännu pågick. 

C.D. Broad, ”Hr. von Wright on the Logic of Induction I”, Mind 53, 1944, s. 1. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 124.

Tillbaka

Särskilt det nästsista stycket i brevet tyder på att Kaila, mer eller mindre tydligt, anklagat von Wright för att ha tagit för stora intryck av någon annans filosofi. Mot bakgrunden av händelserna i Cambridge våren 1939 kan det knappast röra sig om någon annan än Ludwig Wittgenstein, vilket också förklarar hänvisningen till olika filosofisyner hos Kaila och von Wright. Tvistefrågan kan ha gällt von Wright dåtida, ”wittgensteinska” uppfattning om att filosofins främsta målsättning var att skingra en förvirring som uppkommit genom en oklar problemställning. I enlighet med detta ville han i sin doktorsavhandling försöka påvisa att tanken om en giltig induktionsslutledning som skulle tillåta en härledning av en utsaga om framtida erfarenheter utgående från tidigare regelbundenheter involverade en latent självmotsägelse. Genom att påvisa denna skulle induktionsproblemet upphöra att vara ett problem. I en artikel från 1978 förklarar han självmotsägelsen så här: ”Ty eftersom induktivt slutande är ett steg från det man vet till något man inte vet, så blir kravet på en garanti för slutsatsens riktighet ett krav att redan nu få veta något som man, enligt definitionen, ännu inte kan veta.”

Georg Henrik von Wright, ”En filosof ser på filosofien”, Lars Bergström, Harald Ofstad & Dag Prawitz (red.), En filosofibok tillägnad Anders Wedberg, Stockholm: Bonniers 1978, s. 193–195.

Tillbaka

Frågan om den filosofiska originaliteten förblev viktig för von Wright. I många brev och publikationer återkommer han särskilt till det inflytande Wittgenstein haft över hans tänkande, vilket också kan vara den underliggande frågan mellan von Wright och Kaila i det aktuella brevet. Problemet blir särskilt framträdande då von Wright återvänder till Cambridge efter kriget våren 1947, och har utförligt ventilerats t.ex. i breväxlingen med Göran Schildt.

von Wright till Göran Schildt 15.6.1947, Erik Kruskopf (red.) En livsång vänskap, Ekenäs: Christine och Göran Schildts stiftelse 2008.

Bernt Österman, ”’Jag kan inte låta bli att oupphörligt jämföra honom med Cézanne’. Hur Göran Schildt hjälpte Georg Henrik von Wright att lösa problemet Ludwig Wittgenstein”, Finsk Tidskrift 7–8/2017, s. 51–65.

Tillbaka

von Wrights fästmö, Elisabeth von Troil, studerade vid tiden i Helsingfors och hade svensk litteratur som huvudämne. Till biämena hörde den psykologiska linjen inom ämnet teoretisk filosofi, i vilken hon hade Eino Kaila som sin lärare. De gifte sig i maj 1941, samma månad som von Wright disputerade. 

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 24/9 1940

Fältskärsg. 3

24.9.40

Kära Georg Henrik!

Tack för brevet! Jag hörde redan av din fästmö att du gått in som frivillig.1 Det var präktigt gjort – du skall nog bli belönad! Du fick väl redan höra att lediganslåendet av filosofiprofessuren blev uppskjuten ad calendas graecas2. Så du har goda chanser ännu!

Vad din avhandling beträffar, så är den ju icke dålig, utan tvärtom god. Den besväras endast av vissa s.a.s. framställningsbrister. Om man utgår ifrån ditt axiomsystem, så bör man, såvitt jag ser, antingen bevisa att den ”induktiva sannolikheten”, som ett empiriskt begrepp, satisfierar detta axiomsystem, eller också, om man (som fallet är) inte kan bevisa detta, utveckla konsekvenserna härav, nämligen, att den ”induktiva sannolikheten” icke är något logiskt problem. Men detta utesluter ju ingalunda, att man försöksvis kan tillämpa axiomsystemet i fråga på den indukt. sannolikheten, vilket du gjort. Det har sitt intresse att se, hur mycket man kan bevisa betr. den indukt. sannolikheten, när man förutsätter detta axiomsystem. Som sagt, tror jag, att den nämnda framställningsbristen i din avhandling kan avhjälpas med mycket små ändringar.

Låt mig få höra när rekryttiden är slut, så skall jag med Nevanlinnas hjälp försöka ordna så att du slipper hit och räkna (med Ketonen, Laurikainen etc.).3 Det är fråga om alldeles enkla saker.

Och var vid gott mod, kära Georg Henrik!

Din Eino Kaila

Kommentarer

von Wright hade befriats från militärtjänstgöring i fredstid på grund av brochialastma. I slutet av vinterkriget blev han ändå inkallad, men utan att hinna träda i tjänst före fredsslutet. Han inkallades till militärtjänst under mellanfredstiden 1.9.1940. Med ”frivillighet” kan här möjligen avses den i septemberbrevet 1940 till Kaila omtalade omständigheten att von Wright vid inledningen av militärtjänstgöringen erbjudits möjligheten att bli hemskickad. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 86 f.

Tillbaka

(lat.) ung. att någonting uppskjuts på evig tid. Skrivs oftast ”ad Kalendas Graecas”. Uttrycket var enligt Suetonius (Divus Augustus, 87,1) ett av kejsar Augustus’ favorituttryck.

Tillbaka

von Wright överfördes redan i oktober 1940 till försvarsmaktens ballistiska byrå i Helsingfors, där han bl.a. fick räkna kulbanors koordinater. Brevväxlingen med Kaila tyder på att kommenderingen kanske inte var en riktigt så stor överraskning som von Wright gör gällande i sin självbiografi. På byrån arbetade också en annan av Kailas elever, Oiva Ketonen. Matematikern Rolf Nevanlinna hade själv utvecklat nya ballistiska beräkningsmetoder för byråns syften. 

Rolf Nevanlinna, Muisteltua, Helsinki: Otava 1976, s. 139 f.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 87.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 10/10 1940

10.10.1940

Kära Eino!

Tack för ditt brev. Du kan knappast ana, hur glad jag är över varje hälsning från civilisationen. Ditt brev lät mig igen för ett ögonblick svalkas av fläktarna från den värld, där jag bäst känner mig hemma, och lät mig med förnyad kraft se uppåt ur denna hopplösa misär mot en högre och ädlare tillvaro. Ac in Arcadia ego1 säger jag ibland med en viss förvåning, när jag påminner mig, att jag faktiskt nångång har skådat Italiens himmel2 och lyssnat till Beethovens violinkonsert.

Många tecken tyda på att uppbrott från denna förläggning3 förestår i närmaste framtid. Kanske kommer jag bara ur askan i elden, men tanken på förändringen som sådan gläder mig i varje fall. Om man frånser den stora behållning jag haft av den intima kontakten med naturen och den fysiska uppfriskning, som de intensiva övningarna i skog och mark inneburit, så har vistelsen här endast negativa moment att uppvisa.

Jag tror mig berättigad påstå, utan att klaga eller överdriva, att jag hamnat i en ovanligt otrevlig förläggning. En särskilt deprimerande omständighet är den nästan totala avsaknaden av användbar fritid. Frukostpausen går ofta helt till att skala potatis eller tvätta underbefälets matkärl eller något annat lika otrevligt göromål. Och tiden efter klockan 6 på eftermiddagen, då vi mestadels äro lediga, går till spillo på grund av mörkret. Besinna, att det i hela lägret icke finnes en enda lykta, vid vars sken man kunde läsa eller skriva brev. Som det nu är måste den, som icke vill ligga på britsen i det rökiga tältet och lyssna till smutsiga historier, tillbringa timmarna före kvällstaptot i mörkret under ett träd, djupsinnigt mediterande över ödets skiftningar och livets fåfänglighet. Ja, någon annan tanke har jag verkligen icke kunnat prestera i denna situation.

En annan källa till dysterhet är mina medmänniskor här. Jag är den enda bildade i kompaniet, och redan det gör, att jag icke kan nå någon närmare kontakt med kamraterna. Men icke nog med detta. En mycket stor del av manskapet – alla lantvärnsmän – äro antingen gamla rödgardister eller i varje fall anhängare av någon mot det fria Finlands och alla icke-proletärers existens riktad samhällsåskådning. (Kanske är det med tanke på denna medborgarkategoris talrikhet här, som man försökt göra förläggningen i möjligaste mån lik en straffångkoloni.) Det är kusligt att höra dem fantisera om den förestående hämnden på alla ”kapitalister” och Mannerheims ”sotarosvot” eller att prisa de idealiska förhållandena i landet österut.

Intet under om denna miljö ger näring åt apokalyptiska fantasier och undergångsmålningar. I närvarande stund kan jag inte förstå annat än att den virvelstorm, som nu sveper över jordklotet och utplånar de sista resterna av den kristna moralen, den liberala samhällsuppfattningen och den västerländska andliga kulturen, måste uppsluka det arkaistiska samhälle, som det fria Finland representerar, och slutligen förstöra även vår personliga existens. (Ursäkta inhomogeniteten i skrivpappret. Den skylles som mycket annat här ”tidens ondska”.)

Till sist några ord om ditt vänliga förslag, att du skulle försöka ordna en kommendering åt mig till en räknebyrå.4 Om du med beaktande av att mina matematiska insikter äro små och dito talanger obefintliga tror mig vara kompetent att med heder sköta mitt uppdrag, så är jag dig mycket tacksam, om du gör ett försök att få mig lös. Med beaktande av den militära långsamheten torde det vara bäst att icke töva med saken. Troligen måste det hela gå genom staben för Helsingfors skyddskårsdistrikt (major Tulppala, eller vad han nu heter).

Jag kan likväl icke underlåta att ännu till planen på förflyttningen bifoga några personliga reflexioner, som jag hoppas du icke skall finna överflödiga.

Min hälsa tålte till en början överraskande väl militärlivets påfrestningar. Även senare har jag hållits frisk från direkta sjukdomsfall, men i stigande grad besvärats av astma vid mera ansträngande stridsövningar och marscher. Jag tror mig därför om min egen krigsduglighet kunna fälla följande omdöme:

Till krigstjänst i infanteriet är jag icke skickad. Möjligen skulle jag duga som vanlig soldat, men i ingen händelse som reservunderofficer eller officer. Men även om detta är fallet, tror jag, att min rätta plats i händelse av krig dock är i fält och icke i någotslags intellektuellt arbete bakom fronten. (Det finnes ändå många, om vilka man med full säkerhet kan säga, att de icke skulle utstå fältlivets påfrestningar, och bland dem finner man säkerligen tillräckligt med arbetskraft för alla icke-frontuppgifter.) Av denna anledning har jag inlämnat en ansökan om transport till tunga artilleriet, ett vapenslag, som jag tror lämpar sig bäst för min fysik, och där jag dessutom kunde ha lämplig användning av min matematiska skolning.

Tyvärr förefaller chanserna för att min transportansökan skulle bifallas att vara fullkomligt minimala. Jag föreställer mig därför, att om jag blir kommenderad till ifrågavarande räknearbete, som – förmodar jag – har åtminstone i någon form kontakt med artilleriberäkningar, denna kommendering kunde vara en merit för en förnyad transportansökan och sålunda tjänstgöra som ett språngbräde från ett slag av fälttjänstgöring till ett annat.

Jag har ansett det vara av en viss betydelse att för dig klargöra mina intentioner i denna fråga. Men kanske finner du mina utgjutelser endast vara onödiga egocentriska manifestationer. Jag har på något sätt förlorat förmågan att bedöma proportioner i denna omgivning.

Av Saxén hörde jag, att Söderman äntligen befriats från militärtjänstgöringen.5 Annat var ju icke heller att vänta i hans fall. Nu kommer han visst snart till Helsingfors och få se, om han icke snart är klar med sin Bolzano.

Hos mig själv tynar filosofien under trycket av de yttre omständigheterna. Endast vissa synpunkter på omarbetningen av min avhandling ha klarnat för mig; deras utförande kommer nog att ta en dryg tid i anspråk.

När jag genomläser mitt brev ser jag att det är fullt av lamentationer. Men jag har förlorat alla ambitioner att visa prov på manlighet eller heroism. Överhuvud känner jag mig nu mycket ovärdig och ynklig. Hoppas bara att icke någonting positivt inom mig skall för alltid vissna bort här i denna andliga frost!

Jag försöker samla av allt gott och mänskligt, som jag ännu bär inom mig, till en riktigt varm hälsning åt dig med önskningar om god vigör och arbetsglädje.

Din vän

Georg Henrik

P.S. Skriv icke mera till mig under denna adress. När jag får veta vart vi flyttar skall jag genast sända dig ett kort.

Kommentarer

(lat.) oftare ”Et in Arcadia ego”, även jag har varit i Arkadien. Arkadien presenteras i litteraturen som ett ljuvligt landskap; ursprungligen anses uttrycket syfta på att också döden finns i Arkadien men här måste det vara den allmänna användningen ”också jag har varit i ett drömland”.

Tillbaka

von Wright hade besökt Italien tillsammans med sin vän Göran Schildt 1937. Resan har bl.a. beskrivits i von Wrights Mitt liv som jag minns det (2001) och Göran Schildts Lånade vingar. Ungdomsminnen (1995). Redan som 12-åring hade von Wright dessutom tillbringat en tid i Meran (Merano) på grund av hälsoskäl.

Tillbaka

von Wright befann sig på en förläggning i Nopala, där han inlett sin militärtjänstgöring i september 1940.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 84-87.

Tillbaka

von Wright överfördes redan i oktober 1940 till försvarsmaktens ballistiska byrå i Helsingfors, där han bl.a. fick beräkna kulbanors koordinater. På byrån arbetade också en annan filosof, Oiva Ketonen. Brevväxlingen med Kaila tyder på att kommenderingen kanske inte kom helt som en överraskning, som von Wright skriver i sin självbiografi.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 87.

Tillbaka

Max Söderman hade under sin militärtjänstgöring under vinterkriget ådragit sig en lungsjukdom, vilket ledde till att han befriades från tjänstgöring under fortsättningskriget. 

Tillbaka

1941

Eino Kaila till G.H. von Wright 28/3 1941

D. 28 mars 41

Kära Georg Henrik!

Nu ser det ut så, att jag sannolikt slipper hem först den 5 eller 6 maj. Detta innebär att du borde sköta om tryckningen av ditt arbete själv. Jag gav faktorn order att invänta min återkomst förrän titelbladet och pärmen tryckas, men det är väl bäst att jag återkallar denna order och ger dig fullmakt att ge det definitiva imprimatur1 och sköta om alltsammans. Faktorn vet alltså att det skall vara 500 ex. till filos. föreningen och 400 dissertationsexemplar, dessa senare, som sagt, väl helst utan seriebeteckning, men detta är ju en smaksak. Beträffande pärmen till de 500 exemplaren bör följande beaktas 1) Fasc. 3, 2) årtal 1941 3) På sista pärmsidan en förteckning av de tidigare häftena, alltså: Fasc. 1 Saarnio … Fasc. 2 Kaila Das System der Wirkl. beg. … Preis 75:- Fmk. Allt det övriga, så vitt jag nu ser, precis som tidigare – om någon oklarhet uppstår, så får du avgöra saken enligt bästa förmåga. Förresten kan du ända till 10 april skriva till mig per flyg Légation de Finlande, XI Kelenhegyi ut 20 Budapest.2 Månne nu inte allt reder sig.

Helt egendomligt är det att befinna sig på denna lugna ö i världsstormen och se dessa släta, avspända, förnöjda, välfödda ansikten.

Din E.K.

Kommentarer

(lat.) tryckningstillstånd.

Tillbaka

Kaila befann sig på en föreläsningsresa som gick till Ungern, Tyskland och Sverige. Utgående från brevets hänvisning till den finländska ambassaden i Budapest kan man få intrycket av att Kaila i skrivande stund befinner sig i Ungern. Brevväxlingen mellan Kaila och Åke Petzäll visar ändå att brevet sändes från Sverige, där Kaila befann sig åtminstone 28. och 29.3. Enligt den ursprungliga planen skulle Kaila inleda resan med ett föredrag i Lund 31.3.1941. Resplanerna måste dock ändras och Kaila begav sig tydligen direkt från Stockholm till Budapest. På hemresan från Tyskland hann han ändå med att besöka Lund i början av maj.

Juha Manninen, ”Eino Kaila ja kolmas valtakunta”, Tieteessä tapahtuu 25, 2007, s. 33.

Kaila till Åke Petzäll 2.3.1941, 24.3.1941 och 23.5.1941, Petzäll, Å., brevsamling, Handskrifter och specialsamlingar, Universitetsbiblioteket, Lunds universitet.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 25/4 1941

D. 25 april 41.

Kära Georg Henrik!

Som svar till ditt brev av d. 22:

Beträffande punkterna 1 och 2 skall du göra som du anser vara lämpligt. Jag hoppas du vid detta laget har tryckningstillstånd1. Det får du veta av Manninen. (Sektionen behöver ju inte invänta min hemkomst, eftersom jag före avresan lämnade mitt utlåtande till Manninen.)

Sedan punkt 3. Beträffande disputationsexemplaren får du göra precis som du vill, men serie-exemplaren böra överensstämma med seriens tidigare häften.2 Alltså Helsinki, icke Helsingfors osv.

Våra färder ha varit alldeles utomordentligt innehållsrika.3 Vi kommer hem sannolikt d. 7 maj.

Hjärtligt

Eino Kaila

Kommentarer

Tryckningstillstånd beviljas av den relevanta fakulteten och kräver tillstyrkanden av avhandlingens förhandsgranskare. Kallas numera också för disputationstillstånd.   

Tillbaka

von Wrights doktorsavhandling The Logical Problem of Induction publicerades i Filosofiska Föreningens publikationsserie Acta Philosophica Fennica 1941. I serien ingick vid denna tid två andra volymer skrivna av Uuno Saarnio och Kaila själv. von Wrights avhandling blev nummer 3 i serien.

Tillbaka

Kaila befann sig på en föreläsningsresa som gick till Ungern, Tyskland och Sverige (se föregående brev 28.3.1941). Det föreliggande brevet är skrivet i Berlin, av brevpappret att döma.

Juha Manninen, ”Eino Kaila ja kolmas valtakunta”, Tieteessä tapahtuu 25, 2007, s. 33.

Kaila till Åke Petzäll 23.3.1941 och 23.5.1941, Petzäll, Å., brevsamling, Handskrifter och specialsamlingar, Universitetsbiblioteket, Lunds universitet.

Tillbaka

1945

Eino Kaila till G.H. von Wright 8/8 1945

Kaila, Pitkäjärvi, Mikkeli

D. 8.VIII. 1945.

B.B.

Jag har två saker att meddela dig. För det första, att du har skäl att ta dig i akt för Veikko Salonen, som tydligen fått en schizofren Schub (som det heter på finare språk); han tycks hålla på att bilda sig en paranoid förföljelsekomplex, vars objekt är delvis jag, men huvudsakligen du. Han torde inte vara alldeles ofarlig. Bäst alltså att du undviker att komma i kontakt med honom. Om han visar sig påträngande, måste man vidtaga erforderliga mått och steg.

För det andra: du vet kanske att Petzäll har vägrat att emottaga sakkunniguppdraget1 (men inte Jörgensen). Jag skall emellertid försöka göra mitt bästa för att ditt ärende trots allt blir slutbehandlat före jul (och jag tror att jag kommer att lyckas).

Jag har knappast upplevat en sådan Nirvana-sommar som denna. Jag är nu här fullkomligt allena, i min sagolika glänta i storskogen.

Frid och fröjd!

Tuus

Eino Kaila.

Kommentarer

Här avses professuren i svenskspråkig filosofi vid Helsingfors universitet, vars första innehavare von Wright kom att bli. Professuren söktes också av Kalle Sorainen, som dock inte ansågs besitta för tjänsten erforderliga språkkunskaper. De sakkunnigas uppgift blev därför i praktiken reducerad till att endast bestyrka att von Wright innehade den kompetens tjänsten krävde. Till sakkunniga utsågs Jørgen Jørgensen från Köpenhamn och Gunnar Aspelin från Göteborg. von Wright utsågs till professor i början av 1946 och höll sin installationsföreläsning 17.4.1946 med rubriken ”Filosofien och vetenskaperna”. Föreläsningen är publicerad i Finsk Tidskrift  2–3/1946.

A.R. Cederberg till Helsingfors universitets Kansler, 26.1.1946, Arkki, Helsingfors universitet. 

Tillbaka

1947

Eino Kaila till G.H. von Wright 25/5 1947

Helsingfors, pingstmorgonen.

Käre Georg Henrik.

Jag kom just hem från en tidig promenad i naturens helgedom, dvs. i Mejlans-lundarna, hänryckt av ljus och grönska och fågelsång och lovprisande natura naturans1. Jag hoppas att du trots arbetsbördan har fått njuta av våren på den gröna ön2, den måtte där vara överväldigande, här har vi haft en majmånad utan like. Alla mina älsklingar, sångfåglarna, har redan kommit, även den sena bastardnäktergalen (Hippolais icterina), men beståndet tycks mig vara något förändrat: mindre bofinkar och på deras boplatser mera ”sylvior”, i synnerhet den vänaste av dem alla, lövsångaren (Phylloscopus trochilus), ett naturens under, något ofattbart delikat i färg och form, när man får den i kikarens synfält. Är det den stränga vårvintern,3 som varit ödesdiger för bofinkar o.a. som övervintrat norrom medelhavet? Bastardnäktergalen är en utpräglad aristokrat, den tål inga grannar (av samma art); det tycks som vanligt finnas bara två exemplar inom hela Mejlansområdet. Den ena bor åter i gruppen av de stora björkarna norrom Maria Åkerbloms fula villa4 och producerar ett oupphörligt flöde av fågelmusik, första klass. Hur ytterligt konservativ är inte den vilda naturen, när den inte tvingas till förändringar, den arbetar på lång, lång, lång sikt och ”djupt i det djupa seklerna stupa”. Och vilken mångfald och skönhet, skönhet – vida mer än vad anpassningen, jag menar könsurvalet o.a.d. skulle kräva. Jag stod och lyssnade till bastardnäktergalens drillar: redan själva ljudmaterialet är avgjort skönt, om inte precis som hos en italiensk tenor, så i varje fall, drillarna är stämda så, att man inte hör en enda oskön övergång, det finns en viss lagbundenhet i denna mångfald. Som om en platonsk idévärld skulle skymta igenom denna skimrande och klingande slöja. Tief ist die Welt.

Men för att lämna das Ding an sich och tala om Erscheinungen5, så skall jag d. 8.VI till Lund, där Petzälls ”Institut International de Philosophie” anordnat något, som kallas ”entretiens d’été” och där jag skall tala om kvantfysikens filosofiska problematik. En av mina utgångspunkter är Reichenbachs ”Philosophic Foundations of Quantum Mechanics”, som jag äntligen fått läsa. Typiskt Reichenbachskt: Mycket skarpsinne med en viss grumlighet på botten. R. polemiserar mot en uppfattning, som han betecknar som den Bohr-Heisenbergska. Kärnan i hans tolkning är denna: Man bör inom kvantfysiken skilja mellan ”fenomen” och ”interfenomen”. ”Fenomen” är det som man observerar i apparaturerna (inklusive vissa för fysikern praktiskt oundvikliga extrapolationer i riktning mot det mikrofysikaliska), ”interfenomen”6 är oobserverade och oobserverbara sakförhållanden, som man får genom extrapolationer antingen enligt vågteorien eller genom partikelteorien. ”Meningsfullhet” definieras så, att även utsagorna om interfenomen är meningsfulla, men de är varken sanna eller falska, utan ”indeterminate”, då de ju är principiellt (även i vagare mening) oavgörbara. Man skall alltså arbeta med en trevärdig logik: denna vore det adekvata Darstellungsmittel7 för kvantfysiken, som gör paradoxierna så att säga ofarliga. Det grumliga, oklara, den dogmatiska punkten, synes mig bestå däri, att R. talar om ”interfenomen” som ”fysikaliska realiteter” i ett fysikaliskt rum, utan att märka att hela problematiken är förborgad just i detta rumsbegrepp; faktiskt är det ju så, att vågbilden och partikelbilden framför allt är två olika och oförenliga strålningsrum-konstruktioner; trots en viss isomorfi8 har varje fysikaliskt-geometriskt uttryck inom den ena teorien en annan fysikalisk betydelse än inom den andra teorien, tillordningsdefinitionerna är alltså olika och oförenliga (detta är kärnpunkten), och därav följer, att även ”interfenomenen” varierar vid varje transformation från den ena bilden till den andra, enligt vågteorien är de andra än enligt partikelteorien. Såvitt jag kan se, kan inte ens en realist som R. tala om ”interfenomenen” som något slags ”fysikaliska realiteter”. Den Niels Bohrska linjen9 torde nog vara den riktiga, det skulle bara gälla att klart och tydligt få fram det som han ”egentligen menar”. En sådan tolkning skall jag försöka ge i Lund, där även Bohr själv torde vara med, får nu se, vad han tycker om mina interpretationer.

Vidare om Erscheinungen! Om Akademien grälas det allt fortfarande, nu i finansutskottet. Enligt Sario torde förslaget i någon (event. försämrad) form dock bli godkänt där, men vänstern har nu redan meddelat, att den kommer att rösta för att lagen blir liggande över valen, dvs. till hösten 48, och då det behövs endast 16 röster till, så torde det även gå så (men kanske jag misstar mig).

Ungarna i vårt bo håller nu på att flyga i väg. Det äldre paret, styvsonen med fru, är redan på väg till Rio de Janeiro, för att där bli agent för den finska industrin; teoretiskt har han en utmärkt startchans. Olli och Britta skall till New York, där O. blir attaché vid Finlands blivande delegation vid FN (men detta torde tillsvidare vara en hemlighet). De skall resa från Göteborg d. 20.VI, lyxhytt 1. klass på statens bekostnad (eftersom någon annan lägenhet inte fanns). Med Anna sitter vi och häpnar över alla dessa äventyrligheter. Men om jag känner min äkta maka rätt, så dröjer det inte länge förrän hon flyger efter, för att se efter sina ungar i den nya världen, och jag blir kvar här som en gammal uggla, som spökar i Mejlansskogarna – ungefär som kollegan Albert Lilius, som jag just såg där, en stultande borstig gubbstut, blind på ena ögat och döv på båda öronen, men nyter och nöjd, kanske han tycker att han har ett tillfredsställande dagsverk bakom sig.

Sedan var det väl ingenting mera att berätta, om det politiska lönar det inte mödan att tala. Sektions- och konsistoriesammanträdena är förlamande dammiga som vanligt. Ja, det skulle jag ännu säga, att vi slipper till vår stuga kanske först till midsommar, eftersom Anna reser med ungarna till Stockholm, då de önskar det (och alla deras nycker är en lag för henne). Stugan måste vi sedan sälja, den håller på att falla samman och skogen omkring den skall avverkas.

Skriv nu utförligt om allt och hälsa Elisabeth.

Din

E.K.

Kommentarer

(lat.) den skapande naturen. Medeltida latin, skolastisk beteckning för den skapande kraften i naturen, i motsats till de skapade ändliga tingen eller natura naturata.

Tillbaka

von Wright befann sig vid denna tidpunkt i England, där han föreläste i Cambridge, Oxford och London. Han gick också på Wittgensteins föreläsningar i psykologins filosofi. 

Tillbaka

Kaila syftar troligen på mars månad, i vilken den första dagen med temperaturer över noll i Helsingfors inträffade så sent som 21.3.1947.

Sääarkisto, https://kilotavu.com/asema-kuukausi.php?aika=1947-03-01&asema=100971, hämtad 9.9.2019.

Tillbaka

Villa Toivola på Fölisövägen 1 i Mejlans i Helsingfors. Eino Kailas farfars bror Gustaf Johansson, som var ärkebiskop 1899-1930, hade i tiderna uppträtt som en skarp kritiker av Maria Åkerblom-rörelsen.

Gustav Björkstrand, Åkerblom-rörelsen. En finlandssvensk profetrörelses uppkomst, utveckling och sönderfall, Meddelanden från stiftelsen för Åbo Akademi forskningsinstitut 11, Åbo 1976, 91.

Ilkka Niiniluoto, ”Luonto, elämä ja sielu. Eino Kaila 1910–35”, Ilkka Niiniluoto (red.), Eino Kaila. Valitut teokset 1. 1910–35, Helsinki: Otava 1990, 11 f.

Tillbaka

Begreppen Ding an sich och Erscheinungen härrör sig från den tyska filosofen Immanuel Kants kunskapsfilosofi. I den svenska översättningen från 2002 av Kants Prologomema används ”tinget i sig självt” respektive ”framträdelser” för dessa uttryck. Med det förra avses hur någonting är oberoende av vår erfarenhet, medan det senare avser hur detta någonting framträder för oss i erfarenheten.

Immanuel Kant, Prologomena, övers. Marcel Quarfood, Stockholm: Thales, 2002, för terminologin se till exempel s. 98.

Tillbaka

Reichenbach förklarar interfenomen som ”det som händer mellan” de händelser som kan registreras av mätapparaturen (”fenomenen”), t.ex. elektronens rörelse från källan till kollisionen som detekteras. Distinktionen fenomen/interfenomen ska förstås som en kvantmekanisk analogi till distinktionen observerbar/icke-observerbar.

Hans Reichenbach, Philosophical Foundations of Quantum Mechanics, Berkeley/Los Angeles: University of California Press, s. 21.

Tillbaka

(ty.) framställningsmedel, verktyg.

Tillbaka

Ett exempel på isomorfi (strukturlikhet) är t.ex. förhållandet mellan en karta och terrängen den avbildar, eller ett notsystems förhållande mellan ett notsystem och musikstycket det representerar. Begreppet spelade en viktig roll för Eino Kailas tänkande. Han menade att ett av de högsta målen för människans kunskapssökande var att finna just isomorfier, uppfattade som förenhetligande likheter i den logiska byggnaden mellan vitt skilda områden.

Kaila, Den mänskliga kunskapen, i översättning av von Wright, Helsingfors: Söderström, 1939, s. 25–28.

Tillbaka

Niels Bohr företrädde i sin tolkning av kvantfysiken den s.k. komplementaritetsprincipen. Enligt denna behövs såväl vågteorin som partikelteorin för att t.ex. förstå en elektrons beteende. Dessa är aldrig samtidigt applicerbara, utan experimentuppställningen avgör vilken som är tillämpbar. 

Richard T. Weidner & Robert L. Sells, Elementary Modern Physics, Third edition, Boston/London/Sydmey/Toronto: Allyn and Bacon, 1980, s. 132f.

Tillbaka

1948

Eino Kaila till G.H. von Wright 13/5 1948

Princeton, N.J.

13.5.48

Käre Georg Henrik,

ditt brev gjorde mig både glad och sorgsen, glad för att du beslutat att stanna i Finland,1 sorgsen för att du tydligen haft det svårt. Vad professuren i Cambridge beträffar, tycks folk här mena att Wisdom kommer att få den. Price från Oxford är fortfarande här,2 jag har sammanträffat med honom ett par gånger. Tack vare Institutet for Advanced Study är ju detta Princeton nu ett av världens vetenskapliga centra (i förgår mötte jag Niels Bohr på gatan, och det är inte helt uteslutet att jag skall få se självaste Einstein). Dessa emigranter och europeiska gäster är för mig kanske det intressantaste här (inte bara därför att jag med dem kan tala tyska). I New York såg jag Hempel, som upplyste mig om den filosofiska situationen här; här i Princeton lever hans arbetskamrat Oppenheim som en (tydligen förmögen) Privatgelehrter3, hos honom skall jag i morgon se Gödel och senare kanske även andra storheter. Uppriktigt sagt har jag inte lust att lämna Princeton förrän jag ung. d. 7.VI skall flyga hem. Jag bor här relativt angenämt och billigt, och den lilla staden är en fullständig idyll – fantastiskt att sådant kan finnas på endast en timmes järnvägsavstånd från det hemska New York, som i mig utlöser veritabla ångesttillstånd. Jag besväras svårt av min dövhet, jag reder mig någorlunda med min engelska,4 när jag sitter på tumanhand med en bildad person, men kan inte följa med till ex. en diskussion i ett sällskap, och hörapparaterna som jag provat stör mig mera än de hjälper mig. Du kan förstå att man då lätt får otäcka anfall av mindrevärdighetskänsla. Jag har nu på sätt och vis resignerat, försöker insupa allt det som är åtkomligt för mig och hoppas att det i framtiden skall bära någon frukt. Men det är tydligt att jag är för gammal för att mera resa; kanske det är sista gången jag är utanför fosterlandet; att lämna Finland synes mig omöjligare än någonsin.

Det som jag sett här under dessa knappa 4 veckor är ju så gott som ingenting, men ändå kan man inte undgå att försöka få en sammanfattning av intrycken. En annan värld, nästan en ny planet,5 tycks det, när man anländer till New York i skymningsstunden och ser de illuminerade skyskraporna glittra som juveler; en bilfärd genom staden känns då som en färd i stjärnerymden. Men det är en synvilla; i dagsljus förnimmer man allt det otäcka och fula, väldiga arealer som ser ut som avstjälpningsplatser, gatorna som canyons, mättade med bensinångor, man tycker att de himmelsstormande fasaderna hotar att ramla över en. Naturen i vår mening är oåtkomlig; ett område kring N.Y. stort som hela Nyland är bara bilvägar och parker, där man fåfängt söker en bänk – allt är för bilisterna; till och med här i det charmfulla Princeton; det finns inte möjligheter till promenader i vår mening. Man tycker sig ha en omedelbar känsla av hela den väldiga kontinenten, hela atmosfären är en annan, med bjärta omkastningar, livsintensiteten avgjort annan än i Europa. Vilket slöseri i alla avseenden! Värmebatterierna kan vara brännheta, trots sommarvärmen där ute. Hur skall det gå, när energiförråden inte mera är outtömliga? Det sägs att den inhemska oljan, med vilken bl.a. en del av husen eldas, räcker till endast för några år framåt, sedan skall den importeras eller med stora kostnader utvinnas ur kolet. Måste det inte bli en elak kris? Många tycks vara kritiska, bl.a. med hänsyn till samhällsmaskineriet; allt annat kan vi bemästra utom detta, läste jag i N.Y. Times. – En måhända karakteristisk detalj: inte en enda människa på tåg eller till ex. detta pensionat har jag sett läsa en bok; allt finns ju i lättsmält form i de otaliga magasinerna med de skrikande färgerna. Här i Princeton, en av de förnämaste universitetsstäderna, har jag funnit bara en liten boklåda, vid en sidogata, där får man de sista bestsellers jämte all möjlig krimskrams. – Undergraduates sitter, om läraren inte är en speciellt respektingivande person, med fötterna på främre bänkraden, röker och avbryter föreläsaren ideligen med sina frågor. Av överströmmande vitalitet börjar de vissla och gnola i samma ögonblick läraren slutar. This people is very noisy, sade även Price (hur de slår i dörrarna!). Tempo, tempo! Husen skjuter fram som svampar ur jorden, på några veckor, men de är illa byggda, allt hörs och känns. – En av de mest positiva sidorna är vänligheten, hjälpsamheten – om man stannar och ser rådvill ut, kommer det ofta någon som frågar vad man önskar. – På något sätt överväldigande, för mig övermäktigt är alltsammans!

Om jag förstått rätt har undervisningen i filosofi och psykologi provisoriskt ordnats ungefär så som jag föreslagit. Det enda viktiga som jag ännu inte fått veta, är, om lediganslåendet av min tjänst uppskjutits. Låt Ketonen ta Stenius’ avhandling!6 Du kan ju vara endast custos. Om du skriver före d. 1.VI, så skulle jag ännu hinna få ett brev.

Hälsa Elisabeth!

Din

E.K.

Kommentarer

von Wright hade i januari 1948 ansökt om professuren i filosofi i Cambridge, som blivit ledig efter Wittgensteins avgång 1947, men återtog sin ansökan senare under våren. Eftersom det tidigare brevet till Kaila inte har bevarats är det oklart om Kaila i skrivande stund kände till att von Wright trots allt var på väg till England för att sköta ett lektorat i vetenskapsfilosofi i Oxford. Denna befattning skulle ha tillåtit von Wright att samtidigt sköta sin professur i Helsingfors. Situationen ändrades dock radikalt när elektorerna i Cambridge beslöt sig för att kalla von Wright till professuren trots hans dragit tillbaka sin ansökan. von Wright accepterade då erbjudandet och verkade som professor i filosofi i Cambridge 1948–1951.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 132 f.

Tillbaka

H.H. Price var vid denna tid gästprofessor i Princeton.

”H. H. Price - Biography”, Survey of World Philosophers, ed. John K. Roth, eNotes.com, Inc. 2000, https://www.enotes.com/topics/h-h-price#biography-h-h-price.

Tillbaka

(ty) privatlärd. Betecknar en person som bedriver forskning med privat motivering och finansiering.

Tillbaka

von Wright har beskrivit Kailas problem med hörseln som en ”lättare dövhet”. Av allt att döma var engelska i vilket fall som helst inte ett språk Kaila var särskilt bekväm med och han skrev t.ex. aldrig på engelska. Han hade visserligen översatt David Humes klassiker Enquiry Concerning the Human Understanding till finska (Tutkimus inhimillisestä ymmärtämyksestä 1938), men även här finns en misstanke om att han stött sig på en tysk översättning.

Ilkka Niiniluoto, ”Syvähenkisen empiristin hahmottuva maailma. Eino Kaila 1936–58”, Ilkka Niiniluoto (red.) Eino Kaila: Valitut Teokset. 2. 1936–58, Helsinki: Otava 1992, s. 23.

Georg Henrik von Wright, ”Introduction”, Robert S. Cohen (red.), Eino Kaila. Reality and Experience, Holland/Boston: Dordrecht 1979, s. xi.

Tillbaka

Det var Kailas första, och enda, resa till USA. England besökte han aldrig.

Ilkkka Niiniluoto, ”Eino Kaila och Wienkretsen”, övers. Nike Parland, Stefan Nygård & Johan Strang (red.), Mellan idealism och analytisk filosofi SSL 691, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland och Stockholm: Atlantis 2006, s. 196.

Tillbaka

Här avses Erik Stenius doktorsavhandling Das Problem der logischen Antinomien, som han disputerade med 9.4.1949. Oiva Ketonen fungerade som opponent. 

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 21/5 1948

Princeton, N.J. D. 21.V.48

Käre Georg Henrik,

i förgår fick jag av Price höra att elektorerna utsett dig och att du accepterat.1 Jag skriver nu dessa rader för den händelse att du skulle känna dig osäker beträffande min reaktion. Visserligen har jag gått omkring i en elegisk sinnesstämning, men det är ju klart att jag inte kan annat än lyckönska dig. Utan tvivel skulle jag i motsvarande fall handlat på samma sätt. Och jag kan se att avgörandet för dig har varit svårt, mycket svårt antar jag. Eftersom det är fråga om en av de främsta filosofiska lärostolarna i hela världen, måste man ju även ur fosterländsk synpunkt anse att du är berättigad, för att inte säga skyldig att emottaga denna enastående utmärkelse, som samtidigt är en utmärkelse för Finland. Och man får väl hoppas att du någon gång, om omständigheterna tillåter det, skall återvända till fosterlandet, eventuellt som medlem av Finlands Akademi.2 Visserligen synes svalget mellan Öst och Väst vidga sig för varje vecka som går.3

Trots mitt dåliga minne har jag en klar bild av ditt första besök hos mig4 – för snart 15 år sedan antar jag. Vilken svindlande kurva har du inte ristat sedan dess! Jag har aldrig hört om maken till s.k. karriär. Det som härvid frapperar mig mest, är din fortgående, jämnt accelererade inre växt. Nu kommer du sannolikt att under ett antal år egna dig åt specialproblem och förmodligen göra upptäckter av väsentlig betydelse, som gör ditt namn berömt. Men jag föreställer mig, att du sist och slutligen ändå skall återvända till ”filosofien”. Måtte jag få leva så länge att jag får se vilken syn på tillvaron du om ett årtionde kommer att ha!5 För egen del tycker jag att allt blir bara dunklare och svårare, allt mera ogenomträngligt (i förgår var jag hos Hermann Weyl och denna filosoferande matematiker tycktes vara filosofiskt lika förvirrad som jag). Till ex.: Om allt fysikaliskt, rum, tid, materie, är statistiska masseffekter, vad är det då som registrerar dessa masseffekter och vem gör statistikerna? Våra varseblivningsapparater i hjärnan? Men fysikaliskt består ju även deras aktioner och reaktioner av statistiska masseffekter. (Jag sitter och grubblar över dylika ting, eftersom jag i övermorgon hos Weyl skall få träffa Dirac; jag skall försöka få fram hans filosofi – om han har någon!)

Måtte du nu ha en lugn harmonisk sommar, så att du ordentligt repar dig efter vårens ansträngningar och själskamp! Jag skall flyga härifrån till Stockholm d. 7.VI och borde, om allt går efter noter, vara hemma d. 10.VI.

Din

Eino Kaila.

Kommentarer

von Wright hade i januari 1948 ansökt om professuren i filosofi i Cambridge, som blivit ledig efter Wittgensteins avgång 1947, men återtog sin ansökan senare under våren. En bidragande orsak var att risken för ett kommunistiskt maktövertagande i Finland minskat i och med undertecknandet av VSB-pakten i början av april 1948. Elektorerna i Cambridge beslöt sig för att kalla von Wright till professuren trots att han dragit tillbaka sin ansökan. von Wright accepterade erbjudandet och verkade som professor i filosofi i Cambridge 1948–1951.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers förlag 2001, s. 132 f.

Tillbaka

von Wright blev ledamot av Finlands Akademi 1961, efter Kailas död. 

Tillbaka

Under det första halvåret av 1948 hade järnridån i Europa befästs bl.a. genom att det kommunistiska maktövertagandet i Tjeckoslovakien.

Tillbaka

Kaila syftar här på mötet som ägde rum under von Wrights första termin vid Helsingfors universitet hösten 1934. Mötet har utförligt beskrivits i von Wrights självbiografi.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, 54-58.

Tillbaka

Kaila fick i själva verket leva precis ett årtionde till. Huruvida han ansåg att von Wright 1958 ”återvänt till filosofin” från sina ”specialproblem”, med vilka han sannolikt avsåg von Wrights formallogiska undersökningar, är oklart. Troligen skulle han ändå ha menat att von Wright senast i boken Explanation and Understanding (1971) hade hittat tillbaka till filosofin.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 29/5 1948

Tölötullsgatan 7, Helsingfors

29.V 1948

Kära Eino,

Hjärtligt tack för ditt fina långa brev från Princeton och för brevet med anledning av valet i Cambridge1. Jag var mycket glad över vad du sade!

Folk här ha visat sig glädjande förståelsefulla. Hoppas, att du fått mitt brev, som jag skrev strax efter valet.2

Vår båt till Frankrike3 går först den 12. Måtte du vara hemma till dess. Det skulle glädja mig ofantligt att ännu få råka dig innan avresan och höra om dina intryck.

Måtte jag kunna leva i Cambridge4. Och måtte jag få hålla en nära kontakt med dig.

Välkomna hem! De hjärtligaste hälsningar från

Georg Henrik

Kommentarer

von Wright ansökte i januari 1948 om professuren i filosofi i Cambridge, som lediganslagits efter Wittgensteins avgång. Under våren 1948 erbjöds han också ett lektorat i Oxford, som han valde att prioritera. Trots att han återtagit sin ansökan till Cambridge föreslogs han ändå för professuren och tackade då ja.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 132 f.

Tillbaka

Detta brev återfinns inte i Nationalbibliotekets brevsamling.

Tillbaka

von Wright reste i juni 1948 till Frankrike tillsammans med sin hustru Elisabeth. Under tre veckor i juli-augusti gjorde han Göran Schildt sällskap på skeppet Daphnes första resa ned till Medelhavet genom de franska kanalerna. Resan har skildrats av Schildt i böckerna Önskeresan (1949) och Loggbok: Stockholm-Rapallo (1966). Om von Wrights deltagande i resan skriver Schildt i Önskeresan: ”Vår stora gemensamma resa till Italien för tio år sedan får på detta sätt en fortsättning, och smärtan att se honom lämna Finland för att bli Cambridgeprofessor lindras av att jag får rå om honom hela denna tid.” von Wright debarkerade den 8 augusti i Villefranche-sur-Saône för att resa till världskongressen i filosofi i Amsterdam. Därifrån fortsatte han direkt till Cambridge för att påbörja sin professorstjänst i filosofi.

Göran Schildt, Önskeresan, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 1957, s. 122.

Tillbaka

Även von Wrights företrädare som professor i Cambridge, Ludwig Wittgenstein, hade i ett brev till von Wright 23.2.1948 uttryckt en oro över hur von Wright skulle kunna verka som professor i en miljö som Cambridge: ”But Cambrídge is a dangerous place. Will you become superficial? smooth? If you don't, you will have to suffer terribly.”

”Wittgenstein to von Wright 23.2.1948”, Brian McGuinness (red.), Wittgenstein in Cambridge. Letters and Documents. 1911–1951, Malden, MA: Blackwell Publ 2008, s. 423.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 7/7 1948

Paris, den 7 juli 1948

Kära Eino,

Vi reste visst om varandra: jag lämnade Helsingfors den 10 juni eller samma dag jag väntat din ankomst. [Elisabeth säger det var den 9.] Det var synd, ty jag hade mycket glatt mig åt att få råka dig. Men våra lastbåtars avgångstider äro capriciösa.

Efter en underbar sjöresa kommo Elisabeth och jag till Bryssel den 15 juni och stannade där tre dagar.1 Det var fantastiskt att se den lyx och rikedom, som Bryssel uppvisar. T.o.m. Stockholm verkade fattigt och efterblivet i jämförelse därmed. Annars var vår största upplevelse i Belgien en konstutställning av enastående kvalitet: skatterna från Pinakoteket i München. Vilka underbara Rubens, för att inte tala om alla de andra tavlorna! Överhuvudtaget ha vi sett mycket konst på vår resa – Louvren är ju överväldigande – och jag tycker att jag lärt mig åtskilligt av värde. Jag tror jag kan förstå saker och ting på ett bättre – enklare och naturligare – sätt nu än när jag reste i Italien för elva år sen. Men naturligtvis är och förblir jag en ganska barbarisk betraktare, trots allt, av Europas härligheter.

Vi ha nu varit i Paris snart tre veckor.2 Vädret har varit nästan otroligt kallt, vilket kanske dock för två flängande turister är en fördel. Vi ha stiftat en ytlig bekantskap med ”sevärdheterna” i staden och givetvis inte heller försummat omgivningarna: Fontainebleau, Versailles, Chartres. Fransmännen känna vi mycket litet; vi ha inte haft något franskt umgänge här och språket bereder oss svårigheter.

Paris är utan tvivel en bländande stad. När man står på Place de la Concorde och ser upp mot Triumfbågen längs Champs Elysées med sina sex rader framglidande bilar, har man en intensiv känsla av att vara i världens medelpunkt. Hur olika är inte Paris det oöverskådliga och föga lysande London, där allt uppstått liksom improviserat och utan tanke på yttre effekt. Det grandiosa Paris är en stad i paraduniform, en enda skinande fasad. Men staden har gudskelov också djupare aspekter, bortom Ludvigarnas och Napoleonernas sekler ner mot den tid, då Sorbonne var den europeiska tankens geografiska centrum.

Det är intressant att finna, att man trots allt det imponerande storstadsmässiga i Paris, inte kan ha ett starkt intryck av levande liv. Det ligger något ohjälpligt förkrigsmässigt över det hela och man märker, att Frankrike är ett land som sedan länge upphört att känna det implicita ansvar för mänsklighetens öde, som utmärker ett imperium. Och varav man ännu i England finner svaga spår!

Någon annan filosofi än den som lyser igenom ovanstående enkla betraktelser har jag inte idkat sedan jag lämnade hemlandet, om man frånser några obetydligheter. Bl.a. har jag inte tagit någon kontakt med Petzälls vän Bayer och hans internationella institut och hoppas jag inte därmed försummat att bevaka några intressen, som Filosofiska föreningen ville omhulda. Eventuella skador kunna ju ännu repareras på kongressen i Amsterdam3 den 11–18 augusti. Du kan skriva till mig dit, om det är något du ville understryka. Min adress kommer att vara c/o Mr Justus Meyer, Hooge Duin en Daalscheweg 18, Bloemendaal, Holland. (Troligen kommer Popper och Scholz också att bo hos Mr J.M.)

Hoppas du fick mitt bidrag till Ajatus och att korrektur i sinom tid kommer mig tillhanda. Min adress i Cambridge kommer till en början att vara den samma som senaste gång: c/o H.M. Adams, Esq., 26 Newton Road. Jag reser till Cambridge omedelbart efter kongressen.

Elisabeth reser hem härifrån den 11 dennes. Det blir ett långvarigt och smärtsamt avsked: jag återser knappast henne och familjen förrän i december, då jag beräknar kunna besöka hemlandet på en månad. Hoppas Elisabeth får råka er i höst.

När Elisabeth och jag skilts, skall jag anträda en motorbåtsfärd med Göran Schildt4 längs franska floder och kanaler. Om den skall du få höra senast i ett brev efter ankomsten till Cambridge.

Hoppas du mår bra och känner dig stimulerad av din resa.5 Det är få saker jag längtar så mycket efter som att få se dig igen. Hjärtliga hälsningar från tillgivna

Georg Henrik

Kommentarer

Uppehållet i Bryssel kan ha sammanhängt med att Ragnar Numelin, som var gift med von Wrights moster Mary, var beskickningschef i Bryssel. I ett brev till Ragnar och Mary Numelin 27.5.1948 ber von Wright om hjälp med införskaffandet av platsbiljetter för tåget Bryssel-Paris. Han betonar särskilt att biljetterna ska vara för tredje klass. I brevet nämner han också professuren i Cambridge, som han kallats till knappt två veckor tidigare: ”Kanske ni observerat, att jag blivit professor i filosofi i Cambridge. Det känns nog ganska underligt, för att inte säga lite kusligt.” 

von Wright till Mary och Ragnar Numelin 27.5.1948, Ragnar Numelins samling, 23, Handskriftssamlingarna, Åbo Akademis bibliotek.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 133.

Tillbaka

Avsikten med paret von Wrights resa var bl.a. att förbättra kunskaperna i det franska språket. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 133.

Tillbaka

I augusti 1948 ordnades den första världskongressen i filosofi efter kriget i Amsterdam. von Wright medverkade som en av representanterna från Finland. 

Georg Henrik von Wright, ”En filosofkongress”, Nya Argus 41, 1948, s. 233 ff.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 136 f.

Tillbaka

Det handlar egentligen om motorseglaren Daphnes första resa ned till Medelhavet. von Wright gjorde under tre veckor Göran och Mona Schildt sällskap på färden ned längs de franska kanalerna. ”Georg Henrik klarade slussarna riktigt fint trots sin sin ovana o försiktighet”, antecknar Schildt i sin loggbok 16.7.1948. von Wright debarkerade i Villefranche-sur-Saône 8.8 för att bege sig till filosofikongressen i Amsterdam.

Göran Schildt, Önskeresan, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 1957, s. 171.

Göran Schildt, Loggbok. Stockholm-Rapallo, Stockholm: Wahlström&Widstrand 1966, s. 73.

Tillbaka

Kaila besökte Princeton våren 1948, se breven från Kaila 13.5 och 21.5.1948.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 7/7 1948

Paris

7.VII

Kära Eino,

Ett tillägg till mitt brev av i går: Jag tror det vore bra, om Filosofiska föreningen kunde befullmäktiga mig1 (eller Saarnio) att representera sig vid kongressen. Detta att döma av ett meddelande från Amsterdam, som jag just mottagit. Dokumentet kan skickas c/o Mr Justus Meyer, Hooge Duin en Daalscheweg 18, Bloemendaal, Holland.

Tuus

G.H. v.W.

Kommentarer

von Wright var vid denna tid viceordförande för Filosofiska föreningen (senare Filosofiska föreningen i Finland). Kaila var dess ordförande 1936–1952.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 26/7 1948

Fältskärsg. 3. Helsingfors. D. 26.VII.48.

Käre Georg Henrik

tack för brevet från Paris. Fullmakten som du bör ha i Amsterdam är bifogad. Inst. Intern.1 kommer att ha sammanträden till följd av en angelägenhet som jag nu inte orkar förklara (eftersom det ju alltsammans är bara en lek utan praktiskt betydelse), du får ju där av Petzäll eller av Inst.tets sekreterare, mlle Suzanne Delorme veta vad det gäller; rösta efter bästa skön, vi är nöjda med allt (men kostnader får det ju inte bli). Saarnio kommer dit med ett par damer, jag har fått extraktet av hans föredrag, jag förstår ingenting av det, hoppas du inte behöver skämmas för honom. Eftersom du enligt uppgift kommer att bo tillsammans med Scholz och Popper, så hälsa dem från mig (P. har jag visserligen aldrig träffat, hans bok om Platon har jag läst, tycker att den är nästan en skandalskrift,2 bläddrade igenom Staten för att förnya mitt intryck och blev överväldigad av den moraliska resningen och storvulenheten; är det inte påfallande att dessa utpräglade positivister som P. saknar sinne för det mänskligt stora, det har jag ofta märkt; man måste ju se Platon mot en bakgrund, som består å ena sidan av hans kunskap om människans monstruösa moraliska ynkedom, å andra sidan av hans känsla för ”det andligas” gudomliga höghet, som ändå även bor i människan; det är ju psykologiskt klart att en sådan spänning utlöser sig i tankeprodukter, som för det platta snusförnuftet ter sig som våldsamma virrigheter).

Jag har haft en skön sommar i ensamheten (Anna skall först i dagarna avresa från N.Y.), har tagit mig en grundlig vilopaus och skall nu småningom återgå till arbetet, d.v.s. till mina gamla saker, som jag inte mera tycks slippa ifrån.

Måtte du nu ha det på allt sätt trevligt och bra i Amsterdam och sedan i Cambridge, och skriv, när du har tid och lust!

Din

Eino Kaila

P.S. Ja kanske jag bör tillfoga, att jag inte fått tag i Oksala, så att jag förfalskat hans namn på fullmakten.

Kommentarer

Förkortningen står för Institut international de Philosophie, som grundades i Paris 1937 under namnet Institut international collaboration philosophique, på den svenska filosofen Åke Petzälls initiativ, som ett samarbete mellan Sorbonne och Lunds universitet.

Svante Nordin, ”Åke Petzäll och Wienkretsen”, Stefan Nygård & Johan Strang (red.), Mellan idealism och analytisk filosofi, SSLS 691, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland och Stockholm: Atlantis 2006, s.198.

Tillbaka

För Kaila var Platons idélära uttryckligen ett exempel på människans letande efter invarianser, som ytterst hade ett etisk-religiöst innehåll. I Poppers behandling av Platon kan han t.ex. ha irriterat sig över ansatsen att göra idéläran avhängig av sociala omständigheter. Popper menar nämligen att Platons tanke om att sinnesvärlden bara utgör en avspegling av en bakomliggande oföränderlig verklighet (idévärlden) är en direkt följd av en avsky gentemot förändring och förfall som skapats av den oroliga tid i vilken han levde. 

Kaila, Den mänskliga kunskapen, i översättning av von Wright, Helsingfors: Söderström, 1939, s. 66f.

Karl Popper, The Open Society and Its Enemies: Volume I The Spell of Plato, London: Routledge & Kegan Paul, Fifth edition, 1966,  s. 18–21. 

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 21/8 1948

c/o Mr. H.M. Adams, 26 Newton Road, Cambridge

21.VIII 1948

Kära Eino,

Tack för brevet och för fullmakten. Vid de ytterst förvirrade förhandlingar, som fördes vid kongressen, antogos bifogade stadgar för den internationella sammanslutningen av filosofiska föreningar. Några smärre ändringar gjordes, av vilka den viktigaste beträffade uppbörden av en avgift av medlemsföreningarna. Denna avgift är inte, som ursprungligen avsetts, obligatorisk, om jag nu förstod saken rätt. Hur som hälst: på något sätt bör väl Filosofiska föreningen kunna klara sig undan kostnader. Jag fick också uppfattningen att vi, sedan vi varit representerade vid det konstituerande mötet, automatiskt tillhöra federationen, men ej heller om detta är jag alldeles övertygad. Förhandlingarna bestod mest i att en hemsk figur, som heter Bayer, orerade; det sista mötet var jag inte i tillfälle att närvara vid.

Kongressen var ansträngande och mina intryck äro blandade. Bläddrar man i den nästan 1 000 sidor tjocka proceedings får man intrycket att minst hälften är fransk smörja om frihet, existens och liknande djupsinnigheter.1 I de förnuftigare sektionerna, där jag mest höll till, kom nog intet märkligt i dagen. Saarnios föredrag2 var hemskt och blev illa åtgånget av ungraren Kalmar3. Av amerikanerna voro varken Church, Gödel, Quine eller Tarski med, men det var i varje fall trevligt att bli bekant med förstklassiga förmågor som Kleene, Curry, McKinsey. Bernays träffade jag; det är en fin och sympatisk man. Russell var med, börjar verka gammal. Det intressantaste föredraget i kongressens plenarsession, som jag hörde, var utan tvivel Brouwers.4 Fullt av metafysik och dunkelhet och citat ur Baghavad Ghita5, men med omisskännlig resonans i en djup tänkarpersonlighet. Det är f.ö. ett fängslande utseende; har du sett honom?

Jag bodde utanför Amsterdam i en vackert ort, som heter Bloemendaal, hos en rik jude och amatörfilosof vid namn Justus Meyer. Jag delade rum med Popper6, som är en livlig och intelligent och kunskapsrik man, men en förfärlig fjäskus och troligen rätt ytlig. Han slutade aldrig prata på kvällarna förrän mot morgonsidan.

Nu är jag alltså i Cambridge (kom igår) och håller på att installera mig. Av många orsaker är jag orolig och olycklig. Har mycket svårt att vara skild från min familj nu. Och hur skall det gå med min framtid här? Jag önskande kunna framsäga en bön.

Till dem som jag mest av allt kommer att sakna hör naturligtvis du. Du är ju ändå en av mina allra bästa och intimaste vänner och har betytt för min utveckling mera än någon annan. Jag tänker ofta på dig och önskar att jag kunde få höra din åsikt både om filosofiska och ofilosofiska ting.

Jag glömde så när att säga, att jag naturligtvis hade en underbar resa med Göran Schildt från Paris till Lyon7 längs floder och kanaler. Härliga katedraler, ståtliga slott, pittoreska små städer och ett vackert landskap. Det var en grym kontrast att från denna idyll komma till en filosofkongress! Av Holland hann jag inte se så mycket, men jag hade några djupa intryck av Rembrandt.

Skriv nångång om du hinner och har lust; jag skall göra detsamma.

Hjärtliga hälsningar till Anna.

Din

Georg Henrik

Kommentarer

Den franska existentialismen upplevde sin storhetstid under efterkrigstiden. Bland konferensens många föredrag kan von Wright t.ex. ha avsett föredrag som ”Remarques sur les catégories du devenir et de l'être” av H.J. Pos. Under konferensen hölls också 2/3 av föredragen på franska, medan efterkrigstidens förhållanden avspeglades i att i stort sett ingenting presenterades på tyska. I sin artikel om kongressen i Nya Argus påpekar von Wright också, med hänvisning till existentialismen, att han hellre skulle ha hört ”en Heidegger eller Jaspers vid sidan av riktningens tallösa franska småprofeter”. 

”Contents – Table des Matières”, E.W. Beth, H.J. Pos & J.H.A. Hollak (red.) Proceedings of the Tenth International Congress of Philosophy, Amsterdam. August 11–18, 1948, Amsterdam: North-Holland Publishing Company 1949.

Georg Henrik on Wright, ”En filosofkongress”, Nya Argus 41, 1948, s. 234.

Tillbaka

Uuno Saarnio höll ett föredrag om hierarkier och logiska paradoxer.

Uuno Saarnio, ”Der Begriff der Hierarchie und die logischen Paradoxien”, E.W. Beth, H.J. Pos & J.H.A. Hollak (red.), Proceedings of the Tenth International Congress of Philosophy, Amsterdam. August 11–18, 1948, Volume I, Amsterdam: North-Holland Publishing Company 1949, s. 785–790.

Tillbaka

Eftersom endast en ungersk logiker deltog i kongressen handlar det uppenbarligen om samma person som i sitt eget föredrag ”överraskade sina åhörare med att låta sitt värdefulla föredrag utmynna i en sakligt alldeles omotiverad bugning för den dialektiska materialismen”, enligt von Wrights skildring av kongressen i Nya Argus. ”Också det ett tidens tecken”, tillägger von Wright. 

Georg Henrik von Wright, ”En filosofkongress”, Nya Argus 41, 1948, s. 234.

Tillbaka

von Wright beskriver Bertrand Russell, Paul Bernays och L.E.J. Brouwer som ”de stora kanonerna” i sin artikel i Nya Argus. Brouwer hade på kongressen hållit ett föredrag med rubriken ”Consciousness, Philosophy, and Mathematics”, som börjar med sinnets (”mind”) tillblivelse ur medvetandets (”consciousness”) ”djupaste hem”, rör sig över frågorna om var vi, efter ”medvetandets exodus” kan finna skönhet, ömsesidig förståelse, vishet och sanning, för att landa i en utläggning om den intuitionistiska matematikens natur. En intressant detalj i Brouwers resonemang är den varning han utfärdar för människans kausala tänkande, som uttryckligen då ska uppvägas av den visdom han finner uttryckt i Bhagavad-Gita, hinduismens viktigaste skrift. Brouwers tanke om ”the delusion of causality” har nämligen tydliga likheter med den kritik av den tekniska rationalitetens dominans i vår kultur von Wright långt senare skulle framföra i Vetenskapen och förnuftet (1986). Brouwer besökte också Finland 1951 som von Wrights gäst.

Georg Henrik von Wright, ”En filosofkongress”, Nya Argus 41, 1948, s. 234.

L.E.J. Brouwer, ” Consciousness, Philosophy, and Mathematics”, E.W. Beth, H.J. Pos & J.H.A. Hollak (red.) Proceedings of the Tenth International Congress of Philosophy, Amsterdam. August 11–18, 1948, Volume I, Amsterdam: North-Holland Publishing Company 1949, s. 1242.

Georg Henrik von Wright, Vetenskapen och förnuftet, Helsingfors, Söderström 1986, s. 18. Se också s. 78–79.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 183.

Tillbaka

Brouwer citerar i sitt föredrag ett avsnitt ur det tolfte kvädet i Baghavad Ghita, ”Yoga genom hängivelse”, som beskriver den hängivne som en person som är barmhärtig, vänlig, självbehärskad, beslutsam, fri från önskningar och lidelser och fullkomligt nöjd med vad som än må hända.

L.E.J. Brouwer, ”Consciousness, Philosophy, and Mathematics”, E.W. Beth, H.J. Pos & J.H.A. Hollak (red) Proceedings of the Tenth International Congress of Philosophy, Amsterdam. August 11–18, 1948, Volume I, Amsterdam: North-Holland Publishing Company 1949, s. 1241 f.

Bhagavad-Gita. Herrens sång, Fjärde upplagan i översättning av Nino Runeberg, Helsingfors: Holger Schildts förlag 1959, s. 89–90.

Tillbaka

Från denna tid härstammar också en anekdot om den snarkande Popper som von Wright gärna berättade. Popper hade frågat om han fick sova i von Wrights rum eftersom hans första rumskamrat snarkade så ljudligt. Då Popper somnade in visade det sig att han själv snarkade högljutt.

Georg Henrik on Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 136 f.

Tillbaka

Se brevet till Kaila 7.7.1948 om von Wrights resa med Göran Schildt längs de franska kanalerna.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 12/9 1948

c/o Mr. H.M. Adams, 26 Newton Road, Cambridge

12.IX 1948

Kära Eino,

Bara några rader för att fråga två saker:

1) Fick du nånsin en uppsats av mig, kallad Some Principles of Eliminative Induction för Ajatus? Om den kommit till rätta, borde jag väl snart kunna motse korrektur.

2) Ha de praktiska arrangemangen i fråga om Hedenius visit till Finland gått väl i lås? Jag känner mig ”medansvarig” och skulle gärna ingripa, om det behövs. Svenska Kårsektionens ordförande är magister Göran von Bonsdorff (tel. 27207 skulle jag tro).

Om mina diffusa impressioner från filosofkongressen har jag skrivit en artikel för Nya Argus. Har hört, att Ahlman skall sköta min tjänst1 och v. Fieandt den teoretiska filosofien. Vem blir månne sist och slutligen Stenius opponent2? Jag börjar mer och mer luta åt åsikten, att han bör bli professor (i Åbo eller Helsingfors).3

Jag bor f.n. furstligt i Trinity College, men min mera permanenta adress är t.v. hos Mr. Adams4. Det tycks vara svårt att få bostad för familjen här.

Jag har förfärligt ledsamt efter dig och många andra människor. Hälsa Anna! Ni måste nångång besöka oss här i framtiden.

Din

Georg Henrik

Kommentarer

von Wright var sedan 1946 den första innehavare av den svenskspråkiga professuren i filosofi vid Helsingfors universitet. Han innehade tjänsten fram till 1961, då han utnämndes till ledamot av Finlands Akademi. 

Tillbaka

Erik Stenius disputerade den 9.4.1949 med avhandlingen Das Problem der logischen Antinomien. Oiva Ketonen fungerade som hans opponent. Disputationen diskuteras också i flera andra brev som tillhör denna samling, se t.ex. Kaila till von Wright 4.4.1949 och 24.4.1949.

Tillbaka

Erik Stenius blev med tiden professor såväl i Åbo som i Helsingfors. Han var professor i filosofi vid Åbo Akademi 1954–1962 och innehade den svenskspråkiga professuren i filosofi vid Helsingfors universitet 1963–1974.

Tillbaka

von Wright hade också tidigare bott hos bibliotekarien Adams under sitt besök till Cambridge våren 1947. Då familjen kom över i början av 1949 flyttade de först till 5 Barton Close, och i mars 1949 till huset Strathaird vid Lady Margaret Road.

von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag, 2001, s. 126, 138.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 17/9 1948

Fältskärsg. 3, Helsingfors

D. 17 september 48.

Käre Georg Henrik,

tack för två brev. Skriv så ofta du kan, så att kontakten oss emellan inte blir avbruten, du gör mig glad med varje ditt brev. Jag känner ett egendomligt vakuum efter dig, har så att säga ingen luft under vingarna, jag har ju ändå ingen intimare kontakt med de här andra.1 Med vemod läser jag mellan raderna i ditt senaste brev att du åtminstone för ögonblicket tänker stanna där, kanske för alltid. Jag har ingen lust att föreläsa, inte ens att hålla övningar, det är så att säga ingen vits när du är borta. Men jag mår nog bra och funderar intensivt på de bestämda saker, som intresserar mig. – Jag antar att Stenius nu skrivit till dig. Jag är alltså beredd att godkänna avhandlingen, i fall du godkänner den, trots att där finns långa sträckor, där mitt förstånd står stilla.2 St. har sin egen logik (i psykologisk mening), och i ett sådant fall gäller Poincarés sats om språk som man inte kan lära sig.3 Men officiellt vägrar jag att ta någon befattning med avhandlingen, St. får vänta tills du kommer på ett besök hit eller saken, jag menar opponent etc. måste ordnas på något annat sätt. Han har nu fått en likadan anställning vid Åbo Akademi som Söderman hade,4 jag har försökt ge honom anvisningar beträffande filos. och psykol. litteratur som han borde läsa, han vet ju tills vidare just ingenting. Nog är det en fattigdom här. – Hedenius & fru kommer d. 17.X, jag skall nog sköta om honom. Vi skall inbjuda hela universitetet, jag hoppas H. inte (som han ibland gör) ställer till skandal med sin rabulism, han skall tala ”om moraliska normer”.5 – Din uppsats till Ajatus har jag självfallet fått, jag hoppas kunna skicka korrektur inom någon vecka, men man får väl vara nöjd om bandet blir färdigt till julen, ett par bidrag är inte ens nu färdiga. – Ja, sen var det väl ingenting vidare, är det kanske det att det är den första verkliga höstdagen, med regn och rusk och reumatism, som gör att jag känner mig så ensam i universum. Men jag blir glad och nöjd, om det går bra för dig.

E.K.

Kommentarer

Kailas vän Rolf Nevanlinna har beskrivit Kaila som en person som till betydande del saknade social begåvning. Detta yttrade sig, enligt Nevanlinna, framför allt som en brist på ”inlevelse” (Nevanlinna använder här den svenska termen). I andra biografiska skisser har man ofta särskilt betonat den isolering Kaila hamnade i under de sista tio åren av sitt liv. En faktor var säkert hans nya position som ledamot av Finlands Akademi, som bl.a. innebar att han inte längre hade en professors skyldigheter. von Wright nämner också nedsatt hörsel som en bidragande orsak. Men även filosofiskt blev Kaila isolerad. Utvecklingen särskilt inom den analytiska filosofin, som allt tydligare gått i riktning mot språkfilosofi eller långt specialiserad logik, var främmande för Kailas syntetiska sätt att bedriva filosofi. Till detta kan läggas en rent språklig isolering. Medan engelskan kommit att dominera i allt större delar av den akademiska världen efter kriget, förblev Kailas internationella språk tyska.

Georg Henrik von Wright, ”Introduction”, Robert S. Cohen (red.), Eino Kaila. Reality and Experience, Holland/Boston: Dordrecht 1979, s. xi.

Rolf Nevanlinna, Muisteltua, Helsingfors: Otava 1976, s. 186.

Ilkka Niiniluoto, ”Opening Words”, Ilkka Niiniluoto, Matti Sintonen & G.H. von Wright (red.), Eino Kaila and Logical Empiricism, Acta Philosophica Fennica 52 1992, s. 11 f.

Tillbaka

För en beskrivning av Stenius doktorsavhandling se Michael von Boguslawskis avhandling Proofs, Paradoxes, and Probabilities. The Logical Turn of Philosophy in Finland, Helsingfors 2011, s. 61–81. 

Tillbaka

Kaila refererar här möjligen till den närliggande uppfattningen att ett nödvändigt villkor för att en översättning från ett språk till ett annat ska vara möjlig är att de båda språken har en gemensam logik.

Jeremy Gray, Henri Poincaré. A Scientific Biography, Princeton, NJ: Princeton University Press 2013, s. 72.

Tillbaka

Max Söderman, som avlidit hösten 1947, hade från hösten 1946 skött en befattning vid Åbo Akademi, vilken var avsedd att täcka professorstjänstens undervisningsuppgifter. 

Georg Henrik von Wright, ”Max Söderman”, Årsskrift utgiven av Åbo Akademi 31, Åbo 1949, s. 71.

Tillbaka

Tillställningen Kaila talar om är Filosofiska föreningens 75-årsjubileum, som firades 18.10.1948 i Helsingfors universitets lilla festsal. Jubileet slogs up på första sidan i Hufvudstadsbladet, som bl.a. noterade att salen var långtifrån fylld. Festtalare var föreningens ordförande Kaila, och den svenska filosofen Ingemar Hedenius som höll ett föredrag med rubriken ”Om moraliska normer. 

”Fåtaliga filosofer firade forskarjubileum på Uni”, Hufvudstadsbladet 19.10.1948.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 24/10 1948

c/o Mr H. M. Adams, 26 Newton Road, Cambridge

24.X 1948

Kära Eino,

Mina framtidsplaner ha nu tagit en något fastare form. Efter stora ansträngningar har jag äntligen lyckats uppbringa ett hus,1 som vi få hyra möblerat från början av nästa termin. Detta innebär, att jag kommer att taga familjen över med mig, när jag i januari återvänder hit efter en, som jag hoppas, skön julferie i hemlandet. Men det innebär också, att jag sannolikt inte, såsom jag ursprungligen tänkt och önskat, kommer att vara i Finland en månad kring påsk och då hålla föreläsningar. Därför hoppas jag nu, i december, kunna göra mera nytta för mig. Enligt rykten, som nått mig, ha inga svenska föreläsningar hållits denna termin och det torde finnas ett visst intresse bland studenterna för sådana. Dessutom är jag i trängande behov, som vanligt, av pengar, varför jag skulle ha ett rent egoistiskt intresse av saken. Jag kommer troligen att inträffa i Helsingfors den 6 eller 7 december och tänker mig att jag kunde, trots att ju terminen slutar den 10 officiellt, hinna med 8 dubbeltimmar. Jag hade tänkt kalla föreläsningarna ”Ur det vetenskapliga tänkandets historia och logik”2. – Du har naturligtvis ingenting mera officiellt att göra med saken, men jag ville gärna hålla dig à jour med ärendet för den händelse du skulle tillfrågas. (Hoppas ett hyggligt honorar kunde utverkas; jag har inte täckts föreslå någon summa för dekanus, men det är ju dock en väsentlig del av en normal termins undervisningsskyldighet jag skulle fullgöra och, såvitt jag vet, långt mer än vad Ahlman uträttat i höst.)

Terminen började här den 11 dennes och jag vet nu hur det känns att föreläsa på engelska. Jag har ganska goda auditorier både på mina föreläsningar,3 två timmar, om Causation och, en timme, om Formal Truth. Mest försöker jag emellertid arbeta på min bok; det finns hela tiden så mycket att tillägga och förbättra och nöjd blir jag nog aldrig.

Hoppas Filosofiska föreningens jubileum4 nu är lyckligt överståndet och att Hedenius besök utföll till belåtenhet.5 Synd att Elisabeth inte kom att råka er i samband med festligheterna; jag vet att hon glatt sig däråt på förhand och att hon känner sig förfärligt ensam. Men snart kommer jag ju hem och vår långa skilsmässa är över.

Det skall bli förfärligt trevligt att råkas igen. Det finns så mycket att berätta och tala om. Hälsa Anna och var själv hjärtligt hälsad från tillgivne

Georg Henrik

Kommentarer

Huset ligger vid 5 Barton Close i Cambridge. Familjen von Wright bodde där under de två första månaderna av 1949. I början av mars 1949 flyttade de till det stora huset Strathaird vid Lady Margaret Road, där det bodde fram till mitten av juni 1950. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 138 f.; 150.

Bernt Österman, ”Ett hus med namnet Strathaird”, Bernt Österman & Risto Vilkko (red.), Georg Henrik von Wright. En filosofs liv, Helsingfors: Into 2016, s. 66.

Tillbaka

Kursen ägde rum 5–15.12.1948 med ”ca 15 regelbundna åhörare”. 

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, Wri-SF-160-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Under den s.k. Michaelmas-terminen under hösten 1948 hölll von Wright kursen ”Causation” måndagar och onsdagar med 15–17 deltagare. Den andra kursen ”Formal Truth” hölls fredagar och samlade 16–19 deltagare. Föreläsningarna var endast en timme långa och hölls på förmiddagen kl. 11–12. Båda kurserna förefaller att ha fortsatt under de två terminerna våren 1949.

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, Wri-SF-160-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Filosofiska föreningen firade sitt 75 års jubileum i Helsingfors universitets lilla festsal 18.10.1948 med festtal av föreningens ordförande Kaila och den svenska filosofen Ingemar Hedenius, som höll ett föredrag med rubriken ”Om moraliska normer”. 

”Fåtaliga filosofer firade forskarjubiléum på Uni”, Hufvudstadsbladet 19.10.1948.

Tillbaka

Förutom festföredraget vid Filosofiska föreningens jubileum deltog Hedenius också i en diskussion om tro och vetande ordnad av svenska studentkårssektionen på Nylands Nation. 

”Uppsalafilosof tror inte på existentialism”, Hufvudstadsbladet 18.10.1948.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 28/10 1948

Fältskärsg. 3. Helsingfors, D. 28 oktober 1948.

Käre Georg Henrik,

jag hade just i dag beslutat att skriva några rader till dig, och nu kom ditt brev (det föregående torde vara obesvarat). Det blir skönt att få se dig. Så vitt jag vet är hälften av din lön obegagnad, så att du borde kunna få en rundlig ersättning, bäst att bara rappa till ordentligt. Kanske det är skäl att i god tid skriva till dekanus (A. Anttila), men det är måhända oklokt att meddela att du kommer först så sent som d. 6 eller 7 december, då ju terminen slutar ett par dagar senare, skriv i stället bara att du skulle vara i tillfälle att ännu denna termin hålla en föreläsningsserie på 16 timmar (inte dubbeltimmar), men att du då förutsätter att du får ett ordentligt honorar. Jag förmodar att sektionen kommer att visa sig någorlunda liberal. Jag kommer att tänka på, att Nevanlinna för någon vecka sedan hos statsrådet anhöll om ”tjänstledighet” från akademikerskapet för att under ett halvt år ännu få sköta sin tjänst i Zürich,1 han fick det utan vidare. För resten har N. givit ett överraskande positivt utlåtande om Stenius (privat till mig), jag misstänker att N., som tidigare behandlade St. med en nästan brutal ringaktning, i Zürich blivit imponerad av hans framgångar i Dürrs, Bernays & Co.s filosofiska klubb och där givit honom några löften, som han nu i denna form infriar. Detta är en lättnad för Ketonen och mig, vi skall nu, om sektionen inte gör svårigheter, av St. göra dr. fil. så att han sedan småningom kan bli professor. Ketonen må bli opponent. – Ja, 75-årsjubileet blev nu sedan firat,2 jag hoppas tillfredsställande, åtminstone vad den luxuösa festmiddagen beträffar, Ketonen hade samlat ihop en massa pengar från höger och vänster, så att vi kunde betala räkningen. Här är nu allt så dyrt att om du på ett hotell höjer ett finger så kostar det många hundra mark. Med Hedenius och inte minst fru H. hade vi mycket trevligt, trots att min existens just under deras härvaro besvärades av en elak katarr. Jag hör numera så illa, att jag inte uppfattade mycket av hans föredrag (jag tycker att alla människor har börjat tala viskande),3 men jag misstänker att det var torrt. I studentkårssektionen var det helt trevligt,4 efter föredraget en sammandrabbning mellan ”lagerborgare” och troende, jag anslöt mig (med vissa reservationer) till de förra, med den följden att vi nu åter är vänner med L.borg, det är ju alltid något, en vacker dag far jag kanske till hans vackra hem i Borgå5 för att få tala om alltets fåfänglighet och andens härlighet. Om detta talade jag senaste söndag, det var s.k. humanistdagar, studentskorna snyftade, de torde ha missförstått mig så grundligt som möjligt (men jag fick tack av många som hade fuktiga ögon), jag är numera så att säga philosophus laureatus6, mycket farligt, ideligen festföredrag, jag tror jag måste fara över till Sverige på någon tid för att få vara i fred. – Efter regn och rusk är det en härlig senhöstdag, med stora svärmar av sidensvansar i den avlövade Sibeliusparken, med blånande dagrar mellan de vita stammarna, jag vandrade i morse ända till Fölisön, fuktig mossa med smaragdskimrande metafysiska djup, gyllene blad, de sista, som sakta faller ned. Jag är även själv ett fallande blad,7 men nog av detta. – Vi har med Anna ont samvete över att vi inte sammanträffat med din Elisabeth, men vi skall ta det igen, när du är här.

Din.

E.K.

Kommentarer

Rolf Nevanlinna verkade som gästprofessor vid universitetet i Zürich 1946–1947, och accepterade 1947 ett erbjudande om en fast professur. År 1948 utsågs Nevanlinna, tillsammans med bl.a. Eino Kaila, till ledamot av det nybildade Finlands Akademi. Han stannade dock kvar som ”Honorarprofessor” i Zürich, vilket gav honom en ständig rätt att fungera som gästföreläsare i Zürich. Genom detta arrangemang kunde han verka både i Finland och Zürich under de följande 15 åren. Kailas kommentar om ”tjänstledighet” avser troligen ett övergångsarrangemang som avsåg den egentliga professuren i Zürich.

Rolf Nevanlinna, Muisteltua, Helsinki: Otava 1976, s. 176, 180 f.

Tillbaka

Filosofiska föreningen firade sitt 75-årsjubileum 18.10.1948 i Helsingfors universitets lilla festsal. Se föregående brev, 24.10.1948. 

”Fåtaliga filosofer firade forskarjubiléum på Uni”, Hufvudstadsbladet 19.10.1948. 

Tillbaka

von Wright har beskrivit Kailas problem med hörseln mot slutet av sitt liv som en ”lättare dövhet”.

Georg Henrik von Wright, ”Introduction”, Robert S. Cohen (red.), Eino Kaila. Reality and Experience, Holland/Boston: Dordrecht 1979, s. xi.

Tillbaka

Se föregående brev, 24.10.1948, om den svenske filosofen Ingemar Hedenius besök vid studentkårssektionen vid Nylands nation. Hedenius blev vid denna tid känd som en passionerad kritiker av kristendomen genom boken Tro och vetande (1949).

”Uppsalafilosof tror inte på existentialism”, Hufvudstadsbladet 18.10.1948.

Tillbaka

Rolf Lagerborg bodde i Diktarhemmet i Borgå från 1945 fram till sin död 1959. 

Tillbaka

(lat.) lagerkransad filosof. Anspelar troligen på uttrycket poeta laureatus, lagerkrönt diktare, allmänt erkänd diktare, hovdiktare.

Tillbaka

Bilden av den åldrande människan som ett ”fallande blad” förekommer även i Kailas bok Tankens oro, där Aristofilos fäller följande replik: ”Sådant är livet. Insikter och färdigheter har vi samlat, vi börjar se klart och förstå, vad det är fråga om. Och nu, när vi skulle kunna på ett anständigt sätt göra allt det som vi tidigare famlande har försökt, håller vi redan på att som vissna löv falla från livets träd, för att förmultna till jord och förena oss med hela detta bestånd av livets rester, som bildar 'moder jorden'. Detta är historien om vårt öde.”

Eino Kaila, Tankens oro, Helsingfors: Söderström 1944, s. 26.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 7/11 1948

26 Newton Road, Cambridge

7.XI 1948

Kära Eino,

Tack för ditt brev av den 28 oktober. Jag närsluter en kopia av meddelandet om mina föreläsningar, som jag i dag sänt till universitetet efter att ha haft kontakt i saken med Anttila. Hoppas den av mig egenmäktigt valda tiden och platsen inte vållar någon sammanstötning; i så fall skall jag naturligtvis retirera och det bör finnas gott om utrymme på universitetet vid denna sena tidpunkt av terminen.

Det honorar, som erbjudits mig för drygt ⅓ av en normal hösttermins undervisning är så ridikulöst, att det inte lönar sig att omtala. Det är för sexton föreläsningstimmar ungefär lika mycket som jag fick för en föreläsningstimme senaste år i London eller detta år i Uppsala och Stockholm. Men efter långa överläggningar med mig själv har jag kommit till uppfattningen att, då det engång var jag som oombedd erbjöd universitetet mina tjänster, så måste jag också vara beredd att finna mig i villkoren. Det var kanske dumt att alls komma fram med tanken, men jag vet att studenterna saknat den svenska undervisningen och att sektionen aldrig av eget initiativ kommit på idén. Det är måhända också sista gången jag kan göra något i Helsingfors; men nej, det är en alltför fruktansvärd tanke för att alls kunna uttalas!

Jag är glad att höra att affären Stenius1 ser ut att ordna sig utan min medverkan.

Ända sen min ankomst hit i augusti har jag arbetat hårt på den fjärde versionen av min bok. Den blir mig allt pinsammare, men jag tror, att jag låter den gå till tryckning i vår.

Jag känner ofta hemlängtan eller riktigare sagt: jag känner tvivel på att jag är på rätt plats. Jag kan inte tänka mig, att detta vore en permanent lösning.2 Det är onödigt att säga, att jag också har hemskt ledsamt efter dig.

Din

Georg Henrik

Filosofi

Undertecknad föreläser fr.o.m. tisdagen den 7 december t.o.m. onsdagen den 15 december i Psykologiska inrättningens förelässningssal kl 12–14 över ämnet Ur det vetenskapliga tänkandets historia och logik. Åhörande av föreläsningarna motsvarar, efter överenskommelse, en del av kursen för vitsord i filosofi.

Cambridge, den 7 november 1948

G.H. von Wright

Filosofia

Allekirjoittanut luennoi (ruots.) joulukuun 7 päivästä alkaen joulukuun 15 p:ään saakka klo 12–14 Psykologisen laitoksen luentosalissa aiheesta Piirteitä tieteellisen ajattelun historiasta ja logiikasta.

Cambridge, marraskuun 7 p:nä 1948

G.H. von Wright

Kommentarer

Hänvisningen gäller Erik Stenius disputation som ägde rum lördagen 9.4.1949. 

Tillbaka

von Wright sade upp sig från professuren i Cambridge redan i maj 1951.

von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag, 2001, s. 152.

Tillbaka

1949

G.H. von Wright till Eino Kaila 30/1 1949

5, Barton Close, Cambridge

30.I 1949

Kära Eino,

Efter en rätt besvärlig resa ha vi nu varit här i två veckor. Vi börja småningom känna oss hemma i vårt soliga och rymliga hus men oroas av tanken att vi efter några veckor måste söka oss till en ny, tillfällig bostad.1 Vi ha ganska mycket att göra så här i början; man blir bekant med nya människor, etc. och också i den akademiska världen är det nu högsäsong. Ett par gånger i veckan kommer någon för att diskutera med mig och själv går jag tämligen regelbundet till Moore för diskussion. Ryle från Oxford var här förra veckan och höll föredrag i den filosofiska föreningen.

Apropå filosofiska föreningar så är den närmaste anledningen till mitt brev den att jag ville avsäga mig vice-ordförandeskapet i vår förening i Helsingfors.2 Jag tycker det är korrekt och på så sätt får man ju plats i styrelsen för Ahlman, som borde vara med eller hur? Alltid kan jag väl få vara med på ett hörn igen, när jag återvänder till Finland! Så hälsa styrelsen så hjärtligt från mig och delge den mina synpunkter.

Jag har nu påbörjat logiska undersökningar på bred front. Mest absorberas jag emellertid av fortsättningen på mina funderingar om Entscheidungsproblem3. De befinna sig i ett ohyggligt spännande skede just nu. Men någon slutpunkt kan jag ännu ej skönja.

Nu skall jag ej skriva mera denna gång. Det är söndagsmorgon och vi skola just ut hela familjen på velociped i det vackra vädret. Ingen vinter precis!

Om du vill skriva eller annars adressera något till mig så nås jag bäst via Trinity College.

Elisabeth skickar en kyss till er båda.

Din

Georg Henrik

Kommentarer

Familjen von Wright bodde i början av 1949 på 5 Barton Close. Redan samma vår flyttade de till huset Strathaird på Lady Margaret Road, där de bodde till medlet av juni 1950.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 138.

Tillbaka

von Wright hade utsetts till viceordförande för Filosofiska föreningen (senare Filosofiska föreningen i Finland) under ett minnesvärt möte 26.2.1944, som måste avbrytas på grund av ett luftangrepp mot Helsingfors och fortsatte i Ständerhusets skyddsrum. Han var ordförande för föreningen 1962–1972.

Ilkka Niiniluoto, ”Ajatuksen levottumuus. Eino Kailan syvähenkinen filosofia”, Eino Kaila, Syvähenkinen elämä, 3. täyd. p., Helsingfors: Otava 1985, 27 f.

Tillbaka

(ty.) ung. avgörbarhetsproblemet. Att en kalkyl är avgörbar innebär att det existerar en mekanisk procedur med vilken det alltid kan avgöras om en härledning är logiskt giltig eller inte inom kalkylen, eller om en sats är en logisk sanning. Satslogiken är en fullständigt avgörbar kalkyl, men inte predikatlogiken. von Wrights forskning kring avgörbarhetsfrågan presenterades i artiklarna ”On the Idea of Logical Truth. I” och ”On the Idea of Logical Truth. II” som gavs ut av Finska vetenskaps-societeten 1948 och 1950. Den första av artiklarna ingår också i artikelsamlingen Logical Studies (1957).

Georg Henrik von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Stockholm: Aldus/Bonniers 1971, s. 84.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 4/4 1949

Helsingfors, Fältskärsg. 3. D. 4 april 49.

Käre Georg Henrik!

På grund av typografstrejken och tryckeriets långsamhet har vi först nu kommit så långt att Ajatus föreligger i brutet korrektur. Please skicka detta tillbaka utan dröjsmål och undvik om möjligt sådana ändringar som göra en ombrytning nödvändig. Jag hoppas att bandet blir färdigt till sommaren. – Stenius skall nu disputera på lördagen;1 jag hoppas att Ketonen inte är alltför ettrig, annars kan det hela bli pinsamt, där finns nog besynnerliga saker.2 – Med K. har jag haft underhållande pratstunder om matematiska och fysikaliska saker, det är häpnadsväckande att se hur han utvecklar sig, till och med utseendet förändras vad det hinner, bondpojken är knappast mera synlig.3 I september skall han som Rockefeller stipendiat4 resa till Princeton och Chicago, han kommer nog att reda sig. Han är en allround begåvning och välbalancerad samt full av livslust. Han tycks själv vara säker på att han får professuren,5 besynnerligt nog synes i synnerhet även teologerna och metafysikerna tycka om honom, hans bok blev en avgjord succes6 – men får nu se hur det går, Ahlman och Salomaa blir väl sakkunniga. – Jag hoppas du skriver snart och utförligt, jag är nyfiken att höra om allt, också det personliga, har ni fått bostad? Är boken redan hos förlaget? Och Entscheidungsproblem7? Nog är det synd att du är borta, Ketonen har idéer om en ny sorts motsägelsefrihetsbevis för aritmetiken, utan dig lönar det sig inte att hålla seminarier. Däremot har jag föreläst 2 timmar, om Hume och Kant som introduktion till moderna kunskapsteoretiska problem, Ahlman låg ett par månader i hjärtfel, så att det fanns i hela universitetet ingen annan filosofi än Saarnios yliäärettömyys. Den ena efter den andra i min åldersgrupp börjar nu och bli krasslig, man tycker att det är väl tidigt eftersom de flesta inte ännu har fyllt ens 60, men att leva genom det ena världskriget efter det andra tar på krafterna, förmodar jag. – Våren kommer så småningom, det har varit några härligt vackra dagar, i går såg jag de första stararna, men de var hesa så att de kraxade som kråkor, hade kanske förkylt sig under den kalla natten. – Må väl!

Din

Eino Kaila

Kommentarer

Erik Stenius disputerade lördagen 9.4.1949 med avhandlingen Das Problem der logischen Antinomien. Oiva Ketonen fungerade som hans opponent. 

Tillbaka

För en beskrivning av Stenius doktorsavhandling se Michael von Boguslawski, Proofs, Paradoxes, and Probabilities. The Logical Turn of Philosophy in Finland, diss., University of Helsinki 2011, s. 61–81. 

Tillbaka

Ketonen härstammade från en jordbrukarfamilj med 13 barn i den Sydösterbottniska kommunen Östermark (Teuva). 

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000)”, Ajatus 57, 2000, s. 5.

Tillbaka

Ketonen var i USA som Rockefeller-stipendiat 1949–1950. Här tog han bl.a. via Ernest Nagel intryck av den naturalistiska sidan av John Deweys filosofi.

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000)”, Ajatus 57, 2000, s. 6.

Tillbaka

Ketonen utsågs som Kailas efterträdare till professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet 1951. Han innehade tjänsten fram till 1977.

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam: Oiva Ketonen (1913-2000)”, Ajatus 57, 2000, s. 5 f.

Tillbaka

Ketonen hade vid det här laget publicerat två böcker, doktorsavhandlingen Untersuchungen zum Prädikatenkalkül (1943) och Suuri maailmanjärjestys. Tutkimus maailmankuvan historiasta (1948). Kailas hänvisning till ett intresse t.ex. från teologiskt håll tyder på att det är den senare boken som avses.

Tillbaka

(ty.) ung. avgörbarhetsproblemet. Att en kalkyl är avgörbar innebär att det existerar en mekanisk procedur med vilken det alltid kan avgöras om en härledning är logiskt giltig eller inte inom kalkylen, eller om en sats är en logisk sanning. Satslogiken är en fullständigt avgörbar kalkyl, men inte predikatlogiken. von Wrights forskning kring avgörbarhetsfrågan presenterades i artiklarna ”On the Idea of Logical Truth. I” och ”On the Idea of Logical Truth. II” som gavs ut av Finska vetenskaps-societeten 1948 och 1950. Den första av artiklarna ingår också i artikelsamlingen Logical Studies (1957).

Georg Henrik von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Stockholm: Aldus/Bonniers 1971, s. 84.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 4/4 1949

Helsingfors, Fältskärsg. 3.

D. 4 april 49.

Käre Georg Henrik,

tack för det intressanta brevet (nr. 2).1 Vad logik och matematik beträffar, så har min instinkt alltid sagt mig, att de är två skilda saker (en tid tyckte jag mycket om Weyls formulering ”Die Mathematik ist die Logik des Unendlichen”2).

I går skickade jag korrekturet till uppsatsen i Ajatus per adr. Trinity college, Cambridge. Det borde returneras omedelbart, annars får vi inte bandet färdigt till sommaren. Du har väl ordnat om att din post når dig där i urskogen?

Skriv snart igen, jag skall kanske även å min sida snart berätta dig något nytt om fysikens fundament.

Din tillgivne

Eino Kaila

Kommentarer

Brevet återfinns inte i Nationalbibliotekets samlingar. 

Tillbaka

(ty) Matematiken är det oändligas logik.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 24/4 1949

Helsingfors, Fältskärsg. Söndagen d. 24.IV.

Min broder Georg Henrik,

nu har jag ordentligt ledsamt efter dig. Det är regnigt, kallt och ruskigt, Anna är bortrest, och jag har lite magkatarr (som jag alltid får, när jag själv lagar min mat – men att gå ut och äta är ännu värre). Jag tycker att jag inte har uträttat något ordentligt i detta liv, som har glidit förbi mig som en dröm och snart är slut. De små spår av mitt arbete, som måhända ännu finns kvar, är snart utplånade.1 När filosofiprofessuren skulle lediganslås, föreslog Karl Bruhn, att Salomaa skulle kallas. Enligt statuterna skall två sakkunniga uttala sig om förslaget, och till dessa sakkunniga valdes – varken jag eller du, utan –– Hollo och Ahlman. Där ser du varifrån vinden blåser. Jag förmodar att förslaget ändå kommer att förfalla, eftersom det skall vara en majoritet på ¾ både i sektionen och stora konsistoriet. Nu kan det hända, att om förslaget inte går igenom, Salomaa tar det illa opp och inte kommer att söka. Men det som redan hänt är symtomatiskt. Jag börjar misstänka att Ketonens chanser är små.2 Det blir kanske ockultisten Sven Krohn, som disputerat för Salomaa3 och i ett monumentalt arbete i två band vederlagt den logiska empirismen, som får professuren. Brodern, den andra andebesvärjaren Eino Krohn är redan sadelfast, har redan större docentstipendiet etc. Så går världen framåt. Min och din tid var bara en spårlös episod, nu kommer denna sanna filosofien åter fram – dvs. det blir samma bottenlösa kärr, som fanns här, när jag kom hit för 20 år sedan. Det följande steget är att man kommer att peta mig bort från filosofiska föreningen. Då är jag alltså fullständigt isolerad4 och har ingen att tala med, när du också är borta. Ketonen är ju bra nog på sitt sätt, men du förstår att han inte kan ersätta dig. (Bland annat tycker jag inte riktigt om att han går omkring och fjäskar med teologerna.) Förresten gjorde K. sin sak med Stenius ganska bra, dvs. han undvek de centrala frågorna och rörde sig bara i periferien, Stenius svarade bra och det hela gjorde till det yttre ett mycket fördelaktigt intryck; på doktorsmiddagen hos S:s föräldrar var stämningen på allt sätt angenäm och animerad. K. var fullkomligt oberörd av att han var den ende finnen bland idel svekomaner, pratade finska med alla, om de kunde det eller inte, jag har aldrig sett maken till säkerhet och självkänsla. Ja, på disputationen ställde Valpola som extraordinarie opponent till Stenius en rad elaka frågor, som lite störde den stora harmonien, får se vad det blir av honom.

Emellertid, hur otacksamt att sitta och sucka, när det finns något sådant som den matematiska fysiken, formler av högsta elegans, laddade med ett innehåll, som förtonar bort i mystiska vidder. Hur otacksamt i sanning, när jag har en sådan ställning,5 att jag i lugn och ro får fördjupa mig i allt detta. Jag förstår ju ändå redan ett och varje, och trots att hjärnan redan är lite sliten, så går det ju även framåt. Det mest otillfredsställande i den moderna fysiken är att relativitets- och kvantfysiken inte bildar någon helhet6 (trots Dirac o.a.; ja han är ju där i Cambridge, om du träffar honom, så fråga honom, om inte även han är av den åsikten, att den moderna teorien just på denna punkt är otillfredsställande; du vet ju att Dirac har gjort den viktigaste framstöten i riktningen av en syntes). Jag förmodar bl.a. att en dylik syntes skulle bringa reda i kausalitetsfrågan. I en fyrdimensionell värld kan varken vågor eller partiklar vara invarianta element, vid dessa har man redan skilt åt rum och tid, alltså gjort det ”subjektiva” Minkowski-snittet;7 i varje kausalitetsföreställning, den må annars vara beskaffad hur som helst, är tidsdimensionen ausgezeichnet8 på ett sätt som relativistiskt är oberättigat; de 4dimensionella invarianta elementen9 måtte väl vara något slags Wirkungseinheiten, men av vissa skäl kan de knappast utan vidare identifieras med Plancks h,10 kanske det finns olika arter av dem (som av atomer). Inom den kinetiska gasteorien11 är det meningsfullt att fråga, varför energien fördelar sig just på det sättet som den faktiskt gör; man svarar, att den delar sig jämnt på alla olika frihetsgrader. En tillfredsställande kvantteoretisk formalism borde ge ett analogt svar på den analoga frågan: varför fördelar sig de 4dimensionella ”världselementen” vid varje makroverkan så som de faktiskt gör, till ex. så att vågbilden realiseras, resp. så att en fast makrokropp uppstår. Sådant tal att en elektron har en fri vilja, så att den en gång flyger genom en öppning a, en annan gång under ”samma betingelser” genom en öppning b, är självfallet bara nonsens. Talet om ”samma betingelser” förutsätter redan Minkowski-snittet. Man kan inte anlägga ett kausalt betraktelsesätt på fördelningen av ”världselementen” (eftersom en viss tidsdimension då redan är ausgezeichnet12) – lika litet som man kan anlägga en kausal synpunkt på den vid en viss tidpunkt föreliggande fördelningen av koordinater och hastigheter hos molekylerna i en gasmängd. Det kan endast bli fråga om en Ausgleich13.

Jag har även en massa idéer om arten av den kunskapsteori, som fysiken kräver. Men kanske jag skriver om det en annan gång. Ty just nu kom Anna hem, hon vill tillägga några rader. Hell.

Din

Eino Kaila

Kommentarer

Omdömet måste betraktas som förhastat. Även om ingen finländsk filosof skulle fortsätta direkt på Kailas naturfilosofiska linje, kan man säga att han via sina elever kom att erhålla ett stort inflytande på finländsk filosofi. De flesta inflytelserika filosoferna i Finland efter Kaila var nämligen antingen elever till honom själv eller till någon av hans elever.

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, Helsinki: Otava 1998, s. 138.

Tillbaka

Ketonen skulle tvärtom gå segrande ur tillsättningsprocessen. Han tillträde som professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet 1951 och innehade tjänsten fram till 1977. 

Tillbaka

Krohn disputerade 23.4 vid Åbo universitet med avhandlingen Der logische Empirismus.

Tillbaka

Biografer återkommer ofta till Kailas isolering under de sista tio åren av hans liv. En anledning var säkert att han, i egenskap av ledamot i Finlands Akademi efter 1948, inte längre hade en professors förpliktelse t.ex. i avseende på undervisning. von Wright nämner också nedsatt hörsel som en bidragande orsak. Men utvecklingen särskilt inom den analytiska filosofin, som allt tydligare gått i riktning mot språkfilosofi eller långt specialiserad logik, var också främmande för Kailas syntetiska sätt att bedriva filosofi. Till detta kan läggas en rent språklig isolering. Medan engelskan kommit att dominera i allt större delar av den akademiska världen efter kriget, förblev Kailas internationella språk tyska.

Georg Henrik von Wright, ”Introduction”, Robert S. Cohen (red.), Eino Kaila. Reality and Experience, Holland/Boston: Dordrecht 1979, s. xi.

Ilkka Niiniluoto, ”Opening Words”, Ilkka Niiniluoto, Matti Sintonen & G.H. von Wright (red.), Eino Kaila and Logical Empiricism, Acta Philosophica Fennica 52, 1992, s. 11 f.

Tillbaka

Kaila hänvisar här till sin nya position som ledamot av Finlands Akademi, som gav honom möjlighet att helt koncentrera sig på sin forskning under de sista tio åren av sitt liv.

Tillbaka

Problemet har kvarstått inom fysiken. Brevets diskussion av relativitetsteorin och kvantfysiken vittnar om hur Kaila själv kämpade med problem som dessa, samtidigt som den är ett tecken på den höga ambitionsnivån hos hans ”naturfilosofi”. Även om termen ”terminalkausalitet” inte förekommer i resonemanget förefaller det uppenbart att tanken om en kausalitet som bestäms av olika slag av randvillkor även utgjorde utgångspunkten för hans ansatser att förena den moderna fysikens två huvudteorier. I den föreliggande passagen ser han t.ex. ut att leka med idén att den reglerande funktionen Plancks konstant har för kvantfysiken på något vis skulle motsvaras av relativitetsteorins invarianta rumtidsintervall. 

Tillbaka

Tanken om Einsteins speciella relativitetsteori som en teori om verkligheten som en fyrdimensionell rumtid baserar sig till stor del på den geometriska tolkning den fick genom hans lärare i matematik, Hermann Minkowski. En central tanke inom relativitetsteorin är att två händelser får olika rumsliga och tidsliga koordinater för icke-identiska initialsystem, dvs. system som befinner sig i en likformig rörelse i förhållande till varandra. Det existerar ändå ett förhållande som är invariant för alla de oändligt många olika beskrivningar händelserna kan få i de olika systemen, nämligen en storhet som kallas för det rumtidsliga intervallet och kan återges med hjälp av en enkel geometrisk konstruktion. Med det ”subjektiva Minkowski-snittet” avser Kaila troligen här den ”projektion” som utgörs av koordinaterna för händelserna i ett av de möjliga koordinatsystemen. I tanken om att talet om ”vågor och partiklar” redan förutsätter att man ”skilt åt rum och tid” kan man kanske också se en återspegling av Kailas fundamentala holism, som kan ha gjort ett Minkowski-begrepp som ”det rumtidsliga intervallet” särskilt attraktivt för honom.

Eino Kaila, ”Einstein-Minkowskin invarianssiteoria”, Ajatus 21, 1958, s. 113.      

Tillbaka

(ty.) här troligen i betydelsen ”karakteriserad”. 

Tillbaka

Här avses åtminstone det rumstidsliga intervallet, som enligt den speciella relativitetsteorin är invariant för de oändligt många koordinatsystem som kan användas för att beskriva en händelse eller en räcka händelser. Formeln för det rumstidsliga intervallet ΔS är

ΔS² = c²t² - (x² + y² + z²)

där c är ljusets hastighet, t är tidpunkten för händelsen och x, y och z är rumsliga koordinater. Med invarians avses här att detta förhållande är det samma för varje initialsystem som en händelse beskrivs inom, medan värdena för t, x, y och z kan variera.

Tillbaka

Plancks konstant h bestämmer de tillåtna energinivåerna i kvantfysikaliska fenomen som t.ex. svartkroppsstrålning, den fotoelektriska effekten och de energinivåer en elektron kan exiteras till i en atom eller en molekyl. Medan den klassiska fysiken (felaktigt) förutsätter att energinivåerna är kontinuerliga, beskriver kvantmekaniken dem som möjliga endast som heltalsmultipler av h, vilket kan verifieras genom experiment. Den här typen av kvantfysiska restriktioner tillgör det som Kaila tolkar som ”terminalkausala” randvillkor för en process. Plancks konstant kallas ibland för ”Wirkungsquantum”, vilket torde vara anledningen till att Kaila här talar om ”Wirkungseinheiten” (ung. verkningsenheter).

Tillbaka

Den kinetiska gasteorin är en modell för gaser som baserar sig på vissa idealiserade antaganden, såsom att storleken av gasmolekylerna kan negligeras och att kollisionerna mellan molekylerna sker utan energiförlust. Utgående från den klassiska fysiskens mekaniska grundlagar kan en viss sannolikhetsfördelning av energier hos gasmolekylerna härledas, som approximativt motsvarar verkliga gasers egenskaper. 

Tillbaka

(ty.) här troligen i betydelsen ”karakteriserad”. 

Tillbaka

(ty.) utjämning.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 26/4 1949

Helsingfors, Fältskärsg. 3. D. 26 april 49.

Käre Georg Henrik,

kanske jag bör underrätta dig om följande. Stenius ringde i dag och meddelade, att han tänker söka docentur vid Åbo Akademi. Att få en sådan vore för honom ekonomiskt viktigt, då han ju då kunde få förordnande att ordinariter sköta professuren. Men saken är ju något konstig, då St.s hela vetenskapliga bagage består av en tunn något problematisk doktorsavhandling och tre små uppsatser.1 Vad skall man nu göra? St. förutsatte, att man vid Akademien kommer att fråga hans åsikt betr. de sakkunniga och sade, att han skulle önska få dig och mig; han frågade rent ut, om jag i så fall skulle anse honom kompetent. Jag svarade jakande – men jag måste medge att jag gjorde det med dåligt samvete. Jag tror nästan att jag kommer att skriva ungefär som så: jag måste ta hänsyn till min personliga, under många år förvärvade kännedom om St:s vetenskapliga bemödanden, hans allvarliga arbete och obestridliga begåvning, och måste då säga att hans förtjänster inte fullt kommer till sin rätt i hans tills vidare ganska knappa produktion. Med någon sådan advokatyr måste man väl försöka övervinna betänkligheterna (förresten är min subjektiva uppfattning den att St. nog kommer att klara sig som lärare i filosofi). Jag meddelar nu detta därför, att det vore någorlunda fatalt, om ditt utlåtande, i fall du är villig att ge ett sådant, vore blankt avvisande. Självfallet gör du nu som du anser vara rätt – men dixi et salvavi2 …

Planen på Salomaas kallande3 har förfallit, på ett snöpligt sätt. S. torde ha meddelat, att han inte kommer att söka. Måtte han nu låta bli att göra det, så slipper jag att slå ihjäl den simpla plagiatorn. Fick just ett brev av E. N. Tigerstedt, där han ingående uttalar sig om S:s Snellman-bok, som han betecknar som en vetenskaplig skandal av värsta art. Må väl.

Din

Eino Kaila

Tack för korrekturet!

Kommentarer

Stenius hade försvarat sin doktorsavhandling Das Problem der logischen Antinomien 1949. De tre uppsatserna Kaila nämner är förmodligen ”Geometrin och världsbilden” (Ajatus 10, 1941); ”Verklighetens avbildning i språket” (Eros och Eris. Kulturessäer tillägnade Rolf Lagerborg 1944) och ”Natural Implication and Material Implication” (Theoria 13, 1947).

Tillbaka

(lat.) hela uttrycket lyder dixi et salvavi animam meam, jag har talat och frälst min själ. Uttrycket är inspirerat av Hesekiel 3:19 i Bibeln. 

Tillbaka

I brevet till von Wright 24.4.1949 omnämner Kaila att det fanns planer på att kalla J.E. Salomaa till att besätta Kailas professur, som blivit ledig efter att han 1948 utnämnts till ledamot av Finlands Akademi. Salomaa, som företrädde en mera historisk infallsvinkel till filosofin än Kaila, hade i tiderna varit Kailas främsta konkurrent om professuren i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet. 

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 26/4 1949

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

26.IV 1949

Kära Eino,

På sista tiden har det kommit nyheter från den filosofiska fronten i Finland, vilka inte kunnat undgå att sätta mina tankar i rörelse. Därför några ord om problemen.

Vad mig själv beträffar, så har jag hos Kansler anhållit om tjänstledighet jämväl för nästa läsår.1 Jag hoppas, att den skall beviljas. Om mina egna planer på längre sikt kan jag inte uttala mig med bestämdhet. Av olika orsaker ville jag inte tillsluta dörren för ett återträde från Cambridge i en nära framtid.2 Men å andra sidan måste jag också sätta mig in i tanken att min vistelse här blir så långvarig, att min professur i Helsingfors måste besättas före min återkomst.

Denna tanke dök upp på ett smärtsamt sätt med anledning av Sven Krohns disputation.3 Jag har sett avhandlingen, som jag tycker är ett vederstyggligt alster. Där finner man, utom stor ignorans och svåra sakliga brister, också några verkligt fula och säkert inte oavsiktliga falsifikat av sanningen. Tanken att Krohn i framtiden skulle inneha en lärostol vid Helsingfors Universitet är ohygglig för mig, men kanske välbehaglig för Gud vet hur många.

Ketonen omnämner, att Krohn sannolikt kommer att söka professuren i teoretisk filosofi.4 På sakliga grunder kan han inte konkurrera med Ketonen och jag kan omöjligt tro, att ens det skickligaste intrigspel skulle kunna åstadkomma en osaklighetens triumf här. Det är djupt att beklaga, att utländska sakkunniga knappast kunna höras, emedan huvudparten av Ketonens produktion är på finska. Jag antar, att Salomaa blir en av de sakkunniga och hoppas, att du eller jag eller vi båda få ett liknande uppdrag.5

Om än jag tror, att Krohn inte allvarligt kan hota Ketonen, så känner jag mig mindre säker på hans ofarlighet för Stenius, om en sådan situation skulle uppkomma, att de båda konkurrera om min professur.6 Visserligen är jag säker på att Stenius har och kommer att ha ett betydande försprång i sakligt avseende, men möjligheterna för intriger och obehagligheter synas mig ännu större i detta fall än i det föregående.

Det vore idealiskt, om Stenius sökte din professur och kunde placeras framom Krohn i rangordningen. Men riskerna för ett misslyckande tyckas mig så pass stora, att jag inte skulle våga rekommendera Stenius att ge sig in på detta företag, synnerligast som han då bleve tvungen att nedlägga mycken tid och hårt arbete på sin finska och sålunda finge mindre tid att påbygga sin sakliga kompetens.

Däremot hoppas jag varmt, att Stenius snart kunde få ut en mindre undersökning till, vilket med all sannolikhet skulle göra det möjligt för honom att bli docent vid Åbo Akademi. För att bli kompetent för en professur borde han så skriva ett omfångsrikare arbete. Jag tycker mig minnas, att du i något sammanhang föreslagit för honom, att han skulle skriva om Russell ur en eller annan synpunkt, vilket jag tror är en bra plan.

Om lärostolen efter mig blir ledigförklarad och om några oförutsedda aspiranter inte uppenbarat sig till dess, så vore det ur min synpunkt behagligast, om Stenius redan vore professor i Åbo Akademi, när han söker platsen i Helsingfors. Men jag är långt ifrån säker på att ett sådant utgångsläge kan skapas.

Jag har också skrivit till Ketonen och Stenius, utan att dock tala lika öppet med dem, så du ville kanske referera till mina åsikter med en viss diskretion. Särskilt i frågan om min nuvarande professurs framtid. (Om jag besluter mig för att lämna Cambridge, vore det irriterande för mig att finna att man bland kolleger och bekanta i Finland redan ställt sig in på motsatsen.)

Kanske du inte ser på saken lika allvarsamt som jag och kanske är det avståndet som förvrider proportionerna för mig. Ha i så fall överseende med min iver. Jag hoppas verkligen att jag inte stört din sinnesfrid med oväsentligheter.

Längre fram skall jag försöka skriva något trevligare. Vi ha haft några underbart sköna veckor och njuta av våren och blommorna i vår överväldigande praktfulla trädgård.

Din

Georg Henrik

Kommentarer

von Wright beviljades tjänstledighet från sin professur i Helsingfors även för det följande året, 1.9.1949–30.8.1950. En intressant detalj är dock att professuren i Cambridge inte figurerade i den officiella motiveringen, som var ”för privat angelägenhet” (”yksityisasiain vuoksi”). Den första tjänsteledigheten 1.9.1948–30.8.1949 hade i sin tur beviljats ”för vetenskapligt arbete”.

Kanslers beslut om tjänstledighet 2.6.1948, Arkki, Helsingfors universitet.

Kanslers beslut om tjänstledighet 23.5.1949, Arkki, Helsingfors universitet.

Tillbaka

von Wright skulle komma att säga upp sin professur i Cambridge redan i maj 1951.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 152.

Tillbaka

Sven Krohn hade disputerat tre dagar tidigare, 23.4, vid Åbo universitet med avhandlingen Der logische empirismus, som var starkt kritisk till bl.a. Kailas filosofi.

Tillbaka

Oiva Ketonen efterträdde Eino Kaila som professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet 1951. Tjänsten söktes också av Sven Krohn, som förordades av en av de sakkunniga, J.E. Salomaa.

Ilkka Niiniluoto, “In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000), Ajatus 57, 2000, s. 6.

Tillbaka

Både J.E. Salomaa och von Wright utsågs till sakkunniga vid tillsättningen av Kailas efterträdare som professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet. Vid tillsättningsprocessen kom de att stå för diametralt motsatta uppfattningar om två av aspiranterna, Oiva Ketonen och Sven Krohn. J.E. Salomaa ansåg nämligen att Krohn var den enda som var kompetent för befattningen bland de sökande, medan von Wright ansåg att den enda som var kompetent var Ketonen. Ketonen blev slutligen vald och tillträdde som professor i teoretisk filosofi i mars 1951.

Ilkka Niiniluoto, “In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000), Ajatus 57, 2000, s. 6.

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, Helsinki: Otava 1998, s. 383 f.

Tillbaka

Eftersom von Wright inte sade upp sin professur i Helsingfors under sin tid som professor i Cambridge ställdes Stenius inte vid detta tillfälle mot Krohn i tillsättningsprocessen. När professuren lediganslogs 1961 var Stenius den enda som sökte tjänsten, Krohn var sedan 1960 professor i filosofi vid Åbo universitet.

Historisk-filologiska sektionens förslag om professuren i svenskspråkig filosofi 1.2.1963, 105/H/1963, Kanslerämbetets arkiv, Helsingfors universitets centralarkiv.

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam Sven Krohn (1903–1999)”, https://filosofia.fi/tallennearkisto/tekstit/3220, hämtad 15.9.2019.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 1/5 1949

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

1 Maj 1949

Kära Eino!

Tack Eino för dina två brev och Anna för raderna till Elisabeth.1 Jag antar, att du fått ett brev från mig, där jag berörde delvis just de saker, som du hade i tankarna. Om Stenius söker docentur redan på detta stadium, så kunna vi väl nog se till att våra uttalanden ej gå isär. Mycket skulle det intressera mig att höra, vad du anser om mina synpunkter på filosofiens framtid i Finland. Jag har varit ganska miserabel på sista tiden med anledning av allt detta. Från dekanus Anttila kom det ett nödrop, att jag absolut måste komma hem till nästa läsår – just när jag skrivit till Kansler och begärt tjänstledighet.2 Få nu se om sektionen kanske inte förordar den och vad som sedan händer!

Hjärtliga hälsningar från

Georg Henrik

Kommentarer

Kaila hänvisar sannolikt till ett odaterat brev från Anna Snellman-Kaila till Elisabeth von Wright, som bevaras i Nationalbibliotekets Bibliotheca Wrightiana. Av kontexten att döma är det skrivet under våren 1949, men före maj månad.

Tillbaka

När von Wright kallades till professor i Cambridge sade han inte upp sin professorstjänst i Helsingfors, utan försökte behålla den genom ett tjänstledighetsarrangemang. ”Emedan ingen inhemsk person är mig bekant, som nu eller i nära framtid kunde väntas tillträda min lärostol vid Helsingfors universitet”, motiverade han sitt beslut i sin första ansökan om tjänstledighet i maj 1948. Under den korta tiden von Wright verkade som professor i Cambridge 1948–1951 tvingades han att ansöka om tjänstledighet hela fem gånger. Att Helsingfors universitet inte utan vidare fann sig i arrangemanget vittnar även de officiella motiveringarna för beviljandet av tjänstledighterna om. Professuren i Cambridge nämns nämligen aldrig i dessa, utan ledigheterna beviljas för ”vetenskapligt arbete” eller på grund av ”privata angelägenheter”.

von Wrights anhållanden om tjänstledighet 17.5.1948 (214/L/1948) och 7.9.1951 (208/L/1951), Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv.

Kanslerns beslut om tjänstledighet 3.6.1948 (303/L/1948), 23.5.1949 (131/L/1949), 12.12.1950 (290/L/1950) och 19.3.1951 (77/L/1951), Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 7/5 1949

Helsingfors, Fältskärsg. 3.

D. 7 maj 49.

Käre Georg Henrik,

din ansökan om tjänstledighet har efter omröstning accepterats av sektionen, men hur det går i konsistoriet torde vara högst osäkert.1 Emellertid har jag bett Långfors uppskjuta behandlingen av ärendet (till d. 18.5), sedan jag i går av kansler Tulenheimo hörde att han kommer att avslå din ansökan, ifall inte konsistoriet framställer ett preciserat förslag om hur tjänsten under din frånvaro skall skötas. Och då konsistoriet enligt Långfors inte kan göra detta (speciellt även med hänsyn till Ahlmans fortsatta sjuklighet), så torde följden bli den, att du antingen måste återta din ansökan eller lämna professuren. Det senare alternativet är högst avskräckande, så att kanske du ännu en gång tar det förra till omprövning.

Det finns ju i ett fall av denna art ett celebert precedensfall: Westermarck.2 Han var ju under ett par årtionden under höstterminen i Åbo och under vårterminen i London. Om du för vederbörande därstädes framlägger situationen, vilken helt enkelt är den, att hela filosofiundervisningens framtid i Finland står på spel, så borde man där, tycker jag, kunna bevilja dig tjänstledighet under instundande hösttermin, så att du kan sköta om tjänsten här.3 Vid årsskiftet kan redan situationen vara en annan, så att du från början av nästa år kan återvända till Cambridge. Av vissa vändningar i det som kansler sade mig drar jag den slutsatsen, att något dylikt även föresvävat honom.

Men det finns ju en radikalare lösning av hela dilemmat, nämligen den, att du söker min professur.4 Eftersom Salomaa inte söker (såvitt man vet), så skulle du få den utan vidare och självfallet skulle du då tillsvidare få sköta även den svenska professuren. Om du nu skulle reflektera på detta, så bör du veta, att ansökningstiden utgår den 23 maj, det skulle alltså gälla att fatta ett hastigt beslut. (Jag antar att ett s.a.s. provisoriskt ansökningspapper vore tillräckligt med hänsyn till förhållandena, du borde be att få komplettera dem sedan senare.) Detta vore alltså den stora heroiska lösningen av alltsammans. Vore jag inte på grund av vissa förhållanden, som jag senare skall tala om, absolut beroende av min akademikerlön5 så skulle jag själv återgå till min professur och lämna akademien. Ketonen, som allt fortfarande tycks tro att han kommer att få professuren6 (vilket jag anser vara osäkert, eftersom man i honom allt fortfarande ser ”bara en matematiker”) skulle naturligtvis bli obehagligt överraskad, om du sökte professuren. Men det skall du inte fästa dig vid. K. är intet ömmande fall, han kan när som helst få större docentstipendiet, så att han som min assistent7 har nästan en professors ekonomiska ställning. Nästan värre vore det att Ahlman skulle gå miste om sina biinkomster, men han är sjuk och vi måste tänka på framtiden; det är brutalt, men så är livet.

Emellertid: låt det senast sagda förbli oss emellan.

Men kanske det inte alls är nödvändigt att gripa till denna radikala lösning, kanske den förra vore för oss här tillräcklig, och för dig den bästa. Skulle det inte helt enkelt vara idealiskt? Att tillbringa höstarna här, tillsvidare skötande om båda professurerna, och vårarna i Cambridge? Enligt min mening borde vederbörande där kunna förstå situationen, det är ju fråga om den vetenskapliga filosofiens vara eller icke-vara i Finland, det kan hända att hela traditionen Neiglick-Westermarck-Lagerborg-ego med ens blir avbruten och obskurantismen åter tar överhand, om man nu inte kraftigt griper an. Den enkla sanningen är att Finland (även det finska) inte kan reda sig utan dig, vi kommer att sjunka tillbaka i det arktiska mörkret, om du låter sakerna gå därhän att du är förlorad för oss. Enligt min mening skulle du som filosofisk kulturbärare i Finland8 ha en vida större uppgift att fylla än som innehavare av en än så ryktbar lärostol i Cambridge.

Jag anser att det är min skyldighet att säga dig allt detta. Men självfallet kan jag inte ge några garantier beträffande din framtid här. Alltså jag ber dig: när du har tänkt över allt detta som jag sagt, så ta inga hänsyn till mig och mina önskningsmål, försök att glömma att jag överhuvud finns till och lyssna bara till ditt eget förstånds och ”samvetes” stämma. Vad du än besluter så förblir du min käre bror och jag är viss om att du valt det rätta.

Din

Eino Kaila

Kommentarer

Konsistoriet ställde sig slutligen bakom von Wrights anhållan om tjänstledighet ned rösterna 16 mot 9 och von Wright beviljades tjänstledighet från sin professur i Helsingfors för tiden 1.9.1949–31.8.1950 genom kanslers beslut 23.5.1949.

Konsistoriets utlåtande 18.5.1949, Arkki, Helsingfors universitet.

Kanslers beslut 23.5.1949, Arkki, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Edward Westermarck var professor i sociologi vid London School of Economics 1907–1930, men skötte samtidigt genom tjänstledightetsarrangemang först professuren i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet och, sedan 1918, professuren i filosofi vid Åbo Akademi.

Lars Hertzberg, ”Westermarck, Edward”, Biografiskt lexikon för Finland, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-4841-1416928957447, hämtad 2.11.2018.

Tillbaka

Hösten 1949 skötte von Wright sin Cambridgeprofessur, men året därpå utnyttjade han sitt rätt till en sabbatstermin från Cambridge genom att tillbringa hösten 1950 i Helsingfors. Han skötte då sin egen professur i svenskspråkig filosofi, men samtidigt också Kailas tidigare professur i teoretisk filosofi.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 151.

von Wright till Göran Schildt 14.10.1950,Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 287.

Tillbaka

von Wright sökte inte Kailas professur i teoretisk filosofi. Däremot anlitades han som sakkunnig vid tillsättningen av professuren. 

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000)”, Ajatus 57, 2000, s. 6

Tillbaka

Kaila oroar sig här troligen för utgifterna för sommarstället vid Humaljärvi i Kyrkslätt, se även Kailas brev till von Wright 1.6.1949.

Tillbaka

Oiva Ketonen blev Kailas efterträdare som professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet i mars 1951. von Wright var sakkunnig och förordade Ketonen.

Tillbaka

Oiva Ketonen var vid denna tid Kailas assistent vid Finland Akademi. 

Ilkka Niiniluoto, “In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000), Ajatus 57, 2000, s. 5.

Tillbaka

I den redogörelse som von Wright i sin självbiografi ger för "många och sammansatta" motiv att säga upp professuren i Cambridge 1951 spelar ett motiv som starkt erinrar om Kailas synpunkter våren 1951 en viktig roll. von Wright ville uttryckligen arbeta för efterkrigstidens Finland genom att, för sin egen del, motverka "utarmningen av den kulturella potentialen" i landet, förorsakad av forskningens brain drain. I sammanhanget citerar han också sin vän Jan-Magnus Jansson: "Man skall inte frivilligt minska kulturens yta på jorden." 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 153 f.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 9/5 1949

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

9.V 1949

Kära Eino,

Tack för ditt brev av den 7 dennes. Det rörde mig naturligtvis djupt; jag har tänkt på dessa saker dag och natt de senaste veckorna, ja egentligen ända sedan den fatala dag för två år sen, då Wittgenstein väckte hos mig tanken, att jag skulle bli hans efterträdare.1 Jag skall nu försöka fatta mig så kort som möjligt.

I. Först om tanken att söka din professur. Den har mången gång lekt mig i hågen och det behöver knappast sägas, att den på många sätt tjusat mig. Såsom din efterträdare skulle jag på det mest direkta sätt kunna fortsätta de traditioner, som du skapat vid Helsingfors Universitet. Och posten skulle också ge mig det större andliga svängrum i hemlandet, som följer med att man vänder sig till sina elever på det språk som är den överväldigande folkmajoritetens.

Emellertid kan jag inte längre gå in för detta alternativ. Det var jag själv som efter moget övervägande, inför eventualiteten av ditt inval i akademien2 och med egna flyttningsplaner i huvudet, senaste vinter hos Ketonen väckte tanken, att han skulle bli din efterträdare. Det är därför en hederssak för mig att inte företaga mig något, som kunde korsa Ketonens linjer. Om jag skulle ångra mig, kunde jag i ingen händelse göra något utan att ha Ketonens fulla stöd och välsignelse.

Min mening om Ketonen är, att han inte är och knappast någonsin blir en ”filosof” i ordets fulla bemärkelse.3 Men han är en hederlig och intelligent karl, en god pedagog och en gedigen och redan internationellt ansedd forskare i sitt specialfack, logiken. Vad hans utsikter att få professuren beträffar, så tycker jag de borde vara tämligen goda. Jag har mycket noga vägt hans chanser för och emot. Det kan hända, att jag misstar mig, vilket skulle vålla mig en oändlig besvikelse och sorg, men jag är säker på att mina sannolikhetskalkyler inte bygga på önsketänkande.

II. Så om tanken, att jag skulle ”dela mig” mellan Helsingfors och Cambridge. Min situation kan nog inte jämföras med Westermarcks. Han hade en professur, vars första innehavare han var4 och som väl inrättats mer eller mindre med tanke på just honom och hans välbefinnande. Min tjänst här kräver nog obönhörligen en hel man.

En helt annan sak är emellertid följande, som ibland leker mig i hågen: Kanske kunde jag senare, när min ställning här stabiliserats, taga avsked från min Cambridge-professur och i stället mottaga ett lektorat här eller i Oxford med förpliktelse att vistas i England bara en del av året och möjlighet att ha en befattning i Finland vid sidan.5 Men nu går detta inte: lägger jag in om avsked, blir jag nog utsparkad under allmän förbannelse och måste avklippa alla mina förbindelser med detta land för återstoden av min bana.

III. Sedan planen, att jag skulle vara hemma i höst och åtnjuta tjänstledighet från befattningen i Cambridge.6 Jag är mycket osäker, om detta skulle gå att ordna, men jag är beredd att som en yttersta utväg göra ett försök. Då måste man emellertid ha klart för sig följande:

Blotta faktum, att jag är hemma i höst och sköter undervisningen samt sedan i januari återvänder hit, skulle inte väsentligt kunna påverka det som för mig är huvudfrågan, nämligen hur det skall gå med din professurs framtid. Däremot skulle ett sådant arrangemang – om det alls ginge att förverkliga – vara förenat med verkligt stora praktiska olägenheter för mig. Då jag självfallet inte skulle åtnjuta min lön i Cambridge eller ens en del därav under denna tid, skulle jag tvingas taga min familj med till Helsingfors. Redan resorna av och an på billigaste sätt skulle kosta oss minst 70–75 tusen mark. För barnen skulle ett avbrott vara högst ohälsosamt, då de redan båda gå i skola här, och också familjen skulle ett sådant kringflackande gå betänkligt på nerverna.

Därför har jag skrivit till Kansler och utförligt redogjort för mina synpunkter samt framkommit med följande förslag:

Ahlman, som jag hörde ifrån i dag, skulle som förut representera mitt ämne i sektionen samt hålla seminarier och sköta tentamina. Stenius – denna tanke framkastades i själva verket av Ahlman – skulle vidtalas att hålla föreläsningar, t.ex. någon grundkurs två timmar i veckan. Själv skulle jag lova att – såframt inte force majeur tillstöter – vistas i Finland en månad antingen i december eller på våren och därvid hålla koncentrerade föreläsningar samt även på alla andra tänkbara och önskvärda sätt bidraga till undervisningen. Kanske jag även kunde hålla en del finska föreläsningar.

Jag vet, att Ahlman är villig, men om Stenius vet jag ju inte något. Jag vore mycket tacksam, om du ville känna dig för hos honom.

IV. Slutligen möjligheten att jag skulle avgå från min tjänst i Cambridge och helt enkelt återgå till mina gamla näringar i Helsingfors. Också detta är en allvarlig tanke. Men vilket fruktansvärt uppgivande av möjligheter innebär den inte. Först och främst är det en ekonomisk fråga. Också om jag inte är någon Croesus i England, så har jag i varje fall en fullt betryggad ekonomisk ställning här. Utan tanke på biförtjänster kan jag nu, första gången i mitt liv, helt ägna mig åt mina forskningar och min undervisning. Den senare har jag dessutom frihet att ordna praktiskt taget hur jag vill; en professor här har ingen föreskriven undervisningsskyldighet och i varje fall sju månaders fullständig ledighet. Det är på sätt och vis förargligt att inom dessa sju månader – från 1 december till 15 januari, från början av mars till slutet på april, samt från 10 juni till 10 oktober – inte någon längre undervisningsperiod får plats. Du säger, att jag som filosofisk kulturbärare i Finland har en vida större uppgift än som professor i Cambridge.7 Jag vill minnas de orden så länge jag lever, och hoppas du har rätt. Men även om jag själv skulle vara fullt övertygad om deras riktighet – vilket jag väl är i djupet av mitt hjärta –, så tror jag inte detta faktum borde få hindra mig att för en tid uppgå i de forskningar, som jag nu håller på med och som jag här har idealiska möjligheter att koncentrera mig på. Det är hemskt att veta, att man har bara ett liv att leva.

Här slutar jag nu för denna gång. Vad säger du nu med anledning av allt detta? – När jag skriver igen, skall jag tala om trevligare saker.

Hjärtliga hälsningar från din

Låt mig nu till sist få väcka ännu en fråga. Då mina betänkligheter att återvända till Finland i väsentlig utsträckning ha ekonomiska orsaker, skulle – visserligen knappast just nu, men väl kanske vid den tidpunkt, då jag slutligt och obönhörligt står inför valet mellan att taga avsked från min professur i Helsingfors eller återvända till den – mina överväganden starkt påverkas av betryggande garantier för en dräglig ekonomisk tillvaro i Finland. Vore det helt otänkbart, att du – sedan Ketonen, som vi hoppas, blivit professor – skulle taga mig till din assistent såsom akademiker samtidigt som jag är professor vid universitetet. Detta är naturligtvis ett högst okonventionellt förslag, som säkert strider mot alla bestämmelser om dessa assistenters ställning, men tror du verkligen inte man kunde få vederbörande att ge med sig på denna punkt om de menade, att landet kanske skulle ha någon nytta av att på detta sätt försäkra sig om mina tjänster? Jag antar nämligen att en full professorslön plus assistentlön skulle göra det möjligt för mig att avkoppla från de förskräckliga bekymren för ”biinkomster”. Saken måste naturligtvis utredas och så kan det ju hända att förslaget inte alls tilltalar dig.8

Ja, vad säger du nu med anledning av allt detta?

Hjärtliga hälsningar från din

Kommentarer

Under von Wrights vistelse i England sommaren 1947 hade Wittgenstein under en promenad i Fellows' Garden, Trinity College, tagit upp sina planer på att avgå från sin professur och, till von Wrights stora överraskning, framkastat att han önskade se denne som sin efterträdare. ”Jag hade också ovanligt stora svårigheter med sömnen under denna händelserika tid i England”, berättar von Wright i sin självbiografi.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 129.

Tillbaka

Kaila var sedan 1948 ledamot av Finlands Akademi och innehade positionen fram till sin död 1958. 

Tillbaka

Uppfattningen om att Oiva Ketonen inte var en filosof i ”ordets fulla bemärkelse” avspeglas också i von Wrights senare sakkunnigutlåtande för professuren i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet: ”Man kan mot doktor Ketonen som filosof anmärka, att hans begåvning synbarligen är mera ”’exakt-vetenskaplig”’ än i specifik mening ”’filosofisk’.” Han ansåg ändå att Ketonen var den enda av de tre sökande som styrkt sin kompetens för professuren i teoretisk filosofi. Ketonen utsågs till Kailas efterträdare som professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet 1951. Han innehade tjänsten fram till 1977.

von Wrights utlåtande om professuren i teoretisk filosofi 25.19.1950, Wri-SF-052, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet, s. 11.

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam: Oiva Ketonen (1913-2000)”, Ajatus 57, 2000, s. 5 f.

Tillbaka

Edward Westermarck var professor i sociologi vid London School of Economics 1907–1930, men skötte samtidigt genom tjänstledighetsarrangemang först professuren i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet och från 1918 professuren i filosofi vid Åbo Akademi. Även om Westermarck faktiskt var den första innehavaren av var och en av de tre professurerna, syftar von Wright sannolikt i första hand på professuren i London. Arrangemanget med tjänstledigheter var kanske inte fullt så smärtfritt för Westermarck som Kaila och von Wright tycks förutsätta. ”Jag hade onekligen satt dess tålamod på ett svårt prov”, skriver Westermarck nämligen särskilt om förhållandet till Helsingfors universitet i sin självbiografi.

Lars Hertzberg, ”Westermarck, Edward”, BLF, http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-4841-1416928957447, hämtad 2.11.2018.

Edward Westermarck, Minnen ur mitt liv, Stockholm: Natur och kultur 1927, s. 293.

Tillbaka

Våren 1948 hade von Wright ebjudits ett lektorat i vetenskapsfilosofi i Oxford, som han avstod från när han kallades till professuren i Cambridge. I villkoren för lektoratet ingick möjligheten att von Wright även skulle kunna sköta sin professur i Helsingfors. von Wright var alltså 1949 förtrogen med att den här typen av delade tjänstearrangemang var möjliga åtminstone vad avsåg lektorat. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 132.

Tillbaka

Hösten 1949 skötte von Wright sin Cambridgeprofessur, men året därpå utnyttjade han sitt rätt till en sabbatstermin från Cambridge genom att tillbringa hösten 1950 i Helsingfors. Han skötte då sin egen professur i svenskspråkig filosofi, men samtidigt också Kailas tidigare professur i teoretisk filosofi.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 151.

von Wright till Göran Schildt 14.10.1950, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap, Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 287.

Tillbaka

Viljan att jobba för Finlands framtid är en av de huvudsakliga motiveringarna von Wright själv har givit för sitt beslut att säga upp professuren i Cambridge i maj 1951. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 153.

Tillbaka

Det föreliggande brevet har två avslutningar (se faksimil). Eftersom båda versionerna saknar underskrift är de sannolikt karbonkopior som sparats av von Wright själv. Vilkendera av brevets två slutsidor som nått Kaila förblir öppet. Eftersom förslaget om att von Wright, vid sidan av sin professur i Helsingfors, skulle anställas som Kailas assistent vid Finlands Akademi nog kan betraktas som ganska ovanligt, är det kanske mer sannolikt att han skickat brevet med den första avslutningen. I brevet från Kaila 1.6.1949 finns heller inget omnämnande av von Wrights förslag. Oiva Ketonen verkade vid denna tid som Kailas assistent vid Finland Akademi. 

Ilkka Niiniluoto, “In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000), Ajatus 57, 2000, s. 5.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 1/6 1949

Helsingfors, d. 1 juni 1949.

Käre Georg Henrik,

kanske du redan har fått veta, att du nu sedan fick tjänstledigheten;1 det var av vikt att Stenius åtar sig att i någon form sköta om undervisningen. Men av det som Tulenheimo sade förstod jag att han om ett år inte mera tänker bevilja dig ledighet.2 Detta bör du veta, trots att det kanske är onödigt att nu bekymra sig om den saken, det hinner ju hända vad som helst. – Skriv lite om dina angelägenheter; är boken redan i press? – Ajatus borde nu äntligen utkomma, jag har sagt till om att särtrycken & 1 ex. skickas till dig;3 Ketonen har lovat sköta om saken. – Professuren i teor. filosofi söktes sedan av Ketonen, Saarnio och titulus Sven Krohn; om sektionen gör ett förnuftigt val av sakkunniga, så kanske K. trots allt får tjänsten; eftersom han reser till U.S.A., så har han redan hållit sin provföreläsing,4 var tydligen själv ganska nöjd med den, han talade om ”loogisen empirismin perustavoitteita”5 (han är en bra karl, men du har måhända rätt i att han saknar det egentligt ”filosofiska”, hans grepp är alltid, filosofiskt sett, mer eller mindre på sidan om saken; det är ganska egendomligt; är det matematiken som ”fördärvat” honom? Men det finns ju matematiker, Weyl till ex., med en utpräglat ”filosofisk” inställning). – Vi börjar kanske och bygga en liten villa på den där parcellen i Kyrkslätt,6 förutsatt att kostnadsförslaget inte blir alldeles astronomiskt (här är ju allt nu så dyrt, att man ibland inte vill tro sina öron när man hör priset). Det som gjorde slag i saken, var för det första ett besök där, marken var betäckt med blommande liljekonvalj, för de andra det att Olli är hemkallad, får någon post i utrikesministeriet, till en början måste de väl bo här, med barnet som de nu har, en liten jätte, gosse, som torde skrika och sparka som en besatt, vem kan nu stå ut med sådant? Kanske jag mer eller mindre helt och hållet flyttar dit i skogens sus, är så trött på mänskligheten, var nyligen på en s.k. bättre middag – hur rysligt! Ryssen sitter där visserligen på andra sidan om sjön,7 men gör sig enligt ortsborna inte på något sätt bemärkbar. Konstigare blir det med respektive hyresnämnd, vår jurist säger att man bör lämna bort ett par ugnar, så att tabernaklet inte gäller för en vinterbostad. – Skulle du inte nu i sommar träffa Göran Schildt? Försök även du att övertala honom att söka professuren i konsthistoria,8 den blir väl snart lediganslagen, månne han inte kunde klara språkprovet lika väl som du?

Hälsningar

E.K.

Kommentarer

Tjänstledigheten för tiden 1.9.1949–31.8.1950 beviljades 23.5.1949.

Kanslerns beslut 23.5.1949, 131/L/1949, Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv.

Tillbaka

Frågan om förlängd tjänstledighet blev inte aktuell våren 1950 eftersom von Wright kunde utnyttja sin möjlighet till sabbatsledighet från Cambridge hösten 1950. Nästa gång von Wright ansökte om tjänstledighet var i december 1950, då endast för tiden 16.1–9.3.1951. Ansökan beviljades ”för vetenskapligt arbete”. För påskterminen i Cambridge tvigades von Wright ansöka om en ny tjänstledighet. Av hans ansökan framgår att han samtidigt anhöll om rätt att utöka sitt antal undervisningstimmar för kursen ”Kunskapsteoretiska och metafysiska problem”, som han under mellantiden höll i Finland för att täcka luckan som skulle uppstå på grund av den nya tjänstledigheten.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 150.

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, Wri-SF-160-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

von Wrights anhållan om tjänstledighet för 23.4–31.5.1951, 12.3.1951, 77/L/1951, Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv.

Kanslers beslut 12.12.1950, 290/L/1950, Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv.

Kanslers beslut 19.3.1951, 77/L/1951, Kanslerämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv.

Tillbaka

Det handlar om von Wrights artikel ”Some Principles of Eliminative Induction”, som publicerades i Ajatus 15, 1949. 

Tillbaka

Oiva Ketonen vistades som Rockefeller-stipendiat i USA 1949–1950. Han utsågs, som Kailas efterträdare, till professor i teoretisk filosofi vid Helsingfors universitet 1951 och innehade tjänsten fram till 1977.

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam: Oiva Ketonen (1913-2000)”, Ajatus 57, 2000, s. 5f.

Tillbaka

(fi) den logiska empirismens grundläggande målsättningar.

Tillbaka

Kaila lät bygga en sommarvilla vid Humaljärvi i Kyrkslätt, där han tillbringade långa tider under sina sista 10 år.

Tillbaka

Gränsen för den ryska militärbasen under Porkalaparentesen gick precis längs södra stranden av Humaljärvi, där Kailas nya sommarstuga var belägen.

Tillbaka

Göran Schildt sökte 1949 den lediganslagna professuren i konsthistoria vid Helsingfors universitet, men drog senare tillbaka sin ansökan.

Göran Schildt till von Wright 22.11.1950, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 263.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 3/7 1949

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

3.VII 1949

Kära Eino,

Tack för dina rader av den 1 juni. Jag är glad, att frågan om min tjänstledighet blev lyckligt löst. Vad jag hälst skulle se hända efter ett år, vet jag ännu inte. Emellertid förvånar det mig i någon mån, om Tulenheimo låtit förstå, att han inte kommer att bevilja en förlängning. Har inte Auer varit tjänstledig nu i snart 5 års tid? – Vi få tala om dessa saker senare.

Ajatus har jag fått, men inte ännu särtrycken.1 Om detta förvånar dig, vore det väldigt snällt av dig att knycka på Ketonen. Dessutom är jag rädd att jag måste besvära dig med följande sak: Jag har lovat se till att ett recensionsexemplar översändes till The Journal of Symbolic Logic, d.v.s. till Church under adress Fine Hall, Princeton, New Jersey, U.S.A. Då jag inte är i tillfälle att personligen infria mitt löfte, får jag kanske räkna på din hjälp! Det är ju bra, om artiklarna uppmärksammas på sakkunnigt håll.

Apropos Filosofiska Föreningen, så skulle det intressera mig att vid tillfälle få veta, om jag fortfarande bekläder någon post i styrelsen. När har du f.ö. tänkt dig att nästa volym av Ajatus skulle utkomma?

Göran Schildt kommer jag inte att råka i sommar, men möjligen får jag se honom här i höst.2 Han torde söka professuren i konsthistoria,3 ifall den blir ledigförklarad på nytt. Om han söker, hoppas jag varmt han får den. Söker han inte, beror det på en tvekan inför uppgiften, som är begriplig. Hans framtid har så många möjligheter.

Alltsedan min återkomst till Cambridge från Ryles landställe i början av april har jag varit ganska flitig. Främst har jag arbetat på en fortsättning på min första uppsats om logisk sanning. I början på hösten hoppas jag kunna sända ett manuskript till Vetenskapssocieteten. Jag behandlar här 2-ställiga relationer. Några bevis för min metods fullständighet försöker jag ej ge. En allmän översikt över mina idéer och intentioner försökte jag ge i min installationsföreläsning här den 26 maj, som jag kallat On Form and Content in Logic och varav jag snart hoppas kunna översända dig ett exemplar.

Sedan en vecka vistas i vårt hus en ung finsk matematiker, Jaakko Hintikka,4 som varit min elev i Helsingfors och nu besöker England på hemväg från Amerika. Vi ha haft en intressant korrespondens tidigare och ha nu mycket givande diskussioner. Hintikka har i sina undersökningar kommit mycket längre än jag och det ser ohjälpligen ut som om han kunde bestyrka mina intuitioner om en fullständig lösning av predikatkalkylens Entscheidungsproblem5. Men det är ännu för tidigt att göra bestämda uttalanden. Hintikka är en mycket begåvad yngling6 och det kommer inte att förvåna mig om han går långt.

Jag har nyligen hittat på ett system för modal logik,7 som jag tycker är rätt intressant och varom jag i sinom tid hoppas kunna offentliggöra en undersökning. – Apropos modal logik, så torde jag nästa år komma att ha en elev här från Finland, som vill forska på just detta specialområde av logiken. Det är en fröken Voionmaa, dotter till ministern, som tidigare studerat i Fribourg och Paris.

Min bok om induktion och sannolikhet har ej ännu sänts till förläggaren. Broad har nämligen ej hunnit språkgranska manuskriptet. När han gjort det, kommer jag väl själv att vara mogen för nya ändringar. Alstret deprimerar mig mycket.

Nästa höst kommer jag att föreläsa om Descartes för filosofistuderandena och dessutom att hålla några s.k. public lectures om Descartes ställning i de vetenskapliga idéernas historia. Jag skulle gärna göra något publicerbart av saken, men vet ej om jag hinner och orkar. Jag har nämligen också några Dostojevskij-studier under arbete.

I vårt stora hus har det varit liv och rörelse.8 En engelsk jurist och en norsk matematiker med fru9 ha vi haft som hyresgäster. Elisabeths systerdotter har varit med oss från början och hennes mamma har varit här sedan april. Besökare från hemlandet ha nu och då gjort oss den äran och nyss hade vi Wittgenstein här på hela två veckor.10 Han besökte Cambridge för att diktera sina senaste manuskript för en maskinskriverska. Han var älskad och avgudad av hela familjen.11 Den mest betagande människa man kan tänka sig. Och vilket ansikte att måla för någon av gångna tiders stora mästare!12 Tyvärr är han sjuk och mycket trött och känner sig, ehuru blott 60, nära slutet.13 Han skall nu bege sig på någon tid till Amerika.14 Eventuellt kommer han ännu hit före avresan; Gud vet, om jag sedan får se honom mera.

Verkligt stor behållning har jag haft av att alltsedan min ankomst hit i januari regelbundet diskutera med Moore. Trots sina 75 år bevarar han obruten sin andes spänst och sin diskussionsiver. Han är verkligen ett stort föredöme.

För Elisabeth har ruljansen i vårt hus nog blivit ganska påkostande. Nu är det meningen, att hon skall avnjuta en sex veckors semester i Finland. Så bli ej förvånade, om ni se henne dyka upp hos er endera dagen. I augusti kommer jag med barnen och Elisabeths systerdotter att resa till en bondgård i norra Wales vid havet.15 Det lär vara en väldigt vacker trakt och jag hoppas riktigt få koppla av: här går det knappt en dag, utan att man måste ha en filosofisk diskussion med någon, vilket visserligen är en ständig stimulans, men också ständigt håller en på helspänn. I september slutligen planera Elisabeth och jag en egen holiday i Syd-Frankrike med några engelska vänner: vår husläkare med fru.16

Våra bostadsförhållanden äro ännu förvirrade och komma att så förbli för en lång tid framåt. Våra planer för närvarande gå ut på att bygga ett eget hus här, som skulle ritas av en ung arkitekt,17 som vi blivit bekanta med och tycka mycket om. Han och hans fru höra till de få verkligt mänskliga varelser, som vi råkat här. Cambridge-societeten, som vi lärt känna vid ett dussin tea- och sherry-parties, förefaller annars att vara mördande tråkig. Våra verkliga vänner ha vi i Finland och för att vi skulle bli rotfasta här behöver ingen vara orolig. En annan sak är, att vår fjärmare framtid än så länge inte kan överblickas. – Apropos det, så hade jag nyss en förfrågan från Göteborg, men den utvägen lönar det sig inte att tänka på.

Det var trevligt att höra om era byggnadsplaner i Kyrkslätt. Jag hoppas de bli verklighet snart och att vi skola få tillbringa många aftnar tillsammans i ditt tjäll vid den lilla sjön i Kyrkslätt18 och höra den finska skogen susa.

Må riktigt väl och var hjärtligt hälsad från din vän

Georg Henrik

Kommentarer

von Wrights artikel ”Some Principles of Eliminative Induction” publicerades i Ajatus 15, 1949.

Tillbaka

Göran Schildts besök hos von Wright i Cambridge ägde rum först våren 1950.

von Wright till Göran Schildt 12.4.1950; Schildt till von Wright 27.5.1950, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 280 f.

Tillbaka

Göran Schildt sökte 1949 den lediganslagna professuren i konsthistoria vid Helsingfors universitet, men drog senare tillbaka sin ansökan.

Göran Schildt till von Wright 22.11.1950, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 263.

Tillbaka

Den unge Jaakko Hintikkas besök hos familjen von Wright sammanföll med en av perioderna Wittgenstein var på besök. Hintikka minns bl.a. hur Wittgenstein skämtsamt uppmanat Elisabeth von Wright att förgifta Mrs. Braithwaite då hon nästa gång kom på besök.

Jaakko Hintikka, ”Intellectual Autobiography”, Randall E. Auxier & Lewis E. Hahn (red.), The Philosophy of Jaakko Hintikka, Open Court 2006, s. 36.

Tillbaka

(ty.) ung. avgörbarhetsproblemet. Att en kalkyl är avgörbar innebär att det existerar en mekanisk procedur med vilken det alltid kan avgöras om en härledning är logiskt giltig eller inte inom kalkylen, eller om en sats är en logisk sanning. Satslogiken är en fullständigt avgörbar kalkyl, men inte predikatlogiken. von Wrights forskning kring avgörbarhetsfrågan presenterades i artiklarna ”On the Idea of Logical Truth. I” och ”On the Idea of Logical Truth. II” som gavs ut av Finska vetenskaps-societeten 1948 och 1950. Den första av artiklarna ingår också i artikelsamlingen Logical Studies (1957).

Georg Henrik von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Stockholm: Aldus/Bonniers 1971, s. 84.

Tillbaka

von Wright ansåg senare att det att ha undervisat en student av Hintikkas kvalitet var en tillräcklig belöning för en karriär som akademisk lärare. 

Georg Henrik von Wright, ”Intellectual Autobiography”, Paul Arthur Schilpp & Lewis Edwin Hahn (red.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, Illinois: Open Court 1989, s. 13.

Tillbaka

Arbetet på modallogik utgick från en plötslig insikt von Wright fick under en vandring längs floden Cam i början av 1949. Den gick ut på att de formella relationerna mellan de tre predikatlogiska begreppen ”någon”, ”ingen” och ”alla” är desamma som mellan modaliteterna ”möjlig”, omöjlig” och ”nödvändig”. Således är t.ex. ”någon” detsamma som ”inte ingen”, på samma sätt som ”möjlig” är detsamma som ”inte omöjlig”, liksom ”ingen” är detsamma som ”alla är inte” på samma vis som ”omöjlig” är detsamma som ”nödvändig att inte”, osv. Något senare skulle von Wright, genom en liknande insikt rörande fundamentala logiska relationer, initiera den deontiska logiken, som är den filosofiska upptäckt han kanske är mest känd för. von Wrights första modallogiska system publicerades i An Essay on Modal logic (1951).

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm; Albert Bonniers Förlag 2001, s. 170 f.

Georg Henrik von Wright, ”Intellectual Autobiography”, Paul Arthur Schilpp & Lewis Edwin Hahn (red.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, Illinois: Open Court 1989, s. 28.

Tillbaka

Familjen von Wright bodde i det stora huset Strathaird vid Lady Margaret Road i Canbridge från mars 1949 till mitten av juni 1950. Under denna tid gästades huset förutom av släktingar samt ovannämnda Wittgenstein och Hintikka, också av personer som Eyvind Johnson, Arne Naess, Göran Schildt, och Vivica Bandler. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 140.

Tillbaka

Den norske filosofen Knut Erik Tranøy bodde med sin amerikanska hustru Gene (senare Gene Ennals) som hyresgäst i von Wrights hus under tiden i Cambridge. Men den norska matematikern som omnäms i brevet kan inte vara han. Paret Tranøy flyttade nämligen in först i oktober 1949. Den första kontakten med Tranøy ser ut att ha etablerats genom ett brev daterat först en dryg vecka senare än brevet till Kaila. 

Knut Erik Tranøy, ”Wittgenstein in Cambrdge 1949–51. Some Personal Recollections”, Jaakko Hintikka (red.), Essays on Wittgenstein in Honour of G.H. von Wright, Acta Philosophica Fennica 28, 1976, s. 11.

Tranøy till von Wright 11.7.1949, 714.254-257, Georg Henrik von Wrights bibliotek, Nationalbiblioteket.

Tillbaka

Ludwig Wittgenstein bodde 1949–1950 i flera repriser hos familjen von Wright i det rymliga huset Strathaird då han befann sig i Cambridge. Knut Erik Tranøys berömda fotografier av Wittgenstein och von Wright sittande på varsin stol framför ett uppspänt lakan togs invid husets veranda, troligen under Wittgensteins sista besök i juni 1950. 

Bernt Österman & Risto Vilkko (red.) Georg Henrik von Wright. En filosofs liv, Helsingfors: Into 2016, s. 123. 

Tillbaka

Georg Henrik von Wrights hustru Elisabeth berättar i en opublicerad intervju gjord i december 2010 hur besvärligt det kunde vara att ha Wittgenstein, som behövde lugn och ro för sitt arbete och ofta låg sjuk, under samma tak som två livliga småbarn. Från denna tid härstammar också Wittgensteins ofta återberättade uppfostringsråd ”When you say no to a child, you must be like a wall, and not like a door”. 

Intervju med Elisabeth von Wright 9.12.2010, Thomas Wallgren & Bernt Österman, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.   

Tillbaka

I Mitt liv som jag minns det berättar von Wright om hur Wittgenstein sittande i morgonrock i sin stol kunde läsa högt för von Wright ur Goethes Hermann und Dorothea medan huvudet vänt mot honom i profil och tillägger: ”En tavla av stor skönhet.”

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers förlag 2001, s. 129. 

Tillbaka

Wittgenstein hade länge varit sjuk och bl.a. lidit av anemi, men fick först i november 1949 veta att grundorsaken var prostatacancer. Han avled 29.4.1951.

Norman Malcolm, Minnen av Wittgenstein, Helsingfors: Schildts 1987, s. 123 ff.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers förlag 2001, s. 140 ff.

Tillbaka

Wittgenstein avreste till USA 21.7.1949, där han stannade i tre månader som Norman Malcolms gäst i Ithaca. 

”Ludwig Wittgenstein Chronik”, Brian McGuinness & Joseph Wang (red.), Wittgenstein. Gesamtbriefwechsel/ Complete Correspondence (2nd Release), Innsbrucker Electronic Edition, Intelex 2011.

Tillbaka

Bondgården låg vid havet nära Harlech i Wales. Under resan träffade von Wright Betrand Russell och imponerades av den åldrande engelska filosofens fysiska vitalitet. ”När jag skulle återvända följde han mig till bussen uppför långa och branta backar som onekligen tog på mina krafter”, berättar von Wright i Mitt liv som jag minns det. Russell var vid detta tillfälle 77 år gammal och hade ännu 20 år kvar att leva.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 147. 

Tillbaka

Edward Bevan var också Wittgensteins läkare. Paret Bevans hus i ändan av Storey's way i Cambridge är känt som huset där Wittgenstein avled 29.4.1951. 

Tillbaka

Huset byggdes på 16 Cranmer Road och ritades av den engelska arkitekten Ivor Smith, som är mest känd som en av arkitekterna bakom Park Hill Flats i Sheffield, ett under 1950-talet uppfört gigantiskt bostadsområde i betong. Efersom von Wright lämnade sin position i Cambridge redan 1951, kom han aldrig att bo i huset han lät uppföra. Det beboddes i stället i många år av den skotska kompositören och professorn i musik Robin Orr med familj.

Bernt Österman, ”Nybygget på Cranmer Road”, Österman & Risto Vilkko (red.) Georg Henrik von Wright. En filosofs liv, Helsingfors: Into 2016, s. 66.

”Ivor Smith Obituary”, https://www.theguardian.com/society/2018/mar/01/ivor-smith-obituary, hämtad 10.9.2019.

Tillbaka

Kailas nya sommarvilla uppfördes vid sjön Humaljärvi i Kyrkslätt.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 2/9 1949

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

2.IX 1949

Kära Eino!

Jag var mycket glad att höra om Elisabeths trevliga besök hos er, när hon var hemma i somras.1 Särskilt gladde det mig, att du tycks vara vid god vigör. Hoppas det fortsätter! Själv kan jag bara säga, att jag är trött och missmodig.

Orsaken till att jag skriver är, att jag ville hålla dig à jour med följande:

När jag sökte och fick tjänstledighet i vår, lovade jag att, om så ansågs önskvärt och om det ekonomiskt kunde ordnas, föreläsa litet i Helsingfors detta läsår. Nu har jag skrivit till Anttila och sagt, att jag kunde komma vid månadsskiftet november-december och vore beredd att hålla 16 föreläsningar om Descartes.2 Min resa, på billigaste sätt, och uppehälle, kommer att kosta ca 40 000 mark eller mera. Jag kan visst ej begära så mycket av universitetet och vore villig att göra vissa ekonomiska uppoffringar. Jag har begärt 30 000 och tycker det är rimligt. Emellertid har jag onda aningar om att universitetet inte kommer att anse sig ha råd till en sådan lyx. (Senaste år fick jag 12 000 för samma antal föreläsningar, när jag besökte hemlandet i december!) Jag skulle själv gärna komma; det skulle finnas mycket att tala om och ordna, och kanske också undervisningen kunde ha någon nytta av min därvaro. Går resan i stöpet, kommer jag att vara mycket sorgsen.

Detta var allt för denna gång. Skriver kanske senare om något trevligare. – Tänker på Anna och dig alltid.

Din

Georg Henrik

Kommentarer

Elisabeth von Wright tillbringade en del av sommaren 1949 i Finland, medan den övriga familjen bodde på en bondgård i Wales.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 147. 

Tillbaka

von Wright höll i december 1949 en kurs om Descartes med 30 deltagare. En motsvarande kurs höll han även i Cambridge under Michaelmasterminen hösten 1949. 

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, Wri-SF-160-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 20/9 1949

Helsingfors, Fältskärsg. 3.

D. 20 september 1949.

Käre Georg Henrik!

Först om ditt planerade besök.1 Universitetet har en fastställd taxa, 800 per föreläsning. Jag har för Anttila föreslagit, att universitetet skulle extra betala din resa, så gör man ju även med andra ”utlänningar”, på det sättet skulle du kanske få en skälig ersättning, skall ännu försöka preparera Långfors. Den där taxan är ju löjlig, en tandläkare tar 500 för en kvart timmes behandling, Stenius har återtagit sitt erbjudande, när han fick höra om honoraret. Det är av vikt att förbindelserna med dig inte blir avbrutna, månne det nu inte går bra, jag skall göra mitt bästa, inte minst med hänsyn till nöjet som ditt besök skulle bereda mig.

Jag har haft en intensiv arbetssommar, men nu måste jag tydligen hålla en paus, har varit i vår stuga, som nyligen blev färdig,2 även helt ensam i den höstliga skogen (men det har varit en enastående sommarlik höst). Det blir nog bra, bara man hinner städa omgivningen, på första trappsteget skall stå khaire3 med grekiska bokstäver, har bett Anna måla det med grönt på röd grund. En förargelse har jag haft, bil är nödvändig, det är 11 km från Köklax, jag hade beställt en tysk bil från östzonen, alltså ryskt slavarbete, vilket är lite otäckt, men annat är svårt att få, allt var redan klart, när den här pundkraschen kom,4 då råkade jag just vara i stugan, och nu stiger priset med kanske 50 %, Anna sade som vanligt träffande, att knappast någon har haft en dyrare weekend. Får nu se hur det går. Olli (som med familj jämte spaniel bor här tillsvidare) har en jättelik ny Chevrolet (den minsta modellen!), men jag har en vidskeplig skräck för detta dollargrin. – Där i stugan hade jag för resten en märklig upplevelse. Entreprenören, som gjort allt och som synes vara stolt över sin skapelse (kanske med skäl), kommer dit ibland och visar konstverket för sina vänner, Sillanpää och andra; han kom dit nu åter när jag var där allena, denna gång i sällskap med en bonde, stor pamp på sin ort, kommunalråd och riksdagsman, nu ville denna Suoja, dvs. entreprenören, övertyga mig om att ”kaivonkatsominen”5 inte är humbug, eftersom denna bonde är en av Finlands bästa kaivonkatsojia. Han demonstrerade det hela för mig. Jag förbigår det mesta och nämner endast att när han tog mig i nacken, medan jag höll stadigt i ena ändan av grenen (den andra ändan låg fritt på hans flata hand), så blev jag en nästan lika god trollkarl som han själv, grenen svängde med våldsamma vridningar opp och ner, suggestion etc. var 100procentigt uteslutet. Själva fenomenet var fullkomligt obestridligt6 – vad i alla himlars namn kan detta vara? Och kanske än besynnerligare: grenen reagerade även, när han släppte taget och endast såg på, men när jag sedan försökte göra det allena, så var det ingen reaktion. Intrycket var så starkt, att man kände sig uppskakad. Jag fick den uppfattningen, att det väsentliga är något psykofysiologiskt (och inte fysikaliskt), något fullkomligt oförklarligt, min första och enda ”ockulta” upplevelse. Sådant händer i den finska skogen.

Jag läste igår din Inaugural Lecture,7 intressant, välskriven och hur genomengelsk i sin enkla saklighet, folk måtte där tycka att du egentligen är en engelsman. Måtte det lyckas dig att nå tillfredsställande resultat. Ketonen har nu farit, han hade en oangenäm överfart, svår storm, så att planet måste flyga på 5 000 meters höjd, syremask nödvändig mm. Nu skall han studera logik först i Columbia, sedan i Princeton. – Med filosofiundervisningen är det skralt beställt, jag måste väl mitt i alltsammans hålla en kurs. Det är svårt, eftersom jag glider allt längre bort från all akademisk filosofi, egentligen borde man ju nu göra just det som du planerat, nämligen att tala om Descartes, i anledning av 300årsminnet, men allt det där intresserar mig knappast mera. När man klart och tydligt ser att en helt ny naturbild är i uppstående, med så radikala omvälvningar, att t.o.m. den allmänna relativitetsteorien är endast en första approximation – hur kan man då intressera sig för tankens första stapplande steg? Jag har det intrycket, att jag nu äntligen håller på att få belöningen för snart 10åriga ansträngningar, ty det var hösten 41 som jag systematiskt började studera matematisk fysik. Biologien blir helt säkert även den revolutionerad, det gäller bara att djärft dra konsekvenserna ur kvantmekaniken, all ordning kommer ur det atomära, verkningssammanhanget inom alla system med inre växelverkan är mycket intimare än man klassiskt kunde föreställa sig, det måste finnas en ”direkt anpassning” även inom det biologiska, det gäller bara att finna det rätta spåret, kanske det blir kvantkemien8 som kommer att ge det, den är som en matematisk saga. Ack om man vore ung och vid full vigör, vad kunde man inte åstadkomma!

Filosofiska föreningen för även den en tynande tillvaro. Vad skall man göra när de väsentliga sakerna är så svåra, att man endast med möda kan få experterna att förstå sina idéer, det är motbjudande att tala för oinvigda, för Sorainen et Co. Odi profanum9. Tit.10 Sven Krohn var på vippen att bli invald i styrelsen (men Valpola kom dock i stället för dig), meddelandet om att du önskade slippa viceordförandeskapet missförstods så att du helt föll bort ur styrelsen. Du skriver att du är missmodig och trött – vad skall jag då säga om mig själv? Men det är ju alltsammans bara nervkonster, alltså strunt. Jag tror på själens lust och köttets obotliga ensamhet. Vad skall man bekymra sig om annat, när man kan säga som den där filosofen Stilpo i Megara, när segrarn hade plundrat staden: Min paideia11 har de dock inte kunnat röva mig. Har du för resten läst George Orwell, Nineteen eighty four, den är hemsk över all beskrivning, jag mådde illa många dagar efter att ha läst boken, mänskligheten är förlorad om det går som det beskrivs i den boken, då är det bäst att låta jorden sprängas i stycken. Men så länge den fria, ljusa, klara tanken finns, så länge finns det hopp – ja så länge är i grund och botten allt bra. Trots allt. Trots att till ex. min gamla vän, studentkamrat och läkare Gösta Becker, som svårt led av astma, av sin sköterska häromdagen, under ett anfall, i stället för atropin av misstag fick stryknin, alltså det värsta som kunde ges, och när den första injektionen inte hjälpte, så fick han en till, så att han dog i kramp. C’est la vie. – Men nu far jag snart åter till stugan, för att låta min hjärna vila, och sedan skall jag åter uppta kampen med det svåra. Farväl, och hjärtliga hälsningar till er båda, i synnerhet även av Anna.

Eino Kaila

Kommentarer

von Wright höll i december 1949 en kurs vid Helsingfors universitet om Descartes med 30 deltagare. 

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, Wri-SF-160-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Kaila hade låtit bygga en sommarstuga vid sjön Humaljärvi i Kyrkslätt.

Tillbaka

grekisk hälsning.

Tillbaka

Det engelska pundet hade devalverats med 30% 19.9.1949.

Tillbaka

(fi.) leta efter en brunn med slagruta, gå med slagruta.

Tillbaka

Beskrivningen av erfarenheten av slagrutan är intressant eftersom Kaila vanligen uppfattats som en person som helt ville förneka möjligheten av ”övernaturliga fenomen”. Enligt studenten och vännen Göran Schildt tillhörde möjligheten att hitta vattenådror med hjälp av en slagruta uttryckligen de fenomen Kaila ville avslöja. 

Göran Schildt, Tvivlets gåva eller Förflugna tankar om Guds död och en försvunnen far, Helsingfors: Söderström 2000, s. 52.

Tillbaka

von Wright höll sin installationsföreläsning (”Inaugural Lecture”) i Cambridge 26.5.1949. Föreläsningen publicerades av Cambridge University Press (1949), och ingår också under titeln ”Form and Content in Logic” i von Wrights artikelsamling Logical Studies (1957).

Tillbaka

Gren inom teoretisk kemi som applicerar kvantmekaniska teorier på kemiska problem.

Tillbaka

(lat.) jag hatar den oinvigda, det fullständiga uttrycket lyder Odi profanum vulgus et arceo, jag hatar den oinvidga hopen och håller den borta. Uttrycket härstammar från Horatius, Carmina, 3.1.1.

Tillbaka

(lat.) titulus, vederbörande, den omtalade.

Tillbaka

(gre.) fostran, bildning. Det förefaller troligt att Kaila är inspirerad av von Wrights essäer om Werner Jaegers verk Paidea, vilka ursprungligen publicerades i Nya Argus 1947–1948, och senare också ingick i samlingen Tanke och förkunnelse (1955). von Wright nämligen om Stilpo i essän ”Grekernas humanism” på följande sätt: ”När Demetrios Poliorketes förstörde Megara gick även filosofen Stilpos hus upp i lågor. Demetrius ville visa sin humanism genom att ersätta Stilpo för skadegörelsen på hans egendom, men fick till svar: 'Ingen tog ifrån mig min paideia.'” Möjligen kommer han ändå särskilt i håg den följande meningen: ”Och den sista stora grekiska skalden, Menander, säger: 'Den egendom som ingen kan beröva en människa är hennes paideia.'” ( I Tanke och förkunnelse har formen ”Menander” ersatts med ”Menandros”).

Georg Henrik von Wright, ”Grekernas humanism”, Nya Argus 40 1947, s. 290.

Georg Henrik von Wright, Tanke och förkunnelse, Helsingfos: Söderström 1955, s. 32.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 23/12 1949

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

23.XII 1949

Kära Eino,

Tack för senast. Min korta tid i Finland var härlig. Här är ganska jäkligt; Elisabeth och båda barnen sjuka, ingen hemhjälp. Lyckligtvis reste Wittgenstein i går till Wien.1

Ville du vara vänlig ur mitt manuskript om Descartes taga ut sidorna 30 och 31 samt ersätta dem med bifogade blåa ark. Det är väsentligt!

Elisabeth och jag önska Anna och dig en god jul och ett gott nytt år.

Tuus

Georg Henrik

P.S. Finner att figuren, som hör till s. 30 ritats på s. 31 och vice versa, men detta kan ej vara svårt för sättaren att ändra.

Kommentarer

Under åren 1949–1950 bodde Ludwig Wittgenstein i flera repriser hos familjen von Wright på Lady Margaret Road under sina besök i Cambridge. von Wright refererar här till perioden 9.11–22.12. Under resan till Wien träffade Wittgensten för sista gången sin syster Hermine, som avled i cancer i medlet av februari 1950. Han hade vid denna tid helt nyligen fått veta att han själv led av prostatacancer.

”Ludwig Wittgenstein Chronik”, Brian McGuinness & Joseph Wang (red.), Wittgenstein. Gesamtbriefwechsel/Complete Correspondence (2nd Release), Innsbrucker Electronic Edition, Intelex 2011.  

Tillbaka

1950

Eino Kaila till G.H. von Wright 25/2 1950

Fältskärsg. 3. Helsingfors.

D. 25 februari 1950.

Käre Georg Henrik.

Jag har legat en vecka på sjukhuset, har enligt läkaren en längre tid gått omkring med en stilla ”virus-pneumoni”. Jag är något medtagen, mindre av sjukdomen, mera av den våldsamma anti-virus-kuren, men kanske det skall lyckas mig att uttrycka mina tankar någorlunda redigt.

En av medpatienterna var kansler Tulenheimo, med vilken jag hade ett par pratstunder. Han påpekade, att det är lagstridigt, att man inte besätter de två vakanta akademikerplatserna; tjänster som enligt lagen finns till bör även besättas. Nu kommer akademikollegiet inom kort att förnya sitt redan för ett år gjorda förslag om besättandet av tjänsterna i fråga; senast ströks posten i finansministeriet. För att man skulle ha något hopp om att denna gång få saken i hamn, borde man enligt min mening inte endast personligt bearbeta de avgörande instanserna, utan man borde även och i synnerhet ha två kandidater, som man energiskt lancerar. Jag sade åt T. – och jag har sagt detsamma även åt andra – att av tolv akademiker borde två vara svenskar, och den andra svensken borde vara en så att säga universellt representativ personlighet (vilket man inte kan säga om Palmén, så bra karl han än är). T. tyckte detta var riktigt. Jag fortsatte, att enligt min mening borde alla kunna enas om G. H. v. Wright. T. syntes med nöje acceptera detta (allt detta är viktigt därför att det är T. som i akademinämnden framställer förslagen). Det är påfallande att du har ett gott namn i kulturellt ledande finska kretsar. Att du är relativt ung, tycks man inte anse vara ett minus, utan hellre då ett plus. Men hur är det inom svenska kretsar och hur förhåller du dig själv till saken? Nettolönen (med skatterna avdragna) plus stipendiet är nu närmare en miljon, för utrikesresor finns det extra en summa pengar, man får resa så mycket man behagar, till ex. Nevanlinna vistas för det mesta utrikes,1 man är alltså så fri en människa i vår tid kan vara. Ger du mig fullmakt att göra det lilla jag kan för din kandidatur? Och hur skall man bete sig och till vilka skall man vända sig för att få den svenska opinionen att acceptera detta förslag? Där sitter ju en del svenskar i akademinämnden, representanter för vetenskapssocieteten, sv. litteratursällskapet och för vad vet jag; allt vore ju förkylt, om dessa lancerar någon ny svensk kandidat. Jag upprepar, att enligt min mening bör kandidaterna vara klara samtidigt som man gör förslaget till budgeten. Säg nu din mening om allt detta. (Den andra kandidaten bör också vara klar, och detta är en svår sak, som lyckligtvis inte angår oss.)

Och sedan den andra angelägenheten. I maj kommer alltså sektionen att välja sakkunniga för filosofiprofessuren. Som du torde minnas undviker man att välja sektionsmedlemmar, då ju dessa i varje fall är skyldiga att ge sitt votum. Hur skall det nu gå, om frågan om din tjänstledighet inte är klar då, alltså före sommaren? Måste man inte befara, att man inte kommer välja dig? Att du är en av de sakkunniga kan helt enkelt vara avgörande för hela saken;2 alltså borde man väl se till, att du av formella skäl inte blir åsidosatt. Låt mig få höra vad du tänker om detta.

Jag fick förresten just i dag en något besynnerlig kaka av Ketonen, ungefär ett försök till en universellt acceptabel definition av ”filosofi”.3 Egendomligt att se, hur han svävar på målet, när det gäller filosofiska generalities. Förresten: man merkt die Absicht,4 han vill få fram att han ingalunda är någon anti-metafysiker. Hans i tryck föreliggande produktion är enligt min mening inte tillräcklig att ge honom kompetens; om det som han i U.S.A. har åstadkommit är endast dylikt lappri som denna uppsats, hur går det då?

Jag väntar med otålighet på att krafterna skall återvända, jag har hjärnan full av idéer. Av Ajatus föreligger nu hälften i spaltkorrektur, men inte ännu din avhandling. Det går ytterst långsamt som vanligt. Jag tror vi nu på allvar måste tänka på att flytta över till ett nytt tryckeri.

Din tillgivne

Eino Kaila

Kommentarer

Rolf Nevanlinna verkade som gästprofessor vid universitetet i Zürich 1946–1947, och accepterade 1947 ett erbjudande om en fast professur. År 1948 utsågs Nevanlinna till ledamot av Finlands Akademi. Han stannade dock kvar som ”Honorarprofessor” i Zürich, vilket gav honom en ständig rätt att fungera som gästföreläsare i Zürich. Tack vare detta arrangemang kunde han verka både i Finland och Zürich under de följande 15 åren. 

Rolf Nevanlinna, Muisteltua, Helsinki: Otava 1976, s. 176, 180 f.

Tillbaka

von Wright utsågs till en av de sakkunniga vid tillsättningen av Kailas efterträdare i teoretisk filosofi. Det blev också den kandidat som von Wright förordat, Oiva Ketonen, som utgick med segern i processen. Ketonen tillträdde i mars 1951.

Ilkka Niiniluoto, ”In memoriam: Oiva Ketonen (1913–2000)”, Ajatus 57, 2000, s. 5 f.

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, Helsinki: Otava 1998, s. 383 f.

Tillbaka

”Kakan” Kaila omnämner kan ha varit ett manuskript till en artikel om den filosofiska forskningens natur, som Ketonen publicerade följande år. Kaila, som varit den logiska empirismens banbrytare i Finland, kan ha reagerat på Ketonens något dunkelt uttryckta uppfattning om att en filosofisk teori inte är en i samma mening objektiv angelägenhet som specialvetenskapernas teorier. En filosof kommer enligt Ketonen troligen aldrig att kunna påvisa sin teoris riktighet bara genom att hänvisa till ”färglösa logiska grunder”, i själva verket är de betoningar filosofen gör i sitt tal ofta viktigare än själva beviset. Tanken om att filosofin ytterst är subjektiv kommer kanske tydligast fram i följande passage: ”[Filosofins] vetenskapliga värde beror av dess inre kvalitet, diskussionens nivå och de personliga synsätt och observationer, som den representerar.” (Redaktörens översättning.) 

Oiva Ketonen, ”Filosofisen tutkimuksen luonteesta”, Suomalainen Suomi 19, 1951, s. 319.

Tillbaka

(ty.) man märker avsikten.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 4/3 1950

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

4.III 1950

Kära Eino,

Tusen tack för ditt brev. Jag hade besvarat det tidigare, om jag inte strax efter dess ankomst varit tvungen att resa bort på några dagar. Jag var i Aberdeen och höll en föreläsning1 och återvände först i går.

Det var ledsamt att höra att du varit sjuk och fått lov att ligga på sjukhus. Jag tycker mig emellertid förstå, att dina krafter börjat återvända och att du är full av arbetslust. I så god form som senaste jul har jag sällan sett dig.

Innan jag kommer till sakens kärna, skall jag säga några ord om mig själv och mina arbeten. – Efter en skäligen ofruktbar hösttermin lever jag åter i en fas av skapande verksamhet och känner att jag gör framsteg. Jag har återgått till mina forskningar i logik och tycker mig märka, att de leda hän mot allt djupare filosofiska väsentligheter. Men det gäller att ha tålamod och inte forcera vägen. Ibland tycker jag, att om jag hade tre eller fyra liv framför mig, så skulle jag till slut kunna säga något viktigt, men att ett liv är alltför kort.

Min ”Treatise on Induction and Probability” är nu – äntligen! – under tryckning hos Routledge & Kegan Paul. Om lyckan är god, kommer boken ut i år; sannolikt blir det dock först nästa. Den är många hårda arbetsårs skäligen obetydliga resultat; jag kommer inte att se tillbaka på den med tillfredsställelse.

Andra delen av min uppsats ”On the Idea of Logical Truth” i Vetenskapssocietetens skrifter föreligger nu i korrektur. Där har jag löst Entscheidungsproblem2 för sådana formler i predikatkalkylen, som inte innehålla flera än två på varandra följande operatorer. Här stannar jag tills vidare. Jag har för mig, att formlerna med tre operatorer bereda nya svårigheter och att Gödels resultat spela in. Jag skulle gärna vilja klarlägga hela detta problemkomplex, men har tänkt låta saken vila en tid. Kanske kunde unge Jaakko Hintikka, som jag visst nämnt om för dig och som synes mig vara en synnerligen begåvad yngling,3 fortsätta från den punkt, till vilken jag nu nått.

Mina forskningar för närvarande gälla alltså helt andra problem i logiken, problem som jag till synes av en tillfällighet kommit in på och som visat sig mycket givande. De gälla s.k. modal logik med angränsande frågor såsom flervärdig logik, strict implication, intuitionistisk logik och matematik m.m.4 Oväntade biprodukter ha utfallit, bl.a. om vissa moraliska kategoriers logik (”får”, ”bör”, ”får inte”).5 Om nämnda biprodukt hoppas jag kunna publicera en uppsats i Mind. Om de mera centrala frågorna håller jag på att skriva en mindre bok, som borde bli färdig inom ett år och som jag hoppas få publicerad i den nya monografi-serien ”Studies in Logic”, som startats i Holland och i vilken jag ombetts medverka.

Om Akademien. Det behöver knappast sägas, att det är min högsta önskan att en gång få återvända till Finland som medlem av Akademien.6 Man kan naturligtvis fråga, om jag är värd en sådan heder och mogen för ett sådant uppdrag. Jag är inte säker på att någondera frågan i närvarande stund reservationslöst kan besvaras jakande. För andra vore det kanske bra att ha några års erfarenhet till att stöda sin uppfattning på, när man bedömer lämpligheten av min kandidatur. För mig själv åter skulle det kanske vara nyttigt att ännu någon tid få mogna och utveckla mig under de i många avseenden stimulerande förhållanden, i vilka jag för närvarande arbetar. Men ställd inför problemet, om jag nu önskade komma i fråga för inval och om jag, som du säger, vill ge dig fullmakt att göra vad du kan, så svarar jag utan tvekan: Ja! Ty finns det en chans nu, så finns det knappast en ny på mycket, mycket länge, kanske aldrig.

Om den svenska opinionen vågar jag inte säga mycket. Att jag skulle ha den emot mig, kan jag inte tro. Jag föreställer mig, att Granfelt är den bestämmande herren på svenskt håll. C.A. Nordman och Rosenqvist kunde tänkas omfatta mig med en viss välvilja. Men jag tror att, om man vill känna sig för, man bör gå till väga med stor försiktighet. Jag kan förställa mig, att särskilt Granfelt, men också andra äro mycket känsliga för allt, som kunde tydas såsom ett försök till ”inblandning”, också om de inse att motiven äro rent sakliga.

Sedan om min tjänstledighet och professuren i teoretisk filosofi. Vårt bostadsproblem i Cambridge är ännu utan lösning.7 I juni flyttar vi definitivt bort från vårt nuvarande lokus8. Min plan är att vara i Finland från mitten av juni till början av oktober. Eftersom jag kommer att vara i Helsingfors i terminens början och eftersom framtiden är i så många avseenden oviss, vore det enligt min mening oklokt att begära avsked tidigare än nödvändigt. Ej heller hade jag tänkt begära förlängd tjänstledighet.9 Jag skulle helt enkelt i höstens början återgå till min tjänst i Helsingfors, och ev. försöka koncentrera undervisningen till terminens första veckor. Ser jag, att min bostadsfråga i Cambridge kan tillfredsställande lösas, tar jag sedan avsked, men ser allt hopplöst ut här, blir jag i Helsingfors och lämnar Cambridge. Jag hoppas du ville godkänna dessa personliga synpunkter såsom fullgoda skäl att inte begära avsked från Helsingfors i avsikt att kvalificera mig som sakkunnig. Ett sådant steg kunde få tragiska konsekvenser.

Jag är väldigt tacksam för några rader till svar. Hoppas att Anna mår bra och att du snart igen är i full vigör. Elisabeth och jag hälsa till er båda.

Din

Georg Henrik

Kommentarer

Föredraget handlande om modallogik.

”On modal logic”, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

(ty.) ung. avgörbarhetsproblemet. Att en kalkyl är avgörbar innebär att det existerar en mekanisk procedur med vilken det alltid kan avgöras om en härledning är logiskt giltig eller inte inom kalkylen, eller om en sats är en logisk sanning. Satslogiken är en fullständigt avgörbar kalkyl, men inte predikatlogiken. von Wrights forskning kring avgörbarhetsfrågan presenterades i artiklarna ”On the Idea of Logical Truth. I” och ”On the Idea of Logical Truth. II” som gavs ut av Finska vetenskaps-societeten 1948 och 1950. Den första av artiklarna ingår också i artikelsamlingen Logical Studies (1957).

Georg Henrik von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Stockholm: Aldus/Bonniers 1971, s. 84.

Tillbaka

von Wright ansåg senare att det att ha undervisat en student av Hintikkas kvalitet var en tillräcklig belöning för en karriär som akademisk lärare.

Georg Henrik von Wright, ”Intellectual Autobiography”, Paul Arthur Schilpp & Lewis Edwin Hahn (red.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, Illinois: Open Court 1989, s. 13.

Tillbaka

Med flervärdig logik, eller flervärdeslogik, avses en logik inom vilken man, i motsats till den klassiska logiken, räknar med fler sanningsvärden än två (sann och falsk). Sträng implikation (eng. ”strict implication”) betecknar åter ett implikationsbegrepp som bättre återger logisk konsekvens än den klassiska logikens materiella implikation, som kan defineras med hjälp av sanningsvärdetabeller. Den intuitionistiska logiken åter har vuxit fram ur den kritik av försöken att återföra matematiken på (den klassiska) logiken som framförts av holländaren L.E.J. Brouwer. 

von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Stockholm: Aldus/Bonniers 1971, s. 88, 103, 106 f.

Tillbaka

von Wright hänvisar här till en av biprodukterna av hans ”återupptäckande” av modallogiken, tanken om att ”får”, ”bör” och ”får inte” är logiskt liknande begrepp som modaliteterna ”möjlig”, ”nödvändig” och ”omöjlig”. Upptäckten ledde till utvecklandet av den deontiska logiken. I sin självbiografi menar von Wright att upptäckten av den deontiska logiken ägde rum först vid jultiden 1950. I den tidigare ”Intellectual Autobiography” talar han däremot om julen 1949, vilket föreliggande brev understöder.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 170 f.

Georg Henrik von Wright, ”Intellectual Autobiography”, Paul Arthur Schilpp & Lewis Edwin Hahn (red.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, Illinois: Open Court 1989, s. 29.

Tillbaka

von Wright blev sedermera ledamot av Finland Akademi. Detta ägde ändå rum först 1961, tio år efter att han återvänt från Cambridge.

Tillbaka

von Wright försökte lösa bostadsproblemet med ett husbygge på Cranmer Road. Huset blev dock färdigt först efter att von Wright lämnat Cambridge.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers förlag 2001, s. 142 ff.

Tillbaka

Familjen von Wright hade vid denna tid bott ungefär ett år i det stora huset Strathaird vid Lady Margaret Road.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 138 f.

Tillbaka

Det är oklart om von Wright i detta skede hade uppdagat rätten till en sabbatstermin efter sex terminer som tillföll en professor i Cambridge. Eftersom ett arbetsår i Cambridge bestod av tre terminer, av vilka två inföll på våren, kunde von Wright utnyttja rätten att tillbringa en sabbatstermin i Helsingfors under hösten 1950 för att sköta sin svenska professur. Han ansökte även om tjänstledighet för perioden 16.1–9.3.1951 i december 1950 och en gång till för perioden 23.4.1951–31.5.1951, vilka båda beviljades. I maj 1951 sade han upp sin tjänst i Cambridge, men skötte ännu åligganden där följande höst innan han slutligt återvände till Finland.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers förlag 2001, s. 150, 152.

von Wrights anhållande om tjänstledighet 2.12.1950 och 12.3.1951, Arkki, Helsingfors universitet.

Kanslers beslut 12.12.1950 och 19.3.1951, Arkki, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 21/3 1950

Suomen Akatemia, Hallitusk. 1, Helsinki

Helsingfors, d. 21. III. 1950.

Käre Georg Henrik,

tror du det vore möjligt att få avskrifter av Broads och Wittgensteins uttalanden om dig för två år sedan.1 I jakande fall borde jag få dem så snart som möjligt.

Din

Eino Kaila

Jag är åter i form.

Kommentarer

Såväl Broad som Wittgenstein skrev intyg där de förordade von Wright till elektorerna under tillsättningsprocessen för lärostolen i filosofi, som blivit vakant efter Wittenstein avgång 1947. Dessa intyg har inte återfunnits.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 132. 

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 31/3 1950

Helsingfors, Fältskärsg. 3

D. 31 mars 1950.

Käre Georg Henrik!

Jag har nu sonderat terrängen och förmodar att jag är någorlunda orienterad. Anslag för de två vakanta akademikerplatserna kommer tydligen inte att beviljas, regeringen har stora finansiella svårigheter, så att inga nya tjänster kommer att inrättas, och egendomligt nog tycks man anse att beviljande av anslag för de vakanta platserna vore likvärdigt med inrättande av två nya tjänster. Detta är ju redan avgörande, så att det är onödigt att berätta om vissa andra komplikationer. Sannolikt bör du inte räkna med chansen att bli akademiker under de närmaste åren, men eventuellt nog något senare,1 förutsatt att världen består så länge.

Jag har dystra föreställningar om, hur framtiden här kommer att gestalta sig så att säga i filosofiskt avseende, i fall du inte återvänder; men om du stannar där, så förstår jag dig mycket väl (skulle i motsvarande fall sannolikt stanna). Men man kan ju ändå arbeta i fred (jag borrar mig bara allt djupare in i kvantmekaniken).2 Skönt att du kommer hit och vi får prata litet. Ja tack skall du ha för breven! Skriv så ofta du kan och berätta om dina arbeten, det är uppfriskande att höra om det.

Hjärtliga hälsningar till dig och Elisabeth, även från Anna.

Din

E.K.

Kommentarer

von Wright blev ledamot av Finlands Akademi 1961. 

Tillbaka

För Eino Kaila var var filosofins främsta uppgift syntetisk. Filosofin skulle skapa en världsbild utgående från vetenskapernas resultat. Följaktligen blev det också viktigt för honom att fördjupa sig i specialvetenskaperna, som särskilt viktiga såg han fysiken, biologin och psykologin. Kvantmekaniken, en av den moderna fysikens hörnstenar, intresserade honom som en representant för ett för vår tid viktigt fältteoretiskt tänkande, vilket också exemplifieras av t.ex. gestaltpsykologin. Under senare år blev kvantmekaniken viktig för Kaila som ett område som han ansåg uppvisa terminalkausalitet, ett kausalitetsbegrepp som Kaila såg som en av grunderna för en enhetlig naturuppfattning.       

Ilkka Niiniluoto, ”Eino Kaila och Wienkretsen”, övers. Nike Parland, Stefan Nygård & Johan Strang (red.), Mellan idealism och analytisk filosofi, SSLS 691, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland och Stockholm: Atlantis 2006, s. 192.

Eino Kaila, Tankens oro, Helsingfors: Söderström, 1944, s. 140.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 12/4 1950

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

12.IV 1950

Kära Eino,

Tack för ditt brev av den 31 mars och för allt vad du gjort för mig i denna sak. – Kanske är det bäst som det är; kanske frågan om min kandidatur kan väckas i ett senare sammanhang och då ha ett bredare sakligt underlag än mina hittillsvarande prestationer.

Hur det går med mitt kvarstannande här är ännu ovisst och beror på det ännu olösta bostadsproblemet.1 Min tjänstledighet utgår den 31 augusti, varefter jag har för avsikt att sköta min tjänst så effektivt som möjligt till ca 10 oktober, då jag återvänder hit.

Nämnde jag redan, att Tarski var här. Det var en synnerligen angenäm och givande bekantskap. Jag har sällan eller aldrig haft ett så starkt intryck av ren intelligens!

Wittgenstein är igen i England och bor hos oss.2 Han kanske stannar en god del av våren. Med G.E. Moore har jag regelbundet givande diskussioner om mina forskningar i modal logik.

Om du ej hör av mig förr, så kan du räkna med att bli uppringen midsommartid, då jag beräknar att vi skola anlända till Finland.

Må väl och var hjärtligast hälsad från din

Georg Henrik

Kommentarer

Familjen von Wright bodde fram till juni 1950 i ett rymligt flervåningshus, kallat Strathaird, på Lady Margaret Road. Samtidigt hade von Wright påbörjat ett husbyggde på Cranmer Road. Bygget drog dock ut på tiden och blev färdigt först efter att von Wright redan lämnat Cambridge.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 143 f.

Tillbaka

Wittgenstein hade tillbringat början av året i Wien. Då brevet skrevs hade han bott en dryg vecka hos familjen von Wright i huset Strathaird, vilket han brukade göra vid denna tid då han kom till Cambridge. Det här besöket torde ha avslutats 25.4. Wittgenstein skulle återvända en sista gång till Strathaird i början av juni. Det var också då Knut Erik Tranøy tog de berömda fotografierna av von Wright och Wittgenstein i två stolar invid verandan till huset.

Ray Monk, Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Vintage 1991, s. 562–564.

Bernt Österman & Risto Vilkko (red.), Georg Henrik von Wright. En filosofs liv, Helsingfors: Into 2016, s. 123.

”Ludwig Wittgenstein Chronik”, Brian McGuinness & Joseph Wang (red.) Wittgenstein. Gesamtbriefwechsel/Complete Correspondence (2nd Release), Innsbrucker Electronic Edition, Intelex 2011.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 2/5 1950

Helsingfors d. 2 maj

Käre Georg Henrik,

Nu finns här äntligen spaltkorrekturet av din Descartes-avhandling. Önskar du få den dit eller skall jag måhända låta den här vänta på din hemkomst? Det är ingen brådska.

Vi flyttar kanske redan om en vecka till vår stuga1, vi är båda i starkt behov av sommarvila och fullständig avkoppling.

Hälsning!

Din

Eino Kaila

Kommentarer

Kaila hade låtit bygga en sommarstuga vid Humaljärvi i Kyrkslätt.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 11/5 1950

Helsingfors, d. 11 maj 1950.

Käre Georg Henrik,

jag har själv ritat figurerna, därför är de så otympliga, självfallet kan de göras om, ifall du inte godkänner dem.

Det var en glad och viktig nyhet, att Ni eventuellt stannar här hela hösten.1 Din närvaro kan i vissa avseenden vara av stor betydelse. Det har hänt ett och varje som jag i sinom tid skall berätta om.

Om några dagar skall vi flytta till stugan,2 det är en ovanligt vacker och tidig vår. Vi kommer inte att ha post- och telefonförbindelse, men jag blir nog tvungen att ideligen komma in till staden. När Ni har kommit hit, så vill du kanske lämna här ett meddelande om när och var jag kan få tag i dig. Tror du att du sedan i juni skulle kunna ordna så, att vi skulle kunna vara tillsammans där i stugan en hel dag?

Anna hälsar!

Din

Eino Kaila

Kommentarer

Hösten 1949 skötte von Wright sin Cambridgeprofessur, men följande år utnyttjade han sitt rätt till en sabbatstermin från Cambridge och tillbringade hösten i Helsingfors. Han skötte då sin egen professur i svenskspråkig filosofi, men samtidigt också Kailas tidigare professur i teoretisk filosofi.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 151.

von Wright till Göran Schildt 14.10.1950, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 287. 

Tillbaka

Kaila hade låtit bygga en sommarstuga vid Humaljärvi i Kyrkslätt. 

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 29/6 1950

Helsingfors d. 29 juni

Käre Georg Henrik!

Eftersom du skriver att du är ledig hela fredagen och då jag bra gärna skulle sitta med dig någon stund under de svala trädens skugga vid min porlande källa1, så föreslår jag följande: jag skall avhämta dig från Köklaks station, från posttåget som avgår från H:fors 8.25, fredag morgon d. 7. VII, samt för dig sedan på eftermiddagen tillbaka samma väg, till ex. så att du slipper till Ingå samma kväll. Om detta inte passar dig, så skriv ett kort (till Fältskärsg.); jag skall sannolikt komma hit måndag eller tisdag.

Hjärtliga hälsningar till er båda, även av Anna.

Din

E.K.

Kommentarer

Ett återkommande inslag vid besök på Kailas sommarställe synes ha varit en vandring till en liten källa som vällde fram under en sten. Den förekommer t.ex. i en intervju i Huvfudstadsbladet med Kaila ute på stugan 1955, där han säger följande: ”– Jag älskar den källan... Den är klarhet och mystik på samma gång.” Under Göran Schildts sista besök på stugan förekom även en gemesam promenad till källan, som Schildt senare skildrat i en av sina essäer. Även denna gång yttrade Kaila några högtidliga ord, nu med en mera existentielll vinkling: ”Det är så jag vill vara. Djup och klar!”

[Margareta Norrmén] ”Marcella”, ”De stora filosofiska systemens tid ej förbi”, Hufvudstadsbladet 3.8.1955.

Göran Schildt, ”En modern Lucretius”, Kontrakurs. Essäer av Göran Schildt, Helsingfors: Söderström 1963, s. 49.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 1/8 1950

D. 1. aug.

Käre Georg Henrik!

Tack för din vackra hälsning! Det var förskräckligt ledsamt att höra om krämpan du fått.1 Hoppas det inte blir några komplikationer. I regel brukar ju dylika saker dock gå lättare än man först vågar tro. Jag har återgått från leken till arbetet, d.v.s. under morgontimmarna knackar jag på ”Metatheorie der Quantenmechanik”, på eftermiddagar hugger jag ved i vår härliga skog, där en nästan tam orrfamilj spatserar omkring. Har föryngrats och blivit stark som en björn. Tacka kära Elisabeth för Er inbjudan, men jag tror det knappast blir några resor för oss nu – vi är båda så intensivt sysselsatta. – Jag lever åter i den föreställningen att (om inte världen går under, vilket inte synes vara uteslutet) så kan jag kanske ännu uträtta något. Har annonserat föreläsningar om ”naturfilosofiska problem”.

Din vän

Eino Kaila

Kommentarer

Kaila hänvisar troligen till den knäskada von Wright ådrog sig sommaren 1950 då han övade sig i den ukrainska folkdansen trepak i syfte att uppträda på sin kusins bröllop. Knäskadan förnyades vid en vandring i djup snö följande påsk, vilket ledde till att von Wright tvingades lägga in sig för operation i Cambridge i maj 1951, omedelbart efter Wittgensteins död. Den påföljande konvalescensen bidrog troligen till att von Wright fick en mera undanskymd roll vid den posthuma utgivningen av Wittgensteins Philosophische Untersuchungen (1953, ”Filosofiska undersökningar” 1992), som redigerades av Elizabeth Anscombe och Rush Rhees.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 150 f.

Tillbaka

1951

G.H. von Wright till Eino Kaila 9/6 1951

Trinity College, Cambridge

9.6.1951

Kära Eino!

Skriver för att tala om för dig en nyhet, som kanske kommer att förvåna men, hoppas jag, också glädja dig:

Jag har beslutat att avgå från min professur i Cambridge och återvända till Finland från årsskiftet.1

Beslutet är utgången av många års osäkerhet, tvivel och inre strider. Jag har ständigt ansatts av frågan: Var hör jag hemma? Var har jag min viktigaste uppgift att fylla? Och omsider har jag kommit till insikt, att svaret är: I Finland.

Den enda yttre omständighet, som medverkat till mitt beslut, är de svårigheter som jag haft att få en bostad för min familj här. Hade denna fråga lösts tidigare, hade situationen varit en annan. Men det viktigaste har varit den psykologisk-etiska faktorn.

Naturligtvis är det inte utan saknad, som jag kommer att lämna Cambridge. Någon lika förmånlig anställning i yttre mening kan jag aldrig mera uppnå. Förhållandena i Finland komma ofta att pina mig genom sin småskurenhet och provinsialism. Och bekymren för min och min familjs utkomst komma att vara en ansenlig börda. Men i stort sett kommer jag att vara en lyckligare och helare människa i Helsingfors än i Cambridge.

Under de 3 år jag varit professor i Cambridge har jag lärt mig mycket i mitt fack, som jag är tacksam för och som jag kommer att ha till godo under min fortsatta akademiska verksamhet i Finland.

Jag nämnde, att min avgång är från årsskiftet. Av tekniska och gentlemannamässiga skäl var det omöjligt att sluta abrupt redan i vår. Alltså måste jag ännu begära tjänstledighet en gång till.2 Jag skulle anse det oerhört, om den ej beviljades, och vill ej alls tänka mig något annat. Men, om nu några svårigheter skulle segla upp, hoppas jag kunna räkna på ditt stöd.

Denna vår har varit en tung tid för mig, inte bara på grund av mina egna psykologiska problem.

En vecka efter min ankomst hit dog Wittgenstein.3 Hans död var väntad och man måste vara tacksam, att den blev plötslig och relativt smärtfri, men ändå kännes tomrummet efter honom fruktansvärt. Vid sidan av dig var han den människa, som betytt mest för min andliga utveckling. Hans verkliga betydelse för mig kommer sannolikt att visa sig först i framtiden. Han var också en av de intimaste vänner, som jag haft.4

Sin litterära kvarlåtenskap, som är mycket omfattande och oerhört värdefull, testamenterade Wittgenstein åt tre av sina vänner, av vilka jag är en.5 Jag betraktar det som den dyrbaraste gåva, jag någonsin mottagit. Under flera års tid kommer arbetet på dessa manuskripts utgivande att vara min huvudsakliga sysselsättning.

Som du kanske minns, skadade jag mitt knä på nytt6 några dagar innan avresan hit i april. Sedan jag levat här som en tämligen bedrövlig invalid vidpass 3 veckor, lade jag mig för operation på sjukhus den 12 maj. Den 26 kom jag ut, men det kommer ännu att dröja ganska längre, innan jag är fullt återställd. Tyvärr har jag fått dragas med ganska svåra smärtor efter operationen, som omöjliggjort eller försvårat min sömn under en lång tid.

Jag känner det som ett viktigt skede i mitt liv nu kommit till sin avslutning. I yttre avseende markeras slutet också av mina två böcker: om induktionssluten och om de modala begreppens logik, som snart torde utkomma. Sedan måste jag börja ett nytt och allvarligare liv. Vad det kommer att leda till och hur jag skall lyckas gestalta det får framtiden utvisa. Emellertid gläder jag mig åt att igen få vara i närmare kontakt med dig och hoppas uppriktigt att vi allt framgent skola ha mycket att skänka åt varandra.

Den 15 juni reser jag härifrån. Vi tillbringa sommaren på Degerö, Jollas, alltså i stadens omedelbara närhet. Får jag besöka dig i din ”mökki” skulle jag vara glad. Du kan skriva till Tölötullsgatan7. Vi ha numera – men ack huru länge? – en liten bil, så det borde vara lätt att kommunicera.

Hälsa Anna och var själv hjärtligt hälsad från din vän

Georg Henrik

Kommentarer

Georg Henrik von Wright var professor i filosofi i Cambridge från hösten 1948 till slutet av 1951. I självbiografin berättar han att han fattade beslutet att säga upp sin professur medan han i början av maj låg intagen på sjukhus för en knäoperation. Han motiverar det med att han vi tidpunkten såg det som mera meningsfullt att arbeta för sitt hemlands framtid än att fortsätta i England, som han uppfattade som ett land i nedgång efter kriget. Men det fanns också personliga skäl, såsom barnens skolgång och att husbygget han initierat på Cranmer Road dröjde. Utgående från den föreliggande brevsamlingen kan ytterligare ett motiv skönjas, som inte omnämns i självbiografin. von Wright sade aldrig upp sin tjänst i svenskspråkig filosofi i Helsingfors efter utnämningen till professor i Cambridge, vilket ledde till återupprepade ansökningar om tjänsteledigheter, vilka Helsingfors universitet blev allt ovilligare att bevilja.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s.152 f.

Tillbaka

von Wright behöll professorstjänsten i svenskspråkig filosofi i Helsingfors under tiden i Cambridge. Arrangemanget ledde till att han upprepade gånger måste ansöka om tjänstledighet. Hans sista ansökan om tjänstledighet, den femte i ordningen, avsåg tiden 8.10–7.12.1951.

von Wrights ansökan om tjänstledighet 7.9.1951, 208/L/1951, Kanslersämbetets arkiv III, Helsingfors universitets centralarkiv.

Tillbaka

Wittgenstein avled 29.4.1951 hemma hos sin läkare doktor Edward Bevan på Storey's Way, där han bott under sin sista vår. von Wright hade vid denna tid precis återvänt till Cambridge efter en tid i Finland mellan två tjänstledighetsperioder då han också höll två kurser i Helsingfors, en för ämnet filosofi och en för ämnet teoretisk filosofi. 

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Samma dag skrev von Wright ett brev till Göran Schildt där han kallade Wittgenstein för den underbaraste människa han känt.

von Wright till Göran Schildt 9.6.1951, Erik Kruskopf (red.), En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts Stiftelse 2008, s. 295.

Tillbaka

Wittgenstein testamenterade sin litterära kvarlåtenskap åt sina vänner Elizabeth Anscombe, Rush Rhees och Georg Henrik von Wright. I egenskap av arvtagare till kvarlåtenskapen fick von Wright ett betydande inflytande på den postuma utgivingen av Wittgensteins verk (under sin livstid publicerade Wittgenstein bara en bok, Tractatus logico-philosophicus). Vid sidan av hans egna filosofiska forskning upptog arbetet med Wittgensteins litterära kvarlåtenskap von Wright i mer än 50 år fram till hans död 2003.

Tillbaka

Skadan hade ursprungligen uppkommit sommaren 1950 då von Wright övade sig i den ukrainska folkdansen trepak i avsikt att uppträda vid en kusins bröllop. Skadan förnyades under en vandring i djup snö under påskferierna i Finland våren 1951.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 150 f.

Tillbaka

Familjen von Wright bodde i Helsingfors på Tölötullgatan 7 1941–1956, och därefter på Skepparegatan 4 i Eira fram till 2002. Före sin död 2003 hann von Wright ännu bo en kort tid på Fabriksgatan 32. 

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 17/6 1951

Helsingfors d. 17. juni

Käre Georg Henrik!

Vilken utomordentlig nyhet!1 Jag är lycklig och glad! Nu kan man med tillförsikt se emot filosofiens framtid i detta stackars land.

Vill du, låt oss säga efter midsommar, skicka ett meddelande hit till Fältskärsgatan betr. ett eventuellt besök hos oss. Om jag får meddelandet låt oss säga 3 dagar i förväg så kan jag antagligen alltid arrangera så, att tiden på besöket är lämplig för dig; jag kommer till staden nästan varannan dag.

Wedberg hörs komma hit under sommaren; jag antar att besöket främst gäller dig och att du sköter om honom.

Jag är dig djupt tacksam för din återkomst!

Din

Eino Kaila

Kommentarer

Kaila hänvisar här till von Wrights beslut att säga upp sin professur i Cambridge och återvända till Finland. 

Tillbaka

1954

Eino Kaila till G.H. von Wright 29/5 1954

Helsingfors, d. 29 maj 54.

Käre Georg Henrik,

eftersom jag inte lyckades få tag i dig per telef. så kanske jag på detta sätt får önska dig god sommar; jag hoppas att jag skall få se dig före din resa till U.S.A.1

Valpolas avhandling bekymrar mig. Om du inte godkänner manuskriptet i dess nuvarande skick,2 hur skall det då gå med honom? Även jag har principiella dubier, men anser ändå att avhandlingen borde godkännas. V. är ju ändå, skulle jag säga, trots sin egendomliga dogmatism, en filosofisk kapacitet, som man borde använda, särskilt med hänsyn till den klena återväxten. Jag börjar tycka att vi kanske har varit alltför stränga mot honom. Trots allt är ju hans allmänna nivå en helt annan än titulus3 Krohns & consortes4. Man kunde ju tänka sig att man skulle trumfa igenom avhandlingen under hösten, medan du är borta, men det kan jag inte gå med på; den här saken bör inte ordnas så att säga bakom din rygg. Alltså: jag vore bra tacksam, om du ville tänka över situationen än en gång; om du förkastar hans arbete, så är kanske hans filosofiska bana slut; om du däremot trots allt kunde principiellt godkänna det som lic. avhandling, så skulle vi få en användbar docent i filosofi.

Tuus totus.5

Eino Kaila

Kommentarer

Sin första resa till USA i vuxna år företog von Wright i september 1954. Det huvudsakliga resmålet var Cornells universitet i Ithaca, där von Wright föreläste om induktionslogik och höll ett seminarium om Wittgensteins Tractatus.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 187 f.

Tillbaka

Veli Valpola doktorerade 1955 med avhandlingen System der negationslosen Logik. von Wright deltog enbart som kustos. Som förhandsgranskare fungerade Oiva Ketonen och Sven Krohn, Ketonen var också opponent. von Wrights dubier gällande Valpolas avhandling gällde troligen tanken om en negationslös logik Valpola försvarade i sin doktorsavhandling. I sitt utlåtande för Valpolas senare ansökan om docentur påpekar han att Valpolas lösningsförslag visserligen avlägsnade svårigheterna med negationen, men att priset var för högt.

Georg Henrik von Wright, ”Utlåtande om Veli Valpolas docenturansökan i teoretisk filosofi”, Wri-SF-052, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet, s. 1 f.

Tillbaka

(lat.) vederbörande, den omtalade.

Tillbaka

(lat.) och likasinnade.

Tillbaka

(lat.) alltigenom Din, helt Din. Även ”totus tuus”.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 8/9 1954

8.9.54

Kära Eino,

Sedan min ankomst till staden i förra veckan har jag upprepat ringt upp din nummer utan att få svar. Jag antar detta betyder, att du ännu är på landet1 och njuter av det vackra vädret i sommarens elfte timma. Ledsamt var det; att jag inte fick råka dig innan min avresa. Jag reser i morgon med flyg till England, stannar en vecka i Oxford och flyger sedan vidare till New York. Familjen stannar här, tyvärr. Min adress kommer att vara The Sage School of Philosophy, Cornell University, Ithaca, N.Y.

Jag var på landet2 utan avbrott från början av juni till den 29 augusti. Jag hade delvis en ganska god arbetsperiod. Mest sysslade jag med mina gamla ämnen, induktion och sannolikhet, som jag skall föreläsa om vid Cornell.3 Till min glädje finner jag, att jag ännu har mycket nytt att säga om dem, som jag tror kan vara av intresse.

För ganska länge sen frågade en engelsk förläggare (Blackwells), om de finge göra en ny upplaga av min doktorsavhandling. Jag sköt undan tanken, men i sommar har den blivit aktuell för mig och jag tycker att en ny upplaga vore motiverad om jag skriver helt och hållet om vissa partier (ung ⅓ av det hela). Om jag nu går in för att förverkliga denna plan, så ber jag att få tillägna den nya versionen dig.4

Jag hoppas du skall må bra och kunna arbeta i höst. Jag längtar mycket efter att få se dig igen. Hjärtliga hälsningar till Anna och dig från

din tillgivna vän

Georg Henrik

Kommentarer

Under de sista tio åren av sitt liv tillbringade Kaila somrarna på sin stuga vid Humaljärvi i Kyrkslätt. 

Tillbaka

Åren 1953–1958 tillbringade familjen von Wright somrarna på Lillö i Snappertuna. Därefter återvände de till Georg Henriks barndomsställe på Vålö i Ingå. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 180 f.

Tillbaka

Under i sitt besök vid Cornell 1954 föreläste von Wright om induktiv logik och höll dessutom ett seminarium om Wittgensteins Tractatus. Särskilt det senare tillfället bedömde von Wright som mycket lyckat och kallade det rentav för sin "största upplevelse som akademisk lärare". En bidragande orsak var att seminariet besöktes av flera framstående filosofer som vid tiden befann sig vid Cornell, t.ex. Rogers Albritton, John Rawls, Max Black och Norman Malcolm. Våren 1958 återvände von Wright till Cornell, där han igen höll föreläsningar i induktiv logik och ett seminarium om Tractatus. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 159, 186–190.

von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Den mycket reviderade upplagan av von Wrights doktorsahandling The Logical Problem of Induction, med vilken han doktorerat i maj 1941, utkom på Oxfordförlaget Basil Blackwell 1957. Boken tillägnades Eino Kaila. 

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 12/12 1954

Ithaca, den 12 december 1954

Kära Eino!

Ofta har jag tänkt på dig och på de intryck som du delgav mig från din Amerika-resa för sex år sen.1 Jag har nu hunnit bli rätt hemmastadd här vid Cornell, men av det stora landet har jag f.ö. sett s.g.s. intet. Jag har tyckt, att jag skulle utnyttja den korta tiden här till så intensivt arbete som möjligt på ett ställe. Därför har jag backat inbjudningar till ett stort antal universitet – i hopp att detta besök i Staterna inte blir mitt sista.2 Något skall jag dock se, innan jag reser hem igen: New York, Washington och två eller tre universitet.

Alla mina erfarenheter av amerikanskt liv ha varit tilltalande, – mycket mera tilltalande än jag vågat hoppas. Jag har förmånen att bo tillsammans med studenter3 och får sålunda en inblick i deras liv och tänkesätt. De representera ett intellektuellt toppskikt men som sådant, antar jag, typiskt. I huset, där jag bor, förekomma många akademiska besökare från andra orter och länder. Bl.a. bodde Konrad Lorenz med fru här några veckor. Det var ett mycket förtjusande par. Och en verklig forskare. Vi hade många samtal tillsammans och jag hade också en viss fröjd av att höra hans föreläsningar.

Vetenskapligt har denna tid varit kolossalt givande. Det filosofiska departementet kunde inte vara bättre med tanke speciellt på mina intressen och är väl också objektivt sett ett av de bästa i landet. Här, om någonstans, är filosofien ett levande ämne. Här finns tre absolut förstklassiga hjärnor: Malcolm, Rawls och Albritton och några goda män i andra planet: Max Black och Burtt (författare till Metaphysical Foundations of Modern Natural Science, numera dock mest intresserad av religionsvetenskap.) Vidare finns här en mycket livaktig skola i matematisk logik under Rosser. Den är likväl alldeles ofilosofisk och det har ibland varit beklämmande att se, hur svårt matematiker (också matematiska logiker) och filosofer kunna ha att förstå varandras problemställningar.

Jag föreläser 3 gånger i veckan om induktion och sannolikhet för en utmärkt klass på ca 30;4 hälften tredje och fjärde årets studenter, hälften graduerade, några mycket lovande. Jag har lärt mig mycket av dessa föreläsningar och fått ändra mina tidigare åsikter på många punkter. Detta kan tyckas bedrövligt, när man betänker hur länge jag hållit på med dessa ämnen, men man får väl se det som ett tecken på framsteg och vara tacksam. Jag har nu arbetat om min doktorsavhandling,5 nästan 100 sidor ny text, men jag måste nog ännu en gång gå över alltsammans, innan jag låter Blackwells ge ut en ny upplaga. Ytterligare två manuskript har jag åstadkommit: ett om konditionalsatser, där jag tror jag har en del nytt att säga, och ett om sannolikhetsbegreppet, som jag numera ser i ett väsentligt annat perspektiv än tidigare. Men dessa saker äro ännu långt ifrån färdiga för publicering.

Min största filosofiska upplevelse här har likväl varit mina seminarieövningar.6 De behandla ”Tractatus logico-philosophicus”. Efter diverse experimenterande med formen ha de blivit mer föreläsningar än diskussioner; jag talar ibland mer än 2 timmar utan avbrott. Nästan alla departementets lärare äro med och några av dem äro experter på ämnet.7 De göra ofta värdefulla inlägg. Men i stort sett består det hela i att jag rad för rad försöker förklara boken, så som jag uppfattar den. Och så underligt det än låter, så finner jag, att jag först nu börjar begripa de viktigaste tankegångarna i ”Tractatus”. Trots allt det inflytande boken utövat på vår tids tänkande kan man säga, att den förblivit ganska litet känd och ännu mindre förstådd. Härmed vill jag inte säga, att dess grundtankar skulle vara riktiga, – men innan man tar ställning till deras riktighet måste man förstå deras innebörd, och att söka komma underfund därom är ytterst givande. Ty trots sin knapphet behandlar boken de flesta av filosofiens ”eviga frågor”. (Studiet av ”Tractatus” upplever tydligen en renässans och inom de närmaste åren komma antagligen flera kommentarer att se dagen; bl.a. arbetar Black på en sådan.8)

Jag undrar ofta, var du nu är på dina forskningsfärder i fysikens och biologiens filosofi.9 Jag önskar jag kunde följa dig på dem,10 och jag känner mig ofta sliten mellan intressen av mycket olika natur. Man lär sig, att livet är kort och filosofien lång. Man får finna sig i allt mera smärtsamma kompromisser mellan detaljen och helheten. Give gud, att jag aldrig måtte tröttna.

Sedan jag började detta brev ha några veckor gått. Under tiden har jag besökt Baltimore, Washington och Cincinnati. Ett ganska reputerligt universitet har gjort ett försök att fånga mig, – men några tankar på att bosätta mig på denna sida Atlanten har jag nog inte. Jag slutar med att önska Anna och dig en God Jul och ett Gott Nytt År och hoppas snart få se dig igen.

Din tillgivna,

Georg Henrik

Kommentarer

Kaila hade våren 1948 gjort en resa till Princeton, som behandlas i breven Kaila till von Wright 13.5.1948 och Kaila till von Wright 21.5.1948.

Tillbaka

von Wright gjorde ett femtontal resor till USA efter denna resa. 

von Wright, ”Förteckning över utrikesresor”, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet. 

Tillbaka

von Wright bodde i Telluride House, som hade som tradition att varje termin bjuda in en utländsk och en amerikansk vetenskapsman för att bo med studenterna. Även under besöket 1958 bodde von Wright i Telluride House.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag, 2001, s. 186, 190.

Tillbaka

I en deltagarförteckning har von Wright antecknat 15 studenter som avlagt kursen i induktiv logik. Även Norman Malcolm har antecknats som närvarande.

von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Den mycket reviderade upplagan av von Wrights doktorsahandling The Logical Problem of Induction, med vilken han doktorerat i maj 1941, utkom på Oxfordförlaget Basil Blackwell 1957. Boken tillägnades Eino Kaila.

Tillbaka

I sin självbiografi betecknar von Wright det första Tractatus-seminariet vid Cornell som sin största upplevelse som akademisk lärare. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 188.

Tillbaka

”Aldrig förr eller senare har jag haft en så briljant församling deltagare på mina föreläsningar eller seminarier”, skriver von Wright i sin självbiografi. I en deltagarförteckning över Tractatus-seminariet har von Wright antecknat Albritton, Black, Brown, Malcolm och Rawls som ”regelbundet närvarande” (sannolikt Rogers Albritton, Max Black, Stuart MacDonald Brown Jr., Norman Malcolm och John Rawls). Sex studenter har antecknats med vitsord för seminariet. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 188. 

Georg Henrik von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, Wri-SF-160-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Max Black gav ut boken A Companion to Wittgenstein's ”Tractatus” 1964. Några år tidigare hade von Wrights finländska kollega Erik Stenius utkommit med boken Wittgenstein's Tractatus. A Critical Exposition of Its Main Lines of Thought (1960). En tredje välkänd bok om Wittgensteins tidiga verk från denna tid är Elizabeth Anscombes An Introduction to Wittgenstein's Tractatus (1959). 

Tillbaka

Kaila publicerade 1956 den enda fullbordade delen av den tilltänkta trilogin Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs som handlade om terminalkausalitet i atomernas dynamik. Följande del i serien var planerad att handla om terminalkausalitetens betydelse inom biologin. 

Tillbaka

von Wright gav sig i alla händelser så mycket tid för Kailas ”forskningsfärder” att han skrev en recension av den första delen av Kailas Terminalkausalitet als die Grundlage einens unitarischen Naturbegriffs för Nya Argus.

Georg Henrik von Wright, ”En modern Lucretius”, Nya Argus 49, 1956, s. 173–179.

Tillbaka

1955

Eino Kaila till G.H. von Wright 25/7 1955[?]

Kyrkslätt, d. 25 juli

Käre Georg Henrik!

Sedan en hel månad ligger ditt älskvärda och innehållsrika brev obesvarat här på mitt bord. Orsaken till min tystnad har varit att jag mått ganska illa; till sist, och just under de vackraste veckorna efter midsommar, fick jag lokaliserade ihållande plågor, så att jag anlitade en läkare, som började misstänka att något var på tok med gallblåsan; följaktligen togs det en massa röntgenbilder, som emellertid visade, att något organiskt inte stod att upptäcka; det är alltså bara ”nerverna” som värker. Så har det i själva verket varit sedan min tidiga ungdom: försommaren är för mig alltid årets sämsta tid, och i detta otäcka tillstånd ingår nog en reaktion mot vinterns cerebrala orgier. Nu var dysforien särskilt tung att bära efter den goda arbetstiden under vintermånaderna. Inte utan en viss bitterhet tänker jag på alla dem som i likhet med dig arbetar bäst just under sommarmånaderna,1 medan jag får lov att ge mig till tåls och slå ihjäl tiden på bästa möjliga sätt. När de första stjärnorna blir synliga, vaknar jag liksom ur en dvala, och då har jag utan undantag kunnat konstatera, att de skenbart döda veckorna, dock inte har varit helt fruktlösa: när jag tar upp problemen, märker jag till min överraskning att jag ser på sakerna på ett delvis nytt sätt, att ett och varje som varit dunkelt har klarnat. Jag vet inte hur du tänker om den saken, men för mig har det blivit allt mera uppenbart att även tankelivet utvecklar sig ytterst långsamt, med små steg i sänder, de plötsliga sprången är ett sken som uppstår genom att det långsamma och ofta plågsamma mognandet försiggått i det fördolda; det är lönlöst att försöka tvinga fram en lösning, den måste komma ”av sig själv”; förresten har jag i många fall märkt, att när dysforin kommer, så är den inte utan samband med problemhärvor som man inte orkat reda ut; man har gjort våld på sig själv, och sådant hämnar sig. Och månne det inte är så även beträffande den stora idéutvecklingen att det verkligt nya utvecklar sig långsamt och att nya idéer i själva verket är mycket sällsynta? I fysiken tycks en ny tanke uppdyka en gång under varje decennium, och med fundamentalbiologien, genetiken och vad därmed sammanhänger, förhåller det sig inte annorlunda; man kan se hur problem hopar sig och hela vetenskapen tycks närma sig en kris, tills plötsligt en ny kristallisation uppträder.2 Jag är så gott som säker på att vi under de närmaste åren skall få uppleva märkliga förändringar inom teorien om ”generna”, deras ”mutationer”, o.s.v. Det är påfallande att tonen beträffande dessa saker förändras i varje ny monografi som kommer ut, och förändringen sker i en viss bestämd riktning, nämligen att i de ärftliga förändringarna av arvsmassan ingår ett moment av inre anpassning, som kanske sist och slutligen är viktigare än de av yttre orsaker, hård strålning etc. utlösta ”mekaniska” förändringarna, som vanligen rubbar den inre biodynamiska balansen; denna måste återställas, och ifall detta trots en svårare rubbning lyckas, så kan nånting ”nytt” uppstå. Jag förutser att dessa ”inre” processer i den genetiska teori, som under de närmaste åren sannolikt kommer att framträda, skall spela en dominerande roll. Det är inte uteslutet att hela vår syn på ”evolutionens väsen” kommer att förändras. Tyngdpunkten ligger inte i de ”yttre” påverkningar som den ”levande substansen” är utsatt för, utan i den ”levande substansens” reaktioner på dessa påverkningar. – Det är förresten egendomligt att ingen filosof försökt att ge en logisk analys av teorien (riktigare: teorierna) om generna; det som till ex. Woodger skrivit ligger på sidan om denna sak. Teorien om generna i dess nuvarande form innehåller, tycks det mig, uppenbara motsägelser; enligt den darwinistiska grundtanken måste mutationerna vara ”riktningslösa”, d.v.s. inte ha något samband med organismens väl och ve; men detta stämmer inte med erfarenheten; det är inte den rena slumpen som regerar, utan denna ”korrigeras” och kontrolleras av den ”levande substansens” regulativa reaktioner mot det rent slumpartade, som i vanliga fall innebär rubbningar i den biodynamiska balansen.

Men jag skall inte fortsätta dessa betraktelser som kanske ligger utanför din intressesfär. Ett problem däremot, som ligger dig måhända närmare, är detta: I princip består självfallet en klar skillnad mellan en logisk-filosofisk, metateoretisk analys av en naturvetenskaplig teori och denna teori själv, dess eventuella omformning och nygestaltning. Men hur är det i praktiken? Du fördjupar dig i en naturvetenskaplig teori tills du klart kan se dess struktur; steg för steg glider du in i själva teorien, du blir tvungen att interpretera vissa mertydiga talesätt, du kan se att en viss teoretisk barlast, vissa semantiska konventioner, som är ett arv från ett tidigare skede, släpas med, det blir klart, att vissa motsägelser förekommer, tills vidare kanske obeaktade – hur kan man då avhålla sig från betraktelser, som inte mera är metateoretiska, utan naturvetenskapliga, eller kanske man måste säga ”naturfilosofiska”, eftersom de är inspirerade av den filosofiska analysen? Åtminstone med mig har det utan undantag gått så, att jag ur den logiska analysen ”glidit in i själva teorien” och börjat bedriva ”naturfilosofi”3. –

Men nu skall jag sluta. Det som jag ovan skrivit (under ett par sömnlösa nattens timmar) är menat bara som ett tack för ditt vänliga brev. Jag hoppas liksom du att vi under nästa vinter träffas oftare och får diskutera alla dessa fascinerande ting. Må väl!

Din vän

Eino Kaila

Kommentarer

von Wright var känd för att jobba intensivt under sommaren. Frågan behandlas t.ex. i en intervju gjord av Benedict Zilliacus i augusti 1961 ute på von Wrights villa på Vålö med anledning av utnämningen av von Wright till ledamot av Finlands Akademi. I denna säger von Wright bl.a. så här: ”Och allra bäst arbetar jag ute, nere vid sandstranden. Där bland tallarna har jag skrivit det mesta...”

Benedict Zilliacus, ”Han arbetar på Gott och Ont”, intervju med G.H. von Wright, Hufvudstadsbladet 26.8.1961.

Tillbaka

Kailas skissering av vetenskapernas idéutveckling är mycket lik huvudtanken i Thomas Kuhn banbrytande verk The Structure of Scientific Revolutions, som utkom först 1962. 

Tillbaka

Frågan om gränsmarkerna mellan filosofi och naturvetenskap kommer upp också i förordet till den första delen av Kailas ofullbordade, som trilogi avsedda verk om ”terminalkausalitet”. Kaila vill beteckna sin undersökning som naturfilosofi, men säger sig samtidigt vara medveten om att den förmodligen inte skulle uppfattas som filosofi av representanter för den moderna analytiska filosofin. Kailas egen ståndpunkt var att hans undersökning hade en så allmän räckvidd att den åtminstone inte kunde hänföras till någon av specialvetenskaperna. Den allmänna karaktären innebar också att varje försök till en lösning måste utnyttja alla tillbudsstående medel, utan hänsyn till om de tillhör naturvetenskaperna eller filosofin i en trängre mening. Beteckningen ”naturfilosofi” ska alltså, enligt detta, närmast förstås som eklektisk. 

Eino Kaila, Terminalkausalität als die Grundlage eined unitarischen Naturbegriffs. Eine naturphilosophische Untersuchung. Erster Teil: Terminalkausalität in der Atomdynamik. Helsingfors: Acta Philosophica Fennica Fasc. 10, 1956, 3.

Tillbaka

1956

G.H. von Wright till Eino Kaila 22/4 1956

S/S Britannia

22.4.56

Kära Eino!

Hjärtligt tack för din bok, som anlände just i tid att bli nedstoppad i resväskan. Jag har nu läst inledningen och tycker mig ha fått en ganska klar bild av dina intentioner. När jag återupptar läsningen, vilket troligen blir på hemvägen från England, får jag se, om jag kan tillräckligt fysik för att åtminstone i huvuddrag fatta din interpretationsmodell för kvantummekaniken. För att riktigt tydligt se, vad det är fråga om, måste man nog ligga mycket mera inne i naturvetenskap än de allra flesta filosofer göra.1 Emellertid hoppas jag kunna klargöra för mig – tydligare än jag t.v. ser saken, vad terminalkausalitet egentligen är och hur detta slags kausalitet förhåller sig till andra. [Är, t.ex., Snellius lag om ljusbrytningen2 en initital- eller terminallag, eller är den ingendera?]

Tiden i England kommer huvudsakligen att gå åt till att förbereda och hålla mina fyra föreläsningar (om modal logik) vid London University3 och till att lägga sista handen vid redigeringen av Wittgensteins ”Grundlagen der Mathematik”,4 som jag nu hållit på med i fyra år. Den är nu i ombrutet korrektur. Av nytrycket av min doktorsavhandling5 har jag t.v. bara läst spaltkorrekturet.

Hoppas vi råkas i maj, innan vi skingras för sommaren.

Tillgivna vännen,

Georg Henrik

Kommentarer

Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs var avsedd som den första delen av en trilogi om ”terminalkausalitetens betydelse” inom olika naturvetenskapliga områden. Begreppet ”terminalkausalitet”, som är Kailas eget, är avsett att beteckna ett naturfenomen med en stor räckvidd, i likhet med det klassiska kausalitetsbegreppet. Det är alltså begripligt varför von Wright menar att boken ställer stora krav på kunskaper i naturvetenskaperna. Kaila tenderade dessutom att se sin undersökning som ett bidrag till naturvetenskaperna som sådana. I inledningen hävdar Kaila att en såpass allmän undersökning kräver att man använder sig av alla tillbudsstående medel – oberoende av om de tillhör naturvetenskaperna eller hänför sig till filosofin i en trängre mening. Av denna anledning valde Kaila också att inte kalla sin undersökning för (ren) filosofi, utan använde i stället beteckningen naturfilosofi.

Eino Kaila, Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs. Eine naturphilosophische Untersuchung. Erster Teil: Terminalkausalität in der Atomdynamik, Helsingfors: Acta Philosophica Fennica Fasc. 10, 1956, s.3.

Tillbaka

Kallas också ofta för Snells lag. Lagen beskriver hur ljuset bryts då en ljusstråle går från ett medium till ett annat, som t.ex. luft och vatten.

Tillbaka

von Wright höll i maj 1956 The Shearman Memorial Lectures, bestående av fyra föreläsningar med rubriken ”Aspects of Modal Logic”. Arthur Thomas Shearman (1866–1937) var en brittisk logiker.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 195.

Tillbaka

Boken gavs ut av Basil Blackwell som en tysk-engelsk parallellutgåva med rubriken Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik. Remarks on the Foundations of Mathematics (1956). von Wright redigerade boken tillsammans med Rush Rhees och Elizabeth Anscombe. Den är den enda postuma utgåvan av Wittgensteins skrifter som alla de tre förvaltarna av Wittgensteins litterära kvarlåtenskap redigerat tillsammans.

Tillbaka

Den mycket reviderade upplagan av von Wrights doktorsahandling The Logical Problem of Induction, med vilken han doktorerat i maj 1941, utkom på Oxfordförlaget Basil Blackwell 1957. Boken tillägnades Eino Kaila.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 2/8 1956

2.8.56

Kära Eino!

Som jag visst redan sagt dig, läste jag i våras din bok med särdeles stort intresse. Ja, jag försökte rent av sätta till pappers mina tankar vid läsningen, och resultatet blev en artikel för Nya Argus. Nu när jag läser korrektur på den, grips jag av många dubier. Jag är inte säker på att jag alls lyckats klargöra för läsaren, vad jag funnit viktigt och originellt i boken. Ej heller är jag säker på att jag förstått dig rätt på viktiga punkter. Och slutligen finns det mycket, som blir oklart för mig helt enkelt emedan jag vet alltför litet om själva ämnet. (Jag förstår t.ex. inte fullkomligt din diskussion om de s.k. kausala anomalierna1 och skulle gärna vid tillfälle fråga dig om saken.) Under sådana förhållanden hade det kanske varit bäst att inte publicera artikeln, – men den kommer nu i varje fall att tryckas. Jag skall skicka dig den och hoppas att du inte skall tycka alltför illa om den, utan se till mina intentioner mera än till resultaten.

Du skall finna att jag skiljer, i ditt tycke kanske onödigt, skarpt mellan å ena sidan dina tankar om terminalkausaliteten och å andra sidan din modell för mikropartiklarna.2 Idén om mikropartikeln som en ”dubbel oscillator” tycker jag är bokens intressantaste uppslag. Jag hoppas, att också (förståndiga) fysiker ville ta ställning till det.

Vi hålla på att flytta. Min nya adress är Skepparegatan 4,3 tel. 55192. F.n. är våningen under reparation, men vi hoppas kunna bebo den från 1 september.

I juni var hela familjen spridd. Barnen voro på var sitt ställe i inlandet för att förkovra sin finska. Själv var jag en tid på samma ställe som min gosse, i Savolax, nära Kuopio, där den von Wrightska familjen har sitt finska urhem4 och där fortfarande en gren av släkten bor. Senare i juni var jag i Värmland, där jag föreläste vid en sommarkurs.5 Efter min hemkomst från Sverige samlade vi upp våra barn och gjorde med dem en bilfärd, bl.a. till Koli, som vi funno mycket givande.

Sedan tre veckor äro vi på vårt numera traditionella sommarställe i Snappertuna.6 Jag hoppas på en god arbetsperiod i augusti; sommaren brukar vara min bästa tid.7

I sommar har jag kommit att läsa mera poesi än på många år, och märkt att jag fortfarande kan anamma sådant. I själva verket har jag läst saker, som jag knappast kunde ha förstått tidigare: Goethes ”Faust” och Miltons stora Paradis-poem. ”Faust”, liksom all Goethes dikt, är otroligt skön;8 om den också är rätt är svårare för mig att veta.

Jag hoppas, att du och Anna ha det bra. Elisabeth och jag sända en hjärtlig hälsning till er båda. På återseende i september.

Din tillgivna,

Georg Henrik

Kommentarer

En kausal anomali i kvantmekaniken uppkommer då det som inte kan observeras av ett händelseförlopp (’interfenomenet’ hos Hans Reichenbach) förefaller att följa andra naturlagar än det som kan observeras (’fenomenet’). För att undvika dessa ville Reichenbach introducera en trevärdig logik för kvantmekaniken, enligt vilken påståenden rörande interfenomenen varken är sanna eller falska, utan obestämda.

Hans Reichenbach, Philosophical Foundations of Quantum Mechanics, Berkeley/Los Angeles: University of California Press 1946, s. 26, 43.

Eino Kaila, Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs. Eine naturphilosophische Untersuchung. Erster Teil: Terminalkausalität in der Atomdynamik, Helsingfors: Acta Philosophica Fennica 10, 1956, s. 76.

Tillbaka

I sina undersökningar av fenomenet terminalkausalitet använde Kaila termen ”naturfilosofi” på ett sätt som inte längre klart tycktes skilja mellan filosofi och naturvetenskap. I sin recension av Kailas bok tycks von Wright ändå vilja skilja mellan tydligt filosofiska frågor och tydligt naturvetenskapliga frågor hos Kaila: ”Kailas bok om de atomara systemen innehåller två grundtankar. Den ena är övervägande filosofisk; den rör kausaliteten i naturens skeende. Den andra är (kanske) övervägande fysikalisk; den rör de materiella mikropartiklarnas faktiska byggnad”. von Wright menar dessutom, ganska överraskande, att Kailas naturvetenskapliga idé om mikropartiklarna som ”dubbla oscillatorer” är intressantare än det rent filosofiska arbetet.

Eino Kaila,Terminalkausalität als die Grundlage eines unitarischen Naturbegriffs. Eine naturphilosophische Untersuchung. Erster Teil: Terminalkausalität in der Atomdynamik, Helsingfors: Acta Philosophica Fennica 10, 1956, s. 3.

Georg Henrik von Wright, ”En modern Lucretius”, Nya Argus 49, 1956, s. 175.

Tillbaka

Skepparegatan 4 i Eira i Helsingfors förblev von Wrights hemadress i 46 år. Han flyttade 2002 till ett närbeläget hus med hiss på Fabriksgatan 32. 

Bernt Österman, ”Memorabilia”, Österman & Risto Vilkko (red.) Georg Henrik von Wright. En filosofs liv, Helsingfors: Into 2016, s. 120.

Tillbaka

Med släktens ”finska urhem” torde von Wright avse ön Salonsaari, hemvisten för den finskspråkiga grenen av släkten, som härstammar från hans farfars kusin Adolf von Wright.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers förlag 2001, s. 26, 37 f.

Tillbaka

Föreläsningarna hölls på Geijerskolan i Ransäter i Värmland och behandlade den logisk-analytiska filosofiska inriktningen. Den byggde på stommen för von Wrights översiktsbok Logik, filosofi och språk (1957). Geijerskolan var en folkhögskola och åhörarna saknade akademisk bakgrund på området. ”Jag märkte snabbt att det stoff som jag förelade dem låg utanför deras intellektuella horisont”, skriver von Wright i sin självbiografi. Han menar ändå att detta särskilt sporrade honom till att förklara sakerna på det sätt som anstod en ”samvetsgrann filosofisk författare” i en situation där publiken inte består av filosofer, nämligen genom att förmedla ”insikt i frågornas svårighet och svarens osäkerhet”. I översiktsboken strävade han också att följa detta motto. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers förlag 2001, s. 199. 

Georg Henrik von Wright, Logik, filosofi och språk, Helsingfors: Söderström 1957, s. 4.

Tillbaka

Familjen von Wright tillbringade under 1950-talet sex somrar på Lillö i Snappertuna, varefter de återvände till att fira sommaren på barndomsstället på Vålö i Ingå.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 180 f.

Tillbaka

I motsats till Kaila, som ansåg sig kunna göra filosofiskt arbete först efter att ”de första stjärnorna blev synliga”, arbetade von Wright gärna under sommarmånaderna. 

[Margareta Norrmén] ”Marcella”, ”De stora filosofiska systemens tid ej förbi”, intervju med Eino Kaila, Hufvudstadsbladet 3.8.1955.

Lars Hertzberg, ”Walking and Talking with Georg Henrik von Wright”, George Meggle & Risto Vilkko (red.) Georg Henrik von Wright's Book of Friends, Acta Philosophica Fennica 92, 2016, s. 100.

Tillbaka

Fausttemat inspirererade von Wright till en längre essä om myter, ”Kunskapens träd”, som i sin första version var ett föredrag vid Svenska litteratursällskapets årshögtid i Helsingfors 1957. 

Georg Henrik von Wright, ”Kunskapens träd”, Nya Argus 50, 1957, s. 43–47; 59–62.  

Tillbaka

1957

Eino Kaila till G.H. von Wright 26/5 1957

Kyrkslätt d. 26 (?) maj 1957.

Käre Georg Henrik,

jag skall nu ordentligt tacka dig för den älskvärda dedikationen1. Du kan tänka dig att jag med ett visst intresse studerat de nyskrivna ställena i boken. Dina två monografier bildar nu en helhet sålunda, att ”The Logical Problem” är en någorlunda lättfattlig inledning till ”Treatise” (som nog är ganska tungläst). Jag ser att du helt och hållet har lämnat bort behandlingen av ”den enklaste kurvan”.2 Det är synd att jag inte här har den första upplagan och inte heller de anteckningar, som jag i tiden gjorde i anledning av Broads kritik. Jag minns nu endast, att jag inte var alldeles ense med Broad. Kan du låta bli att engång på nytt ta upp detta problemkomplex (alltså den ”enklaste kurvan” och allt som därmed sammanhänger)? Enligt min smak är dessa svåra frågor de intressantaste inom hela sannolikhetsläran. Min ”intuition” säger mig, att dessa problem bör kunna lösas. Men det kan tänkas att man då måste införa en ny begreppsarsenal. För den händelse att saken intresserar dig, skall jag i det följande försöka i korthet antyda, i vilken riktning lösningen enligt min mening borde sökas. (Det följande skriver jag medveten om en viss risk, nämligen att mina antydningar, sedda ur din långt avancerade ståndpunkt, ter sig som obrukbara dilettantismer.)

Jag utgår då från vissa förenklande förutsättningar.

Jag föreställer mig att en empirisk observationskurva aldrig kan vara en strängt matematisk kurva. Varje intervall av en empirisk kurva innehåller endast ett ändligt antal möjliga observationspunkter. Kurvan kan därför inte häller vara analytisk i matematisk mening, utan ”quasi-analytisk”. Därmed menar jag bl.a. följande. Även en icke-algebraisk matematisk kurva kan mit beliebiger Genauigkeit approximeras genom en polynom (se framställningen till ex. hos Lindelöf). Denna approximering räcker till för alla empiriska kurvor, vilket har viktiga konsekvenser. Varje empirisk (”quasi-analytisk”) kurva är bestämd genom ett visst antal punkter, som jag kallar determinerande eller d-punkter. Om antalet av dessa punkter är m och antalet av alla observationspunkter (”o-punkter”) är n, så anger förhållandet m/n den ”relativa enkelheten” av kurvan,3 alltså av hypotesen i fråga. Det är av stor betydelse, att när man talar om den ”enklaste kurvan”, man alltid menar denna ”relativa enkelhet” (därmed elimineras bl.a. en invändning som Hermann Weyl gör). I ”absolut” mening får kurvan vara hur komplicerad som helst; om m och n ökas i samma proportion, är allt i ordning.

Emellertid räcker inte detta till för att bestämma ”enkelheten”. Det är ”intuitivt” klart att en cirkel är en enklare kurva än en hyperbel, men cirkelns ekvation skiljer sig från ekvationen för en liksidig hyperbel endast därigenom, att den senare har ett minus-tecken, där den förra har ett plus-tecken.4 För att definitionen av den relativa enkelheten hos en empirisk kurva skall vara tillfredsställande, måste ännu något komma till – vad detta är, vet jag inte, men jag är övertygad om, att detta problem kan lösas.

Sedan den andra basala förutsättningen. Jag kallar den ”stickprovsprincipen” och ger först ett exempel. Föreställ dig att en blind människa besöker en modern self-service-butik och genom stickprov skaffar sig en föreställning om vilka slags varor förekommer i butiken. Han generaliserar alltså sina ”observationer”. Vilka förutsättningar gör han då? Den kanske viktigaste är denna: För varje observation, varje o-punkt, består en ”slumpmässig intervall” i den meningen, att en dylik o-punkts rum-tids-koordinater inte är på förhand fastslagna; vilka precisa koordinater ett ”stickprov” har, beror på ”slumpen”, d.v.s. för varje o-punkt består ett visst område, en intervall av ”likvärda möjligheter”. Nu påstår jag: alla generaliserbara observationer är dylika ”stickprov” (förlåt att skrivmaskinen krånglar). En invändning: I ett fysikaliskt experiment i ett laboratorium kan det just komma an på precisa rum-tids-koordinater. Ja, naturligtvis! Men när man generaliserar experimentresultaten, så förutsätter man, att själva laboratoriets rum-tids-koordinater åtminstone inom vissa gränser kan vara vilka som helst; alltså består även då en viss ”koincidensintervall”, så att observationerna får karaktären av ”stickprov”.

Nu tillbaka till den ”enklaste” kurvan, som löper genom ett antal n av o-punkter. För varje dylik punkt består en koincidensintervall. Låt oss schematiskt anta, att dessa intervaller alla innehåller ungefär samma antal q observabla ”lika möjliga” punkter, Kurvan antas ha en stor relativ enkelhet, alltså m < < n. d-punkterna är sålunda en liten delmängd av o-punkterna och kan väljas bland de senare hur som helst. Sannolikheten för att kurvan endast på grund av ”slump” löper genom en viss punkt inom en viss intervall är 1/q (nämligen genom en sådan punkt, som ligger på den enklaste kurvan). Antalet av de intervaller, som inte innehåller en d-punkt, må vara r. Vilken är sannolikheten för, att kurvan endast på grund av ”slump” löper genom vissa bestämda punkter inom alla koincidensintervaller? Den är 1/qr. (”Alla koincidensintervaller” betyder här de intervaller, som inte innehåller en d-punkt.) Eftersom r = n−m, så ökas kurvans sannolikhet mycket snabbt, när dess relativa enkelhet ökas och omvänt om m = n, så har kurvan ingen sannolikhet alls.

Kanske dessa antydningar är tillräckliga, för att du skall förstå, i vilken riktning lösningen av den enklaste kurvans problem enligt min mening borde sökas. Det vore mycket att tillägga. Bl.a. tycker jag inte mera riktigt om hela talet om en ”induktiv logik”. Man talar ju inte heller om till ex. en ”geometrisk logik”. Du tycks vara av annan åsikt, men enligt min mening är den abstrakta sannolikhetsteorien jämförbar med den axiomatiska geometrien. Den tillämpade ”empiriska” sannolikhetsteorien består av (statistiska) deduktioner ur förutsättningar, som påstår något bestämt om ”verklighetens”, resp. ”erfarenhetens” struktur. Det kanske viktigaste draget hos denna struktur är det, som gör att generaliserbara observationer har karaktären av ”stickprov”.

Jag hoppas att du skall ha något nöje av dessa betraktelser (som måhända är bara barnsligheter).

Jag har levat här, för det mesta i absolut ensamhet, sedan början av april. Jag har arbetat lite, men ”lekt” mycket, d.v.s. bråkat med mitt nya växthus, där jag har tomater, gurkor och meloner.5 De växte härligt under den soliga varma tiden i början av denna månad, men nu är det kritiskt, när temperaturen varje natt sjunker nära noll, och mina engelska kaminer funktionerar otillfredsställande (det var en ganska obehaglig överraskning, att man i Finland tydligen inte får den renade paraffinolja, som behövs för dessa kaminer. Men dylika missräkningar hör till saken, och gör hela hobbyt bara mera spännande). Kroppen värker av ansträngning, förkylning och reumatism, men dylika obehag har hittills varit den oundvikliga vägen till desto bättre hälsa.

Nästa onsdag tycks filos. föreningen sammanträda. Om du händelsevis går upp, så säg åt Ketonen, att jag trots mitt löfte inte kan komma,6 eftersom jag varje natt måste vakta på de förb. kaminerna (som alltid hotar att slockna). Alltså om vi inte mera råkas före sommaren, så önskar jag dig, Elisabeth och hela din familj en lycklig semester. Måtte vi alla bara få sol tillräckligt. Sol, sol – det kommer det an på!

Med hjärtliga hälsningar

din tillgivne

Eino Kaila

Kommentarer

Den mycket reviderade upplagan av von Wrights doktorsahandling The Logical Problem of Induction, med vilken han doktorerat i maj 1941, utkom på Oxfordförlaget Basil Blackwell 1957. Boken tillägnades Kaila.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, andra reviderade upplagan, Oxford: Basil Blackwell, 1957.

Tillbaka

Frågan om ”den enklaste kurvan” sammanhänger med den för alla naturvetare bekanta uppgiften att anpassa en kurva till en mängd observationspunkter som antas beskriva ett samband mellan två variable (t.ex. temperatur och tryck för en gas). Kurvan man ritar kan uppfattas representera en naturlag och är alltså ett exempel på en induktiv generalisering. Man föreställer sig ofta att det finns ett positivt samband mellan en kurvas enkelhet och sannolikheten för att den representerar det undersökta sambandet riktigt. von Wrights diskussion om enkelhet ingick ursprungligen i avhandlingens sjätte kapitel ”Formal Analysis of Inductive Probability”. I den andra reviderade upplagan av boken har denna, som Kaila observerar, lämnats bort. I själva verket förefaller rubriken på kapitlet att vara i stort sett det enda som kvarstår av ursprungsversionen.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 120.

Georg Henrik von Wright, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, 1941, s. 140 ff.

Tillbaka

Denna tanke finns redan i Kailas bok Den mänskliga kunskapen.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 120.

Tillbaka

Ekvationen för en liksidig hyperbel med axeln 2a är x² - y² = a² medan ekvationen för en cirkel med radien a och medelpunkten i origo är x² + y² = a².

Tillbaka

Under de sista åren av sitt liv tillbringade Eino Kaila mycket tid på sin stuga i Kyrkslätt där han idkade trädgårdsodling. Det var också här han avled 31.7.1958. 

Tillbaka

Oiva Ketonen hade 1952 efterträtt Kaila som ordförande för Filosofiska föreningen. 

Tillbaka

1958

Eino Kaila till G.H. von Wright 19/2 1958

Hotel Mencey, Santa Cruz de Tenerife 19.II.

Orotavas dal, som i glansbilden mynnar ut i oceanen, är det väldigaste jag sett. Jämfört med den är Capri etc. endast miniatyrer. Formatet är i allt enastående, vid klar sikt ser man Gran Canaria på drygt 100 km. avstånd, som ett åskmoln vid horisonten. Den gud som skapat detta är en urtidsgud,1 guanchernas gud, som mullrar i bergen. Kanske han snart igen ryter till och skakar av sig turistohyran.

E.K.

Kommentarer

Kaila tillgrep gärna religiösa metaforer då han beskrev sin upplevelse av bergslandskap. Även den negativa inställningen till turister framgår redan i skrivelser från nästan 20 år tidigare. 

Eino Kaila, ”Eräs nykyajan kuva. Grossglockner Hochalpenstrasse”, Uusi Suomi 6.8.1939.

Eino Kaila, Tankens oro, Helsingfors: Söderström 1944, s. 11 f.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 27/3 1958

Hotel Martiánez, Tenerife

D. 27 mars 1958

Käre Georg Henrik!

Vår vistelse här närmar sig slutet; om en vecka borde vi redan vara ombord på båten, på väg hemåt.1 Först bodde vi en hel månad på lyxhotellet Mercey, tills vi fick mer än nog av vräkigheten, sedan i detta tyskbetonade, av skrålande (något simpla) svenskar överfulla hotell. Här har vi äntligen fått avnjuta den äkta kanariska sommaren, med 25 °C och brännhet sol uppe i zenit. Vi är nog båda lite för gamla för en sådan resa, båda har vi haft hjärtbesvär och jag den vanliga kanariska magsjukan i besvärlig form, men om vi får leva ännu ett år,2 så skall vi nog komma hit igen – har redan hört oss för om något bättre logi än detta. Den här lilla fiskarstaden Puerto de la Cruz är ännu någorlunda bevarad, med en fläkt av gångna sekler (huvudstaden på Tenerife, Santa Cruz, håller redan på att omvandlas till en modern storstad). Fiskarhamnen och dess omgivning är betagande: atlantiska bränningar mot ställvis lodräta lavaklippor, och där över det yrande skummet gamla pittoreska hus med förvittrade väggar och omgivna av yppiga förvildade trädgårdar. Vore jag en målare, skulle jag stanna här för alltid! Att släntra omkring i en sådan åldrig omgivning, mättad med en frän (men inte obehaglig) fisklukt, är nog något helt annat än de i längden lite slöa exkursionerna (trots Picos majestet), för att inte alls tala om det vräkiga turistlivet på den stora playan. Idag är det mulet, med svepande atlantiska dimmor över det hela (så att jag passar på och skriver detta). – I Mercey hade jag en god arbetstid, skickade resultatet till Valpola i Princeton (”Bemerkungen zu einigen Grundlagenfragen des Wellenmechanik”); i fall du besöker Princeton, så får du höra närmare om saken. Här nämner jag endast, att jag (enligt egen mening) lyckats klara upp en del besvärliga punkter i vågmekaniken, bl.a. avskaffa ”materievågornas överljushastighet” och ge en (säkert riktig?) förklaring av att deras våglängder snabbt förminskas med ökad partikelhastighet; min interpretationsmodell har därigenom blivit både förbättrad och bekräftad. Jag har en stark känsla av att jag åtminstone är på rätt väg i dessa mina funderingar; det är förresten uppenbart, att en del av den yngre kvantfysikergenerationen är på samma väg, fast före avresan från H-fors fick jag tag i en del nyare litteratur på området, och har studerat den här; man kan se, att motståndet mot påven Niels Bohr och hans dogmatiska teser med varje år blir starkare; det obevisade och knappast genomförbara antagandet att Plancks universalkonstant3 skulle föreställa ”ein unteilbares Wirkungsatom” förkastas. Men som vanligt går reaktionen för långt; man är ”realist” och ”determinist”, medan i själva verket realism-fenomenalism4 samt determinism-indeterminism5 är skematiska dikotomier; i båda fallen ligger det faktiska sakförhållandet nånstans i mitten mellan ytterligheterna. Vad lagbundenhet beträffar torde just terminalkausaliteten6 innehålla den riktiga medelvägen; i fråga om realism-fenomenalism är lösningen säkert (?) den, att båda dessa traditionella ståndpunkter är ganska grova, delvis meningslösa, delvis direkt oriktiga förenklingar; kärnan i saken är den i själva verket ganska komplicerade frågan om förhållandet mellan ”teori” och ”erfarenhet”. På denna punkt har jag nya idéer (som jag provisoriskt framställt i boken om Einstein-Minkowski, Ajatus XXI): i de viktiga fallen (vid tillämpningen av axiomatiska teorier) förekommer överhuvud inga operationalistiska tillordningsdefinitioner7, utan det som det kommer an på är fastställandet av en tillfredsställande isomorfi8 mellan den matematiska teorien och ”erfarenheten”, varvid denna isomorfi beträffar endast vissa bestämda punkter i förhållandet mellan ”teori” och ”erfarenhet”. – Jag har på känn, att det som jag för egen del nu borde göra, vore att systematiskt utreda dessa viktiga punkter inom fysikens kunskapsteori, ända sedan Ernst Machs tider; det som fysikerna själva sagt om de hithörande sakerna, är för det mesta endast köksrecept för en filosofi zum Hausbedarf9; det mesta är alldeles ytligt och löst. – Får nu se hur det går; jag känner att jag nu bör lämna arbetet; efter hemkomsten måste jag göra växthuset i ordning (jag skall nu göra ett försök även med meloner) för att sedan, kanske först i juli, återuppta den cerebrala kampen.10 – Jag borde ju nu gå över till den ”biodynamiska terminalkausaliteten”, vars grundidé är klar: genernas överraskande stabilitet (som bevisas ”direkt” genom isotopmetoden) kan väl inte bero på annat än att ”genernas” nukleoproteider ligger i en relativ potentialgrop – här har vi den ”terminalbetingelse”, som allt ”levande” är underkastat. Man kunde säga: det yttre darwinistiska naturliga urvalet är något sekundärt i jämförelse med det primära biokemiska urvalet, som av den praktiskt taget oändliga mängden av proteider har ”väljt ut” och bevarat de som – bevaras, d.v.s. de som är åtminstone relativt stabila kemiskt-fysikaliska system, alldeles såsom det förhåller sig med de kemiska system av högre ordning som kallas kristaller. (Obs att denna formulering visar att talet om det naturliga urvalet är en tautologi.). Men att på ett någorlunda tillfredsställande sätt i detalj genomföra denna idé kräver mycken tid och möda – och varifrån skall jag ta energin, när hjärnan ännu bubblar av fysikaliska funderingar?

(Eftersom det nu – mirabile dictu11 – har t.o.m. börjat regna, så fortsätter jag med dessa utgjutelser; om de tråkar ut dig, så låt bli att läsa!)

Jag misstänker att det blir besvärliga tider nu, inte bara ekonomiskt utan även annars; den vanliga efterkrigsoptimismen har försvunnit, förtroendet, ”krediten”, är borta. Vad betyder det, att det i fjol vimlade här av amerikaner, medan det nu förekommer endast tillfälliga besökare? Är inte i U.S.A. en kris i antågande, med en smygande frammarsch av kommunism som följd? Och detta känns nog snart över hela världen. Vad betyder det att vi kommer att ha en ganska besvärlig hemresa, eftersom vår båt inte återvänder till Finland, utan far till Stockholm? (Det tycks inte finnas tillräcklig frakt från och till Finland.) Hur skall det gå med riksdagsvalen i sommar?12 Apropos kommunism: Det är påfallande, att åtminstone några av de unga revolterande kvantfysikerna (i Frankrike och annorstädes) är kommunistiskt inriktade, de talar utan att blinka om dialektisk materialism, som bör ersätta den ”borgerliga” fenomenalismen och citerar gärna ryska fysiker, som förstås är ”realister”! Hur skröplig är inte människan: Mitt i stringenta matematisk-fysikaliska bevisföringar uppdyker kommunistiskt svammel och propagandistiska trosartiklar! Och det går för fullt – ack, ack, ack!! Är det hela mera rationellt än Don Quijotes kamp mot väderkvarnar – vilket jag nämner därför att jag försöker lära mig lite spanska genom att läsa Cervantes; har fått tag i en alldeles betagande edition av boken, fickupplaga på kinesiskt papper, med illustrationer från översättningar från alla tider och länder – en läckerbit för en bibliofil (utgående från latinet förstår man alltid åtminstone något).

Men nu skall jag sluta – med ont samvete, eftersom jag som vanligt talar endast om mina egna saker. Men skriv nu ändå några rader om dina upplevelser, ditt arbete och allt det övriga! Jag borde vara hemma ungefär d. 11–12 april, adress Fältskärsg. 3. Vi skall väl hålla i hop ända till slut (just före avresan konstaterade Soisalo att jag har en ordentlig angina pectoris, d.v.s. skleros i hjärtat; bäst alltså att vara beredd). Och för att citera Cervantes, som citerar Cato: Donec eris felix, multos numerabis amicos; tempora si fuerint nubila, solus eris.13

Din tillgivne

Eino Kaila.

Kommentarer

Det är inte helt klart hur Kaila reste till och från Teneriffa, men resan förefaller att ha räckt flera dagar. Den beräknade hemkomsten var enligt detta brev 11–12.4, men av det följande brevet från 20.4.1958 framgår det att hemkomsten skett ungefär 10.4. Hemresan torde alltså ha tagit omkring en vecka. I det senare brevet beskriver Kaila den också som ”en något besvärlig resa”. Även med flyg kunde en dylik resa under 1950-talet ta flera dagar i anspråk. 

Minna Keränen, ”Suomen matkatoimisto”, Topi Falkenberg (red.), Markalla Mallorcalle, kahdella Kanarialle. Suomalaisen chartermatkailun vuosikymmenet, Suomen ilmailumuseon julkaisuja 2, 2000, s. 80. 

Tillbaka

Kaila avled endast fyra månader efter att han skrivit detta, 31.7.1958.

Tillbaka

Kallas även för Plancks konstant, betecknas vanligen med h. Är ett centralt begrepp inom kvantfysiken. Förekommer bl.a. i det viktiga uttrycket E=hf (f är frekvensen), som till exempel anger vilken energi som är förknippad med med ett ljuskvantum (fotonen). Konstanten har värdet 6,63 x 10-34 Js.

Tillbaka

Dikotomin realism-fenomenalism avser vanligen motsättningen mellan uppfattningen att det finns en objektiv, av människan oberoende verklighet (realism) och uppfattningen att allt kan reduceras till ”fenomenen” (fenomenalism), dvs. det i den omedelbara erfarenheten givna. Fenomenalismen kan vara ontologisk, enligt vilken det enda som finns är den omedelbara erfarenheten, eller epistemologisk, vilket innebär att det förnimbara är det enda vi kan ha kunskap om. Inom fysikens filosofi kan det ”fenomenella” även stå för händelser som kan registreras av en mätapparatur, i motsats till händelser som inte går att observera. 

Tillbaka

Dikotomin avser motsättningen mellan uppfattningen att allting är orsaksbestämt (determinism) och uppfattningen att det finns händelser som saknar en orsak, dvs. är helt ”slumpmässiga”. Determinismen är en viktig del av den klassiska, Newtonska fysiken, medan indeterminismen är en väsentlig ingrediens i kvantfysiken, som den vanligen har tolkats.

Tillbaka

Kaila ville skilja mellan initialkausalitet och terminalkausalitet. Initialkausalitet står för kausalitet som den uppfattats inom den klassiska Newtonska fysiken, medan terminalkausalitet är Kailas egen idé om ett kausalitetsbegrepp som lämpar sig för vetenskaper som trätt in i en fältteoretisk fas. En initialkausal förklaring av ett skeende förutsätter endast kunskap om vissa utgångsvillkor, medan en terminalkausal förklaring utgår från processens rand- och slutvillkor. Ett bra exempel på hur detta är tänkt torde vara kvantmekaniska skeenden som utesluter vissa klassiskt möjliga utgångar, som förhållandet att elektroner i en atom bara kan exciteras till vissa bestämda energinivåer.

Ilkka Niiniluoto, ”Syvähenkisen empiristin hahmottuva maailma. Eino Kaila 1936–58”, Eino Kaila, Valitut Teokset 2. 1936–58, red. Ilkka Niiniluoto, Helsinki: Otava 1992, s. 23.

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, Helsinki: Otava 1998, s. 128 f.

Tillbaka

Med operationalism avses uppfattningen att vetenskapliga termer bör kunna defineras i termer av procedurer med vilka man avgör deras tillämpbarhet i ett konkret fall. 

Tillbaka

Ett exempel på isomorfi (strukturliket) är till exempel förhållandet mellan en karta och terrängen den avbildar eller förhållandet mellan ett notsystem och musikstycket det representerar. Begreppet spelade en viktig roll för Eino Kailas tänkande. Han menade att ett av de högsta målen för människans kunskapssökande var att finna just isomorfier, uppfattade som förenhetligande likheter i den logiska byggnaden mellan vitt skilda områden.

Eino Kaila, Den mänskliga kunskapen, övers. Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Söderström 1939, s. 25–28.

Tillbaka

(ty.) avser troligen svenskans ”till husbehov”, men torde inte vara idiomatisk tyska. 

Tillbaka

Kaila har i olika sammanhang ofta beskrivit sin svårighet med att utföra tankearbete under sommaren. 

Riku Sarkola, ”Filosofi”, intervju med Eino Kaila, Uuden Suomen Viikkolehti, 19.12.1954.

Tillbaka

(lat.) hur otroligt det än låter.

Tillbaka

Riksdagsvalet ordnades i början av juli 1958. Kailas farhågor beträffande kommunismen besannades genom att de kommunistiska folkdemokraterna DFFF, för enda gången, blev största parti med 23% av rösterna och 50 riksdagsplatser. Regeringen, som blev känd som ”nattfrostregeringen”, bildades dock utan medverkan av DFFF.

Henrik Meinander, Finlands historia 4, Helsingfors: Schildts 1999, s. 353 f.

Tillbaka

Citatet ingår i Cervantes förord till Don Quijote och har översatts till svenska på följande sätt: ”Så länge du är rik och lycklig, har du många vänner. När tiderna förbistras, ensam du står”.

Miguel De Cervantes, Den snillrike riddaren Don Quijote av La Mancha, övers. Jens Nordenhök, Malmö: Nilsson Förlag/Absint 2016, s. 16.

Publius Ovidius Naso, Klagosånger Tristia, tolkade och kommenterade av John W Köhler, Göteborg: Paul Åströms förlag 1989, I: 9, 5.

Tillbaka

G.H. von Wright till Eino Kaila 6/4 1958

Telluride House, Ithaca, N.Y.

6.IV 1958

Kära Eino!

Tack för ditt långa, fina brev från Tenerifa, så fullt av liv och tankar. Det hade gjort mig enbart lycklig, om det inte haft ett så vemodigt slutaccord. Jag kan bara önska, att det skall bli många vårar ännu för dig,1 – också på de Lyckliga öarna i Atlanten. Vad du skrev visar, att det ännu jäser i dig av nya idéer, nya också i den meningen att det kommer att ta sin tid, innan det allmänna tänkesättet bland filosofer och fysiker växer in i dem. Men jag känner mig ganska förvissad om att detta skall inträffa, – kanske inte i fråga om alla detaljerna i din naturfilosofiska tankebyggnad, men väl i fråga om dess allmänna drag och anda. Det är ganska klart, att den lavinartade utveckling, som ägt rum i naturvetenskaperna under detta sekel, måste totalt förändra begreppsbildningen och de till denna knytande filosofiska frågeställningarna; det är därför nästan beklämmande att finna att det allra mesta som skrivs – både av filosofer och fysiker – om de naturfilosofiska problemen fortfarande opererar med de gamla urmodiga kategorierna och indelningarna (determinism-indeterminism, ting-fenomen, miljö-anlag, etc.). Det behövs antagligen en generationsväxling, – men hur hjälplös också en yngre generation kan vara i dessa frågor, visas drastiskt av det du skrev om vissa ungdomars dragning till den marxistiska ideologien som underbyggnad för en naturfilosofi. Jag kan dock inte tro annat än att dessa förvillelser äro kuriosa.

Ja, jag är alltså sedan början av februari igen vid Cornell University, där jag föreläser om induktiv logik (ett ämne som jag finner ganska uttröskat numera) och håller seminarier om Wittgensteins logiska och matematiskt-filosofiska läror. Seminarierna (som mest bestå i att jag föreläser) äro mycket nyttiga för mig själv, men också mycket krävande och jag känner att jag inte alltid kan prestera det som jag önskade. Deltagare äro flera av lärarna här och ett 20-tal graduate students,2 de flesta från andra universitet än Cornell. Nivån i department är nog synnerligen hög, främst tack vare Malcolm och Rawls, – det finner man också lätt vid en jämförelse med några andra (inte i och för sig dåliga) ställen som jag besökt. Förra månaden var jag rest till Södern, till Duke University och University of North Carolina. Duke hade ett gott department under ledning av Ch. Baylis, en av de mera framstående logikerna av en äldre generation. Det var också ur andra än filosofiska synpunkter intressant att få se en glimt av Södern, – mycket olik livet här uppe. Man hade ett starkt intryck av efterblivenhet och svåra sociala missförhållanden. – För några dagar sen var jag rest till Chicago, där jag besökte vänner, och till Columbus, Ohio där jag höll en föreläsning. Av Chicago var jag mera imponerad än jag väntat; det är en verklig storstad, inte en stor småstad som Baltimore och Pittsburgh. Under vårens lopp är det ännu meningen att jag skall besöka Princeton, Yale och Harvard. På det första stället hoppas jag råka Valpola och på det sista Hintikka.

Under mina besök vid andra universitet har jag talat om negationens logik och om paradoxerna, två ämnen där jag tycker att jag har något nytt att säga. Det är nyttigt att få sina tankar på detta sätt exponerade och kritiserade, man inser att man ännu har många spadtag att gräva, innan man når botten.3

Jag bor tillsammans med en grupp studenter,4 som vänligt nog inbjudit mig att bo med dem denna gång liksom för tre år sen. Det är en mycket högtstående grupp representerande alla ämnen och intresseriktningar, flera av dem komma säkert att bli ytterst framstående representanter för sina fack. Särskilt imponerad är jag av deras allmänbildningsnivå, som står högt över det man är van vid hemifrån. Men jag vill inte heller påstå, att denna grupp är representativ för medeltalet. Amerika förefaller överhuvud att vara extremernas land: den finaste bildning florerar här i omedelbar närhet till den djupaste vulgaritet.

Innan jag slutar skall jag ännu göra följande digression till trivialiteternas värld. Det gäller sakkunniguppdraget i praktisk filosofi.5 Senaste gång försvårades proceduren av att de sakkunniga voro särdeles oeniga om själva bedömningsgrunderna: Karsten ansåg, att kompetens i teoretisk filosofi utan vidare innebar kompetens också i praktisk filosofi; du ansåg, om jag nu minns rätt, att sökande måste ha dokumenterat sin kompetens med den del av produktionen, som föll inom den praktiska filosofien6 (och att alltså meriter i teoretisk filosofi endast kunde tillmätas sekundär betydelse); medan slutligen Ketonen och Segerstedt ställde sig på ståndpunkten, att meriter i filosofi skulle beaktas som meriter i praktisk filosofi och att det endast var ett minimivillkor, att sökande också måste ha ”författat meriterande skrifter inom den praktiska filosofiens särskilda område”, som det heter i Segerstedts utlåtande. Fakultetens majoritet ställde sig också på den Ketonen-Segerstedtska ståndpunkten i fråga om kompetenskraven, och för egen del finner jag detta vara riktigt.7 Jag vill naturligtvis inte försöka påverka dig att nu intaga en annan ståndpunkt i denna principfråga än förra gången, men det kan kanske vara klarläggande om jag underrättar dig om de olika åsikter som här gjort sig gällande.

När ditt brev kom, hade jag redan kuvertet med adressen till detta utskrivet. Våra tankar hade sålunda korsat varandra över Atlanten. Troligen väntar dig detta vid hemkomsten till Helsingfors. Hoppas ni hade en angenäm och vilsam resa över vattnet och att våren skall bli vacker i Finland. Här ha vi haft en otroligt snörik vinter, först nu börja de första vårtecknen visa sig. Till midsommar bör jag vara hemma igen. Såframt jag inte strax reser ut till landet8, vilket är mindre sannolikt, skall jag försöka få kontakt med dig efter hemkomsten.

Hälsa Anna och var själv hjärtligast hälsad av din tillgivna,

Georg Henrik

Kommentarer

Kaila avled 31.7.1958.

Tillbaka

Enligt von Wrights deltagarförteckning var antalet studenter på föreläsningarna om induktiv logik exakt 20. Seminarierna on Wittgensteins Tractatus logico-philosophicus samlade 15 deltagare. von Wright antecknade inte namnen på de lärare som besökte föreläsningarna, vilket han gjort fyra år tidigare (se brevet från 12.12.1954).

von Wright, ”Förteckning över Tentander samt Deltagare i Föreläsningar och Övningar (–1966)”, Wri-SF-160-a, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Det är möjligt att von Wright har en metafor från §217 i Ludwig Wittgensteins Filosofiska undersökningar i tankarna: ”När jag uttömt skälen, så har jag nått den hårda klippan och min spade viker sig”. 

Tillbaka

Liksom under sitt tidigare besök 1954–1955 bodde von Wright på campus i Telluride House, ett hus för studenter som hade som tradition att varje termin bjuda in gästande vetenskapsmän för att bo med studenterna.

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 186, 190.

Tillbaka

Såväl von Wright som Kaila var vid tiden anlitade som sakkunniga vid tillsättningen av professuren i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet. Stolen hade blivt ledig efter Erik Ahlmans död 1952. Ett första försök att tillsätta en professor hade strandat 1954 eftersom ingen av de dåvarande sökande bedömdes vara kompetenta för tjänsten. Kaila hade medverkat som sakkunnig även i den processen, men inte von Wright.

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, Helsinki: Otava 1998, s. 384 ff.

Tillbaka

I sitt sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet 1954 hade Kaila, med en hänvisning till förordningen för praktisk filosofi enligt vilken kärnområdet var ”allmän värdefilosofi och etik samt samhälls- och rättsvetenskapernas filosofi”, argumenterat för att meriter i teoretisk filosofi borde beaktas vid tillsättningen bara i den mån de direkt behandlade frågor i anslutning till praktisk filosofi, eller belyste den sökandes vetenskapliga och filosofiska förmåga i allmänhet. Det väsentliga kriteriet var alltså att den sökande kunde uppvisa tillräcklig kompetens inom praktisk filosofi. Därmed hade Kaila i den första ansökningsrundan efter professors Erik Ahlmans frånfälle dragit slutsatsen att ingen av de dåvarande sökandena – Sven Krohn, Arne Runeberg och Kalle Sorainen – kunde anses kompetenta för tjänsten. 

Kopia av Eino Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi daterad 20.1.1954, SKS arkiv för litteratur och kulturhistoria.

Tillbaka

De olika tolkningarna av kompetenskraven för professuren i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet diskuterades utförligt i ett uttalande von Wright gjorde för Stora konsistoriet 1956 med anledning av det besvär Sven Krohn tillställt fakulteten. von Wright anslöt sig här till den Ketonen-Segerstedtska uppfattningen, enligt vilken dokumenterade färdigheter i praktisk filosofi var ett minimivillkor för tjänsten, men att även övriga (teoretiska) filosofiska meriter borde beaktas vid fastställandet av kompetensen. Frågan kom att få en stor betydelse vid tillsättningen av professuren 1958, eftersom von Wright uttryckligen tillämpade argumentet vid sitt förordande av Jaakko Hintikka för professuren. Även Kaila ansåg nu att en sökandes hela filosofiska produktion skulle beaktas vid bedömandet av kompetensen.

Georg Henrik von Wright, ”Uttalande i Stora Konsistorium 28.3.56”, Wri-SF-052, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Sommaren 1958 var den sista familjen von Wright tillbringade på Lillö i Snappertuna. Senare skulle de tillbringa sommaren på Georg Henriks barndomsställe Vålö i Ingå. 

Georg Henrik von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers Förlag 2001, s. 181.

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 20/4 1958

Helsingfors, Fältskärsg. 3. – D. 20 april 58.

Käre Georg Henrik,

tack för ditt utförliga älskvärda brev, som värmde mitt sinne. Här var ännu så gott som full vinter, när vi för c:a 10 dagar sedan efter en något besvärlig resa kom hem;1 först nu har det blivit lite vårlikt. Mitt sklerotiska hjärta tog ganska illa opp detta hopp från 25 graders värme till arktisk kyla,2 men tycks nu vänja sig. – Nu litet om det tråkiga ärende, som du berör i slutet av ditt brev, nämligen sakkunnigutlåtandet.3 Redan efter några dagars arbete är jag sjuk av psykiskt illamående, efter att ha läst i Krohns och Harvas senaste skrifter: det är ju hårresande! Det är ingalunda min avsikt att med det följande försöka påverka dig, men vore det ändå inte önskvärt, att åtminstone ditt och mitt utlåtande inte fullständigt skall gå isär? I varje fall skall jag nu nämna detta: Konfidentiellt! För det första anser jag att jag måste revidera min ståndpunkt betr. frågan huruvida sökandenas teor. filosofiska skrifter bör tas i betraktande;4 erfarenheten måste ju anses visa, att min tidigare ståndpunkt är praktiskt felaktig såtillvida som den försvårar besättandet av tjänsten. För det andra kommer jag till den slutsatsen att Krohn och Harva inte kan anses vara kompetenta. Deras senaste skrifter, som är s.a.s. specimina för just denna professur, är ”demeriter”. Vad först Harva beträffar, försöker jag någorlunda i detalj visa, att hans kritik av Westermarcks lära5 (som jag ingalunda utan vidare accepterar) är rena sofistiken, utan något som helst vetenskapligt värde; det är för mig omöjligt att förklara en person, vars intellektuella nivå är en folkhögskolelärares, kompetent till den lärostol som för ett halvt sekel sedan grundades enkom för Westermarck, ty W. var ju i varje fall en forskare av stort format, i vars mäktiga verk den engelska klassiska moralskolans tradition kulminerar. Beträffande återigen Krohn är hans ”Wertethik” i huvudsak en diffus sammanfattning av hans tidigare publicerade åsikter. I de fall, där man kan tala om en argumentering, består denna av banaliteter, men oftast består hans framställning däri, att han per fas et nefas6 av problemen gör världsåskådningsfrågor, varvid han stämplar åsikter, som avviker från hans egna, som ”mekanistisk materialism” o.a.d.; stundom gör han av dessa åsikter rena vrångbilder. Någon forskning är detta ju alls inte.7 Om antingen K. eller H. får tjänsten, så är hela den utveckling inom filosofiundervisningen, som började med Westermarck, utplånad och måste börja från början. Jag ryser, när jag tänker på dessa perspektiv. – Sedan har vi denhär Jussi Tenkku. Jag har med nöje läst hans skrifter, i synnerhet den andra om Adam Smith;8 detta är nog verklig forskning, men räcker detta till för en kompetensförklaring? Om jag kan ge en sådan, så endast med stor tvekan. Resultatet blir alltså, att den enda som blir kvar utan tvekan är Hintikka.9 Men hur skall man på ett för fakulteten acceptabelt sätt motivera en kompetensförklaring? Bör man hänvisa till att även socialvetenskaperna bjuder på logiska och metodologiska problem, som är ganska litet undersökta och att en grundlig skolning i modern logik är conditio sine qua non10 för en framgångsrik behandling av dessa problem? Eller kunde man kanske argumentera som så: Modern logik är oumbärlig överallt, där begrepps- och teoribildningen når en viss högre nivå? Men detta går väl ändå inte, eftersom man ju då kunde invända: Om detta vore riktigt, så skulle en modern logiker eo ipso11 vara kompetent till vilken professur som hälst, där begrepps- och teoribildningen bjuder på vissa problem. Situationen syns mig vara svår. Åtminstone för ögonblicket ser jag ingen annan utväg än att så fullständigt som möjligt utplåna hela skillnaden mellan teoretisk och praktisk filosofi.

Senaste söndag var jag ute i vår stuga12 – och höll på att stupa i de mäktiga drivorna. Men jag flyttar nog dit ut i varje fall,13 när jag fått sakkunnigutlåtandet färdigt. Onsdag denna vecka skall jag hålla ett föredrag i fil. föreningen (”Aineellisen ja sielullisen keskinäinen suhde nykyisen luonnonkäsityksen valossa”).14 Sedan skall jag på allvar börja med växthuset. Om du stannar i staden efter hemkomsten, så försök att ringa till Kyrkslätt; fråga i ”katalogen” efter ”fru Anna Kailas telefonnummer i Kyrkslätt”; det skall just nu bli nytt nummer.

Med hjärtliga hälsningar från

din tillgivne

Eino Kaila

Kommentarer

Se brevet från 27.3.1958 om resan hem från Teneriffa.

Tillbaka

Dagstemperaturen vid Kailas återkomst var 4–5 grader i Helsingfors, med en nattemperatur så låg som −4 grader.

Sääarkisto, https://kilotavu.com/asema-kuukausi.php?aika=1958-04-01&asema=100971, hämtad 13.5.2019.

Tillbaka

Professuren i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet hade lediganslagits efter professor Erik Ahlmans död 1952. Eino Kaila och Oiva Ketonen utsågs till sakkunniga och ansåg båda att ingen av sökandena, Sven Krohn, Arne Runeberg och Kalle Sorainen, uppfyllde kompetenskraven för tjänsten. Efter att von Wright kallats till tjänsten men avböjt, utlystes tjänsten på nytt 1956 med Krohn, Jaakko Hintikka, Jussi Tenkku och Urpo Harva som sökande. Till sakkunniga utsågs Kaila, Ketonen och von Wright.

Mikko Salmela, Suomalaisen kulttuurifilosofian vuosisata, Helsinki: Otava 1998, s. 384–387. 

Tillbaka

I sitt sakkunnigutlåtande vid den ansökningsrundan 1954, hade Kaila ingående diskuterat principerna för bedömingen av kompetensen. Genom att hänvisa till specifikationen av den praktiska filosofins undervisningsområde och dess placering vid den statsvetenskapliga fakulteten, kom han fram till att professurens innehavare bör representera en filosofisk forskning med ett ”organiskt förhållande” (”elimellinen yhteys”) till socialvetenskaplig forskning och undervisning. Den del av den sökandes produktion som inte tillhörde det område som definierades som praktisk filosofi fick betraktas endast som ett belägg för den sökandes vetenskapliga och filosofiska förmåga i allmänhet. Utgående från detta resonemang kunde han t.ex. argumentera för att Sven Krohn inte var kompetent för tjänsten, eftersom hans produktion huvudsakligen föll utanför den praktiska filosofin. Nu hade han dock ändrat sig och ansåg i sitt utlåtande 1958 att den sökandes hela filosofiska produktion skulle beaktas vid bedömandet av kompetensen, med motiveringen att hans tidigare ståndpunkt kunde försvåra tillsättningen av tjänsten. 

Kopia av Einoa Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi daterad 20.1.1954, SKS arkiv för litteratur och kulturhistoria.

Kailas utlåtande om professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, protokoll för fakultetsrådets möte 17.9.1959, § 178 bilaga A, Statsvetenskapliga fakultetens arkiv, Helsingfors universitets centralarkiv.

Tillbaka

Harva publicerade redan 1941 en artikel om Westermarck i tidskriften Ajatus. Kaila avser dock här i första hand det Harva skriver om Westermarck i sina böcker Moraali ja yhteiskunta (1957) och Etiikka (1958). 

Eino Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, Arkki, Helsingfors universitet.

Tillbaka

(lat.) med lovliga eller olovliga medel, till varje pris.

Tillbaka

Kailas främsta invändning mot Sven Krohns filosofi tycks uttryckligen vara att den inte är vetenskaplig i Kailas mening, utan kan betraktas som ”ett sterilt tvistande om värderingshaltiga livsåskådningsfrågor” (”steriiliä kiistaa arvostuspitoisista elämänkatsomuskysymyksistä”). I sitt sakkunnigutlåtande avslutar Kaila avsnittet om Krohn genom att mena att valet av denne skulle innebära att ”utvecklingens hjul vreds ett halvt århundade tillbaka” (”kehityksen pyörä käännetään taaksepäin puoli vuosisataa”).

Eino Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, Arkki, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Ur Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi framgår det att den avsedda skriften av Jussi Tenkku om Adam Smith är ”Moraali ja rikkaus onnen perusteina” (Ajatus  20, 1957). Tenkkus andra artikel om Adam Smith kan vara ”Adam Smithin ajatuksia kansalaiskasvatuksesta” (Kansanopisto, 1956).

Eino Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, Arkki, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Jaakko Hintikka utsågs slutligen till professor i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet. Han innehade lärostolen 1959–1970.

Tillbaka

(lat.) condicio sine qua non, ett villkor utan vilket inte, ett absolut eller ofrånkomligt villkor.

Tillbaka

(lat.) bara genom det, just därigenom.

Tillbaka

Kaila hade en sommarstuga vid Humaljärvi i Kyrkslätt. 

Tillbaka

Kaila beskrev sig som en ”naturdyrkare”, som vanligen redan i april flyttade ut till villan för att idka växthusodling nära naturen. Först då ”den första stjärnan tändes på hösthimlen” återgick han till sitt systematiska naturfilosofiska arbete. 

Riku Sarkola, intervju med Eino Kaila, Uuden Suomen viikkolehti 19.12.1954. 

Tillbaka

Föredraget, som sannolikt blev Kailas sista, hölls onsdagen 23.4.1958 på Filosofiska föreningen. Det refererades följande dag åtminstone i Hufvudstadsbladet, som angav ”Ande och materia” som rubrik för föredraget. Enligt tidningen avslutade Kaila föredraget med några ”lyriska syner” på ”vår värld och jämmerdal”. Kaila hade här återknutit till idén om världen som en ”kaikkiyhteisyys” (ungefär ”all-enhet”), som signaturen L.H. lite förvirrande översätter till ”allsamlande”. Föredraget ser ut att ha avslutats med en beskrivning av mänskligheten som ”några ögonblicksvarelser av vilka en del tror sig kunna veta någonting om sig själv och omgivningen”.

L.H., ”Eino Kaila. Jämviktssträvandet primus motor i allt levande och skeende”, Hufvudstadsbladet 24.4.1958. 

Tillbaka

Eino Kaila till G.H. von Wright 13/6 1958

Kyrkslätt, d. 13 juni 1958

Käre Georg Henrik,

dina bekymmer beträffande den omständigheten, att vi diskuterat kompetensfrågan, är obefogade. Dina senaste antydningar visar, att du, vad sökandenas rangordning beträffar, kommit till alldeles samma resultat som jag. Också enligt min mening är nog Harva den svagaste; i mitt utlåtande har jag betecknat och karakteriserat honom som ”populärfilosof”.1 Jag tror inte att mitt utlåtande, som jag redan lämnat in, skall bereda dig några obehagliga överraskningar.2

Jag har nu bott här på landet över en månad, och uppriktigt sagt lidit svårt av kyla och fukt. Antagligen är det nu sista gången jag bråkar med trädgård och växthus.3 Måtte det nu bli varmt och vackert åtminstone från och med midsommar, då du enligt uppgift skall komma hem. Välkommen!

Din tillgivne

Eino Kaila.

Kommentarer

I sitt utlåtande skriver Kaila att man gärna läser Urpo Harva, men bara till en viss punkt, där forskningen borde ta vid. Som populärfilosofi rekommenderar han särskilt Urpo Harvas bok Ihminen etsii itseään. Ihmisen ongelma marxismissa, eksistentialismissa ja personalismissa (1957). Hans slutsats var dock att Harva, i likhet med alla sökande utom Jaakko Hintikka, saknade kompetens för tjänsten i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet. 

Eino Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, Arkki, Helsingfors universitet.

Tillbaka

Kaila och von Wright placerade båda Jaakko Hintikka i första förslagsrummet för professuren. Men i motsats till Kaila, som ansåg att endast Hintikka kunde betraktas som kvalificerad för tjänsten, menade von Wright att såväl Sven Krohn som Jussi Tenkku innehade kompetensen för tjänsten (i nämnd ordning).

Eino Kailas sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi 4.5.1958, Arkki, Helsingfors universitet. 

Kopia av von Wrights sakkunnigutlåtande för professuren i praktisk filosofi 10.9.1958, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet.  

Tillbaka

Eino Kaila avled en dryg månad senare, 31.7.1958, på stugan i Kyrkslätt.

Tillbaka

Bilagor

The justification of induction1

Paper read in Cambridge Moral Science Club on the 25th of May 1939.

When we speak of inductive inference we mean roughly this: from the fact that known members of a class possess a certain property we conclude that unknown or future members of the class will exhibit the same property. This conclusion can apply either to all the members of the class or to a definite proportion of them; in the former case the induction may be called a Universal Generalization, in the second case a Statistical Generalization. For the sake of simplicity I shall deal in the following mainly with inductions of the former kind. This limitation, however, will be of no relevance for the general inductive problem.

It is an obvious fact that so called ”inductive inference” plays a very important role in science as well as in everyday life. Most of our actions are based on induction, i.e. we assume that certain regularities which hitherto have been reliable, can be safely relied on even in the future. Although experience sometimes shows that observed regularities were only apparent or subject to limitations which we had not taken into consideration, there obviously remains a multitude of occasions on which we feel no hesitation in trusting our inductions, or rather: on which it would seem almost absurd to question their validity. But what is the criterion for that an induction can be trusted, how can we justify the inferences we draw as to what will or what is likely to happen? If there were no justification for this, science as well as practical life would seem to be based on merely haphazard guessing and the fact that we have been so fortunate in trusting our inductions as we actually have must be considered immensely strange if dued only to ”chance”. The demand for a proof that inductive inference if not necessarily so at least with a considerable degree of probability will be true constitutes what may be called the inductive problem.

I shall begin with quoting a passage from a distinguished present-day British philosopher, which I think is significant for a fairly wide-spread attitude towards the present state of the inductive problem. He says:

Induction as a habit exists among animals and savages, and is a very frequent source of error. The problem of extracting an acceptable principle to replace this animal habit remains for the moment unsolved. I am convinced that induction must have validity of some kind in some degree, but until the problem of showing how or why it can be valid is solved, the rational man will doubt whether his food will nourish him, and whether the sun will rise tomorrow.

So far Mr Russell.

The ideal way of attacking the inductive problem would obviously be to analyse the idea of ”justification” and consequently to show to what extent we are so to say ”justified” in asking for a justification of induction and to what extent we are not. This way, however, presents some difficulties, owing to a most important peculiarity in the inductive problem. Namely that the problem of finding a justification for inductive inference is in a sense – and as far as I can see just in the sense which commonly is thought of in connection with the inductive problem – a so to say pseudo-problem, a confusion of pictures which we associate with different terms. This result is often expressed in some such way as: there is no justification of induction, which is utterly misleading because it so easily gives rise to the above-mentioned idea that uniformities in the course of nature are dued to chance, or to the opinion, expressed in the above quotation, that in order to be rational we must doubt our inductions. All this is nonsense, but as far as I can judge it is extremely difficult to separate such ideas from the true meaning of what I wanted to show if one only considers the matter quite abstractly, and therefore I shall not attempt here to give an analysis of the meaning of justification, but proceed in a different way.

We know from chemistry that the melting point of phosphorus is 44°C. It is obvious that this result has been obtained in what we call an inductive way, i.e. we have melted different pieces of phosphorus and found that they all melted at the same temperature. From these observations we generalize that all pieces of phosphorus will melt at 44°C or, as we say it, that the melting point of phosphorus is 44°C. If we later on found a piece of phosphorus which melted at a different temperature, should we then say that our generalization was false? Obviously we could do so, and as far as I can see that is at least under certain circumstances what we actually should do, but it is important to note that even another attitude is possible and actually has been suggested just in connection with this example. We could namely maintain that the examined substance was no piece of phosphorus at all. This because the melting point – 44°C – which originally was an empirically observed property of substances already called pieces of phosphorus, simultaneously with the establishment of the generalization was made a defining property of phosphorus. Therefore a substance which has all the other defining properties of phosphorus but melts at a different temperature is not phosphorus at all but some other substance. The induction which led to the establishment of the generalization in this case is of a kind sometimes called ”rational induction” and it is obvious that inductions of this type play an important role in the formation of scientific concepts. We begin by a set of singular, empirical, i.e. synthetical propositions, which suggests a generalization, but to the generalization itself we give analytical validity. After the establishment of the generalization the originally synthetical singular propositions obviously become analytical also. But this transition from synthetical to analytical is often made almost unconsciously and very seldom explicitely stated, and seems to me therefore to offer a fairly good explanation for some cases where we believe in an inductive method leading to absolute certainty. Many inductions obtain their absolute certainty from their being analytical statements, and thus the problem of justifying their assumed truth does not occur at all.

Now it has been maintained that if we take a corresponding attitude in the case of all natural laws, the inductive problem would altogether disappear. It is easy to see, however that this would not be the case. – Suppose that we regarded all natural laws as analytical propositions. Then we could coordinate to at least a great multitude of them general synthetical propositions after the following pattern: We have first of all the analytical proposition, say, that all pieces of phosphorus melt at 44°C. But in addition we get a proposition of the type: if a substance has all the defining properties of phosphorus except perhaps the melting point which is still unexamined, then it is very likely that this substance really is phosphorus. The possibility of adding this proposition to the first one is actually of the greatest importance. Because if it were not possible to coordinate to our inductions, regarded as analytical statements, propositions of this kind, which generally speaking assert that we regard the applicability of an analytic statement as highly, as we say, probable as soon as some defining properties are known to be present, this would imply that it were impossible to make any successful predictions in science. But as a matter of fact we are constantly making predictions and at the same time assuming that we are justified in doing so. But for this assumption the view that natural laws are analytical propositions gives no justification. Thus even within this view the inductive problem reoccurs.

Before we entirely leave this view, however, it may be useful to consider shortly another case where a similar attitude is possible. Let us take the well-known example with the billiard balls, the stroke of the one ball being the cause of the second ball’s movement, this implying that whenever one ball strikes another the second one will move. Suppose it happened that although a ball was struck by another it did not move. When we investigate the circumstances we find, say, that the ball was fixed on the table and could not move at all. Obviously nobody would say in this case that our causal law had been refuted, we should simply say that the cause did not bring about its effect on account of a counteracting cause, namely the ball being fixed on the table. All this may sound most trivial, but deserves in fact great interest, because it indicates that our original formulation of the law was in a sense incomplete. What we really ought to have said was: always when one ball strikes another this will move, provided that certain additional conditions are fulfilled, e.g. that there are no counteracting causes. Only if we knew for certain that these additional conditions are fulfilled we should speak of a falsification of the general law if the supposed cause did not bring about its supposed effect. But what are the criteria that really all additional circumstances are enumerated, or that no counteracting cause can be present? Obviously there are no so to speak given criteria for this at all, and even if we in many cases do fix these criteria arbitrarily, e.g. in all the cases where we wish to bring about an experimentum crucis, there are obviously other cases in which we do not wish to decide in advance whether really all relevant circumstances are taken into consideration or not. And here again an attitude similar to the one in the example with the melting pont of phosphorus is not only theoretically possible but, as far as I can see, in fact often resorted to when we wish to justify well-established inductions, namely the following: we make the truth, or better the working of the law the criterion that the circumstances necessary for its application are present. We define in other words the presence of a counteracting cause by the law’s not-working. – Something of this kind occurs e.g. in physics when we speak of isolated systems.

This attitude towards inductions differs from the former therein that whereas we in the former case started from singular synthetical propositions and ascended by a sort of quasi-induction to general analytical propositions, we in the last-mentioned case only operate with synthetical propositions, which, however, are regarded as incomplete, as fragments so to say of certain ”ideal” propositions, whose truth never can be contested because we per definitionem have excluded any falsification of them. But although this again gives a sort of justifications of particular inductions it is easily seen that the inductive problem as a whole cannot be eliminated in this way. Let us namely assume, that we wished to regard all natural laws as incomplete propositions in the sense described above. Then we could be perfectly sure that all our inductions are true, i.e. that we need not fear a falsification of any of them. But now we must not forget, that when we apply these natural laws we apply them as incomplete, and from this again follows that if we did not regard, not only the law itself as true, but also the fragmentary part of it which we actually use as sufficient for a reliable prediction, we could again not rely on inductions for any practical purposes. But as a matter of fact we use inductions for making predictions and in most cases we rely on our predictions or regard them as highly probable. But what justifies us in relying upon our predictions, what can assure us that because it hitherto has been possible to predict events successfully it will be so even in the future? This is the inductive problem which again appears.

I have dealt with these views to some length because they seem to me to offer a very good explanation for a great many puzzling problems connected with so called inductive inference, and although they are not able to solve or to eliminate the inductive problem as a whole they leave it in a much less so to say exciting state than it was before. But I do not pretend to have made the point clear at all. When we state the view in terms of oversimplified examples as here has been the case the whole thing has a tendency to look so utterly naiv and everybody is likely to say: ”yes, surely it is so, but this is not interesting”. – Perhaps I could say it better in this way: When Hume says that causal laws are never necessary connections, because we can always, as in the case of the billiard balls, imagine things to be otherwise without having a contradiction, he certainly is essentially right. But if we actually e.g. in the case of billiard balls try to imagine that the assumed causal law does not hold, we shall soon find first of all that it is not at all clear what this really comes to, and secondly that if we give it a definite meaning this would be something very so to say ”upsetting”. This is because the induction we consider is not an isolated uniformity, but bound up with an immense bulk of knowledge, e.g. the laws of mechanics and a multitude of other experiences of a very general kind. These connections again introduce an element of necessity, first of all in the form that inductions are logically dependent upon each other, and secondly in the form that among these propositions some only apparently assert anything about matters of fact but play actually the role of definitions and what, above all is important in this connection, it is usually not at all settled which propositions are to be regarded as definitions and which are not. All these facts considered together throw a peculiar light upon the inductive problem and give a partial explanation why the idea of a justification of induction is so natural and so dear to philosophers. We shall, however, proceed further and examine if there is no other way of securing the truth of inductions which at the same time would completely solve the inductive problem. Such a solution has in fact several times been proposed by philosophers in the form of what has been called an inductive logic.

The main idea underlying the trials to establish an inductive logic could be described as follows. We wish to establish the law, say, that A implies S for all values of x. – In the following I omit the variables. – We examine for this purpose a multitude of cases having A and S in common and beside these naturally a good many other properties which must not remain constantly present from one case to another. So we get instances

ABCDE…S

ABCFG…S

AFGHI…S and so on.

As long as there remain other characteristics beside A and S common to all the instances the possibility is present that some of these other characteristics and not A entails S. As we cannot assume that we have complete knowledge of all the characteristics present in a given case, we can never know for certain that the examined cases do not have other characteristics beside A and S in common. But by multiplying the instances and not finding any other characteristics than A and S common to all of them we make it, as we say, more and more probable that A and S are the only common characteristics. Let us, however, for a moment assume that we were sure that A and S are the only characteristics common to all the instances. Then we have established what is sometimes called a perfect analogy between A and S. Does it follow from this that the law A entails S really is true, i.e. that whenever in the future A will be present S will be present also? Obviously this does not follow from the mere fact that we have established a perfect analogy between A and S, unless we establish a special postulate to the effect that a perfect analogy is sufficient for the proof of a law of the form A entails S. Such a postulate or a postulate of a similar type occurs in most systems of an inductive logic; let us here call it the postulate of Uniformity of Nature.

What is the logical nature of this postulate? It is obviously a general synthetical proposition. But how then do we know that it is true? If we try to base it on induction we move in a vicious circle. And if we do not base it on induction it must be true a priori. Without entering the old question, whether synthetic judgements a priori are possible or not, it ought not to be difficult to see that the assumption of such judgements could not help us to solve the inductive problem. If we only say that whenever A is present S must also be present because it follows from a synthetic proposition a priori, we obviously do not assure us of anything at all, unless we can give reasons why the a priori proposition must be true. If we give these reasons by pointing to other, still more general propositions from which it follows we only remove the problem a step further away, but do not solve it. An escape from this infinite regress was tried by Kant, who based certain synthetic truths a priori as e.g. the Law of Causation, which roughly correponds to what we have called the postulate of Uniformity of Nature, upon the principle that these truths were necessary in order to make experience possible. But even this does not help us to solve the inductive problem. Because first of all: the truths which we deem necessary in order to make experience possible may be formulated in such a general way that it is never possible to draw any conclusions from them as to concrete happenings. In this case, which Kant apparently had in mind, the synthetic judgements a priori do not help us to solve the inductive problem for any single case, and consequently does not help us at all. This was by the way pointed out by the followers of Kant who hardly himself realized the full amount of this truth. Or secondly we could formulate these principles in such a way, that it were possible at least in certain exceptional cases to draw conclusions from them as to matters of concrete fact. This would in our example amount to the same as to saying, that under certain peculiar circumstances S must always be present when A is present, because if this were not the case, we had violated a general rule, which is necessary in order to make experience possible. But if so, then we are of course as justified to ask: how do we know that experience – in the sense of future experience – really is possible in this case? as we are justified to ask how do we know that whenever A will be present S will be present also? because in this situation these two questions come to the same thing. And to ask this is nothing but to ask for a solution of the inductive problem. This way of dealing with the idea of an inductive logic and with Kant’s famous attempt to solve the problem of Hume may again seem too oversimplified and naiv. But I suspect that the difficulty in a way consists just in seeing that we can simplify matters here to this enormous extent. It may e.g. be objected that the important difference between Kant and Hume lies therein, that whereas Hume maintained that causal connections are necessary connections, Kant showed that even if we cannot be certain, say, that A is the cause of S we can be sure that there must exist some cause for S, i.e. some character or combination of characters having the power always to produce S, and that this is a great step forward in comparison with the state in which Hume left the problem. This sounds very plausible. But to maintain merely that there must be some cause for every phenomenon, is much the same as to maintain e.g. that for every set of points in a system of coordinates there exists a function such that the values of the coordinates of the points correspond to ordered pairs of values satisfying the function, – which by the way is an analytical statement. And if we again try to specify what we mean by saying that every phenomenon has a cause in such a way that it gives some real assistance in our search for causes then we introduce assumptions which themselves are inductive.

Finally I shall make some comments on what may be considered most important of all in connection with the inductive problem, namely so called inductive probability. It is very often stated, both in philosophical textbooks and in ordinary language that all inductive inference is merely probable, that we can know anything about the future only with probability, although in some cases, e.g. where we have employed scientific methods, with a high degree of probability in other cases again with a mediocre or small probability. I feel certain that we in many cases can assign a definite meaning to propositions about the probability of inductions and hypotheses, that we e.g. can explain what we mean by saying that a simple hypothesis is more probably than a complex one or that the verification of an unexpected or strange consequence of a hypothesis increases its probability more than the verification of even a great number of more ”trivial” consequences. But it is important to note that although this may be so, probability-considerations do not give us any better justification for inductive inference than e.g. the above-mentioned idea of an inductive logic does. This I wanted to point out by means of some very brief and very general deliberations as to the nature of the probability-concept.

When we say that something is probable we can mean, roughly speaking, one of two things. Either we mean something which already involves explicit assumptions about the future, e.g. about the stability of statistical series. As these assumptions are themselves inductive, this meaning of probability will not help us to a justification of induction. Or we make the probability values depend upon something which does not involve assumptions about the future, as e.g. when we say in the case of a symmetrical and homogenous penny that the probability of getting head is 1/2, meaning something like: we have no reason to expect the occurrence of head more than the occurrence of tail. (The meaning of this is of course extremely obscure. All I wanted to point to is that in order to get a justification of induction in terms of probability we must not base probability-judgements upon assumptions which are themselves inductive. Mr Keynes’ probability-relation for instance is meant to be a relation not involving any inductive assumptions.) This probability-concept we then connect with induction by saying that it determines degrees of rational belief in future events. This expression again will have no bearing upon the justification of induction if it does not imply e.g. in the case of two different degrees of belief in two different inductions that we expect that in making predictions we shall on the whole be more successful with the induction we regard more probable than with the other. As this phrase is somewhat ambiguous I shall illustrate what I mean by an example. Let us assume that we can produce a property S either by producing first another property A, or by producing the two properties A and B, and that we regard the latter way as leading to the desired result with a higher degree of probability than the former. This can mean two things. Either it means that A and B more frequently lead to the desired result than only A, or it means that as far as our experience goes both ways of producing S always have given the desired result but that we know of analogous cases, A´ producing S´ and B producing S´, where B has been after all shown to be necessary in order always to get the desired result, and that we therefore expect it to be necessary even in this case. But from this, and that is the crucial point, does not follow anything as to whether we actually shall succeed better in the long run in making predictions according to the more probable law than in making predictions according to the less probable. In other words – and we could express it almost paradoxically –: it does not follow in the least that it is ”rational” to act in accordance with our rational beliefs. That this actually is the case is by the way not at all so easily seen as is shown by the famous attempts to justify induction starting from purely a priori considerations by means of the Laws of Great Number. That this attempt is a failure is nowadays admitted by almost every philosopher as far as I know, but it deserves in fact greater interest than many other proposed ways of justifying inductions. I can, however, not enter into these questions here. – Anyway, we can say that if probability does not tell us anything about how to act in order to be successful then it gives no justification of induction. – Here I think a supporter of the theory of inductive probability would make an immediate objection. Of course, he would say, does he not maintain, that we could prove that if we acted in accordance with rational beliefs we must in the long run be more successful than if we acted in any other way; he only maintains that it is a way of acting which most probably will be successful. But this is only to remove the problem and precisely the same things could be said about this probability of a second order. To say merely that probability tells us something not about success but about probable success does not help us at all in the inductive problem. This is just the difference between the older school of justifying inductions by means of probability-considerations and the more recent one of e.g. Mr Keynes: In the eighteenth century philosophers maintained that we from a priori considerations about probability could deduce propositions about what actually was going to happen in the long run, whereas modern philosophers rightly maintain that we can deduce what is going to happen in the long run only with probability. The difficulty consists in seeing that when we say so we are not giving any more the slightest justification of induction. This difficulty is not so easily overcome and I do not pretend to have made the point quite transparent, so to say, for you.

I have tried to show in this paper that if we by demanding a justification of induction demand some sort of proof that the future will be in uniformity with the past or that our beliefs are rational in the sense that if we act according to them we shall ultimately have more success than if we do not act so, then we are crying for the moon. I think that to realize the full amount of this truth, is to see – what I indeed have not explicitly tried to show here – that the problem of finding a justification of induction is no problem at all in the proper sense of the word, that what matters is not that the justification of induction is lacking, but rather: that here is nothing to justify at all. The inductive problem – as so many problems in philosophy – is like a mist, and to solve the problem is merely to make the mist disappear. – What I have said is not meant to be a proof for this, I have merely tried to to point out a way; which – if followed – ought to contribute to a clarification of the ideas which we are apt to connect with this particular problem.

Kommentarer

Georg Henrik von Wright höll ett föredrag med rubriken ”The justification of induction” i Cambridge filosofiska förening, The Moral Sciences Club 25.5.1939. Föredraget skickades som bilaga till brevet från 26.5.1939, anspråklöst karakteriserat som ”en hjärtligt enfaldig historia”. Det utgör ett viktigt dokument över framskridandet av von Wrights arbete på sin doktorsavhandling i Cambridge. Utöver kopian som skickades till Kaila existerar även ett annat exemplar av föredraget, som uppbevaras i von Wright och Wittgenstein-arkivet vid Helsingfors universitet.

Tillbaka

Professor Eino Kaila: Festtal vid Helsingfors universitets 300-årsjubileum den 5 september 19401

Det var under en säregen epok i europeiskt universitetsliv som denna högskola för trehundra år sedan såg dagen. Såsom ett karakteristiskt drag kan anföras att de flesta av 1600-talets mest berömda tänkare, forskare och lärde – såsom t.ex. Descartes och Grotius, Leibniz och John Locke – inte voro universitetsmän. Karakteristiskt är också, att då den ryktbare holländske fysikern Huygens år 1666 kallades till Paris, blev han inte professor vid Sorbonne, utan medlem av den nyss grundade Franska Vetenskapsakademin. Dessa vetenskapsakademier, av vilka de främsta uppstodo just under detta sekel, voro den moderna vetenskapens egentliga vårdare, medan däremot universiteten för det mesta ännu vore medeltidsmässiga, skolastiska läroanstalter.

Detta äger sin giltighet såväl beträffande katolska som protestantiska land, såväl beträffande Frankrike som England och Tyskland. Vad det sistnämnda landet vidkommer kan det nämnas, att Leibniz betraktade flertalet av samtidens tyska universitet som ”munklika inrättningar i vilka man idkar onyttiga hugskott”, ej heller är det någon tillfällighet, att samme Leibniz uppgjorde planen till en ”Kunglig Akademi” i Berlin, som senare gav upphov åt ”Preussische Akademie der Wissenschaften”. Vi äga en synnerligen noggrann kännedom om de förhållanden som i medlet av 1600-talet rådde vid Englands äldsta och ryktbaraste universitet, Oxford, varest John Locke studerade på 50- och 60-talet. Den akademiska grundkursen, cursus philosophicus, som inbegrep bl.a. det s.k. trivium, var väsentligen likadan som den varit under medeltiden, t.o.m. de läroböcker, som användes voro bortåt tre sekler gamla, undervisningsspråket var uteslutande latin och grekiska, vilka språk även anbefalldes som talspråk i universitetskretsar. Endast matematikern Wallis tilläts hålla föreläsningar på folkspråket – ”i den mån han ansåg det härtill dugligt”.

Då Locke sedan tröttnade på skolastiken och på 60-talet började studera medicin, kunde han konstatera, att förhållandena inom den medicinska fakulteten stodo på en lika medeltida nivå. Oaktat Vesalius för redan hundra år sedan lagt grunden till den moderna anatomin och Harvey i början av seklet upptäckt blodomloppet, utgjorde Hippokrates’ och Galenus’ verk fortfarande det enda föremålet för föreläsningarna i medicin och den enda förändringen i jämförelse med medeltiden var att man en gång i året förrättade en offentlig obduktion.

1600-talet en vågdal i universitetets utveckling.

Frånsett vissa undantag – till vilka visserligen t.ex. Newton hörde; han var ju fr.o.m. 1669 professor vid universitetet i Cambridge – pulserade den nya tidens hett skapande liv utanför universiteten i de vetenskapliga eremiternas ensliga kamrar eller också i enskilda forskarsällskap, de som sedermera gåvo upphov åt vetenskapliga ”akademier” och ”societeter”. Sålunda gjorde man i Oxfords urgamla colleges narr av ett hemligt vetenskapligt sällskap, vars medlem bl.a. var den moderna kemins grundläggare, Robert Boyle, och som bar namnet ”the invisible college”, det var ingenting mindre än det första fröet till det ryktbara ”Royal Society”. Många av den nya tidens män samlades där vid mötena varje vecka, för att dryfta ”scientific affairs”, i avsikt att idka en baconiansk ”erfarenhetsfilosofi”, d.v.s. empirisk vetenskap.

I själva verket passerade universiteten på 1600-talet en vågdal i sin utvecklingskurva. Därifrån höjde de sig endast så småningom när den moderna vetenskapens ande i slutet av seklet och i början av följande blivit hemmastadd i dem, så att de från att ha varit rena läroanstalter åter blevo härdar för en skapande forskning. Vad exempelvis Tyskland angår, kan som ett epokgörande datum nämnas året 1734, då det grundades ett universitet i Göttingen, som snart vann världsrykte, det första vid vilket forskningens och undervisningens frihet, libertas philosophandi, helt var förverkligad. Först då hade det gamla och det nya smultit samman för att bilda det moderna intellektuella livets mäktiga flöde. Först då vände sig även universiteten slutgiltigt från kompendier och kommentarer till själva urkällorna, iakttagelserna av naturen eller de ursprungliga texterna. Nu först, när antiken definitivt upphörde att vara endast ”nådens förgård” och en antik tänkare att vara endast ”praecursor Christi in naturalibus”, Kristi föregångare i naturliga ting (som det sades om Aristoteles under medeltiden), uppstod också den moderna filologin.

Det är skäl att minnas allt detta, när vi söka skärskåda även vårt eget universitets första hävder i deras rätta belysning. Men härtill kommer även en annan väsentlig omständighet.

Upplysningens sena seger medför Åbo Akademis blomstring.

Till Auras fjärran stränder anlände kulturströmningarna, som uppstått i Västeuropas stora centra, i början kännbart, ja ofta decennier försenade. När böljorna hunnit hit, hade de redan för det mesta förlorat sin kraft och de olika strömmarna hade redan hunnit smälta samman. Sålunda syntes här knappast några spår av de korssjöar som som uppstodo då anhängarna av Cartesius’ deduktiva och Newtons induktiva metod drabbade samman, och varom t.ex. Voltaire vet att berätta i sin skildring av fransk och engelsk naturvetenskap i början av 1700-talet. Brytningarna vore här mindre skarpa, ännu lindrigare än i Tyskland. Visserligen säger Porthan, att wolfianismen ”trängde in här med stort gny”, då det andliga livet åter började pulsera efter Stora ofreden, men man bör minnas, att detta tänkesätt självt var en kompromissprodukt, vars makttillträde ännu underlättades av att det stod skolastiken närmare än någon annan av den s.k. upplysningens märkligare andliga yttringar. Fördenskull skedde här övergången från skolastiken till en någon mån upplysningsmässig åskådning jämförelsevis smärtfritt. Och vidare: de skarpare franska yttringarna av upplysningens anda vunno här aldrig något betydande fotfäste, utan denna anda blev för det första blott till en del förhärskande i sina mildare, måttfullare former och vidare hade den då redan hunnit blanda sig med andra, mot romantiken pekande element. Ty då, ungefär på 1700-talet, hade Akademia Aboensis äntligen kommit fullt i nivå med tiden även i den meningen, att de stora kulturströmningarna inte längre anlände hit nämnvärt försenade. Porthan började publicera sin serie ”De poesi fennica” samma årtioende som Ossians sånger utkommo, ja, ett årtionde tidigare än Herders ”Die Stimmen der Völker in Liedern” såg dagens ljus. Då, i slutet av 1700-talet, på Porthans och Calonius’, Gadolins och Hällströms tid, utvecklade sig detta universitet till ett av nordens främsta. På de kosmopolitiska vetenskapernas, såsom matematikens, fysikens, kemins område deltog det verksamt i den internationella forskningen, och på de nationella vetenskapernas, det finska språkets, den finländska historiens, folkdiktningens, den nordiska rättens forskningsområde lade det en fast grund för ett i ordets trängre bemärkelse nationellt forskningsarbete.

Romantiken och den nationella väckelsen i början av 1800-talet.

I idéhistoriska undersökningar är ingenting viktigare, men ingenting heller svårare än att se tingen i deras rätta proportioner. Vilka dessa rätta proportioner äro, det visar ett tillräckligt stort avstånd i tiden. Då det ökas, höja sig topparna, medan de lägre kullarna sänka sig. Det som är märkligt, värdefullt, stort, höjer den historiska utvecklingen ofelbart upp i ljuset. Vi äro redskap i händerna på krafter, som vi inte känna, ty krafterna känna vi blott av dessas verkningar, och verkningarna visa sig först i framtiden.

För drygt hundra år sedan verkade vid detta universitet en krets av unga män, vars medelpunkter voro Runeberg och Snellman, och som på grund av sina medlemmars höga begåvning, stora bildning och ädla sinne väl skulle uthärda en jämförelse med vilket som helst stort kulturcentrum. De voro lysande representanter för den anda som i början av senaste århundrade erövrade vida områden i hela Europas andliga odling. Denna anda, som efter en av dess karakteristiska sidor ofta benämnes romantik – om ock denna benämning haltar liksom de flesta andra likande slagord – var mestadels kraftigt medveten om sin motsätting mot sin föregångare, 1700-tals upplysningen. Vad var denna nya anda och varav kom denna motsats, om vi nämligen söka se till sakens kärna och inte nöja oss med sådana enkla konstateringar, som att upplysningen var internationell och ohistorisk till sin inställning, de för 1800-talet karakteristiska åskådningarna åter nationella och historiska?

Med hänsyn till sakens betydelse är en litet vidare översikt här måhända tillåten.

Antikens statiska och nutidens dynamiska vetenskap.

Europas andliga liv har i två och ett halvt årtusende utvecklats i en bestämd riktning, som klarast kommer till synes på det vetenskapliga tänkandets område, men som framträder även på andra kulturella gebit. Mellan dessa olika områden synes det finnas dolda förbindelser, som man knappast ännu hunnit förklara tillräckligt. Följande exempel belysa saken. Den grekiska vetenskapen var nästan h.o.h. rent teoretisk, t.o.m. i den utsträckning att den, med undantag av några specialfall, rentav skydde beröring med det praktiska livet och föraktade tillämpning och i synnerhet experiment. ”Probieren ist besser als Studieren” har man vant sig att säga under nya tiden, greken skulle säga tvärtom. Allt som bara påminte om kroppsarbete var enligt en känd grekisk fördom ”banausiskt”, d.v.s. ordagant, hantverkarmässigt, alltså underklassigt, slavarbete. Man skulle under sådana förhållanden kunna antaga, att den grekiska vetenskapens teoretiska läggning, som i synnerhet skydde alla experiment, skulle varit blott en ideologisk avspegling av den antika samhällsbyggnaden, nämligen dess slavhushållning. Men detta kan knappast vara en tillräcklig förklaring. Ty å andra sidan se vi att föraktet för experimentet stod i uppenbar förbindelse med det egendomliga s.a.s. statiska vetenskapsbegreppet, som var eget för grekerna och som innebar hela det antika vetenskapliga tänkandets och den antika världsåskådningens kännbaraste begränsning: enligt denna uppfattning kan det inte till följd av dess väsen ges kunskap annat än om det tinglikt oföränderligt verkliga, så att alltså experimentet, som oundvikligen berör några förändringar, inte kan vara någon verklig kunskapskälla.

Det moderna vetenskapliga tänkandet och den moderna världsåskådningen uppstå så småningom under loppet av de par sekler, då uppfattningen befästes att just förändringar äro den mänskliga kunskapens viktigaste objekt, och dess märkligaste vinningar de oföränderliga korrelationer som yppa sig i förändringarna, d.ä. naturlagarna. På ett egendomligt sätt bliva nu antikens statiska kunskapsbegrepp och världåskådning dynamiska. Nu först blir experimentet begripligt och tekniken möjlig. Vad har förorsakat denna märkliga revolution i idéns värld? Det faller i ögonen att den sträcker sig mycket långt och står i hemlig förbindelse med de omvälvningar som skett i hela den europeiska mentaliteten. Uppmärksamheten fästes vid följande:

Utvecklingsidén var främmande för antikens statiska uppfattning. Allt är alltid detsamma, så tänkte forntidens bildade. Även då någon lärde att ”allt flyter”, avsåg han att säga, att tidens ström var ett evigt kretslopp. ”Den som uppnått fyrtio år har sett allt vad som har hänt och som kommer att hända”, yttrade den kejserliga filosofen Marcus Aurelius. Aristoteles lär uttryckligen, att kulturerna uppstå och gå under i ett oavbrutet kretslopp, utan någon kontinuitet i förändringen, alltså utan någon utveckling.

Antiken resulterar i att kristendomen kommer till makten. Det är svårt att inte fästa uppmärksamheten vid den motsättning som rådde mellan den för kristendomen egna dynamiska utvecklingstron och antikens statiska världsåskådning. En av denna ursprungligen orientaliska, eskatologiska tros hörnpunkter är ju förkunnelsen att en väldig omvälvning är oundvikligen förestående, den omvälvning som skall förinta all makt och styrka och göra de första till de sista och de sista till de första. Och åter måste vi minnas, att ingen förkunnare kan veta vad som är verkligen betydelsefullt i hans förkunnelse, vad som är huvudsak, vad åter bisak, emedan endast en senare tid kan visa det. Vad kristendomen bragte till världen var idén om människosläktets fortsatta utveckling, som bevarade sin betydelse, då de eskatologiska drömmarna försvunnit. Då antiken och kristendomen slutgiltigt förenades till en organisk helhet, uppstod det skede som vi vant oss kalla nya tiden.

Den moderna vetenskapens uppkomst ur den platonska idealismen.

Ty huru uppstod den moderna vetenskapen, det tänkesätt, vars för en var synliga väldiga biprodukt är den moderna tekniken?

Den uppstod så att Platons världsåskådning befriades från dess antika begränsning, så att den från statisk blev dynamisk.

Enligt den uppfattning som Platon framställde i den alla tiders första högskola han skapat, som av förekommen orsak har namnet ”Akademi”, är den mänskliga kunskapens föremål det som är ett i det mångfaldiga och bestående i det föränderliga, som är oförgängligt i det förgängliga och som sådant idéartat eller ”ideiskt”. Likaledes är kunskapen insikt om vad som i platonsk mening är ”gott”, ty ”gott” är det som är bestående, den som äger det, han ”irrar inte omkring i det som som är mångfaldigt och hur som helst”, utan han äger något bestående och förmår skapa något bestående.

Om man frågat Platon vad han ansåg vara det betydelsefullaste i sin egen förkunnelse, skulle han otvivelaktigt förklarat att det var hans mytologiserande ”idélära”. Denna reflekterar det som är ett i det mångfaldiga och oföränderligt i det föränderliga, till tinglika väsen ”bakom” fenomenvärlden, varmed – som Aristoteles alldeles riktigt anmärkte – intet är vunnet, då det är fråga om att förklara erfarenhetsfakta. Den senare utvecklingen visade däremot att platonismens historiskt betydelsefulla kärna var i den enastående insikten att den mänskliga kunskapens mål är det som i fenomenens ström blir ett och detsamma, det som är ”ideiskt” eller, för att använda en modern teknisk term, invariant. Denna insikt betydde blottandet av den mänskliga kunskapens hjärterötter. Ty vad se vi om vi betrakta den moderna vetenskapens födelse? Vi märka att denna vetenskaps största representanter, sådana som Kepler och Galilei, Descartes och Leibniz voro platoniker, likväl med den synnerligen viktiga inskränkningen att kunskapsbegreppet under tiden från statiskt blivit dynamiskt. Detta innebar, att det som är ”ideiskt” eller invariant, bör utvinnas just ur själva erfarenheterna, just ur erfarenhetsströmmens ”spegelbilder” och ”grottans skuggor” i vilka det framträder som fenomenens oföränderliga korrelationer, alltså som naturens regelbundenhet och ordning.

Då denna uppfattning vaknar och blir förhärskande hos de ledande andarna i början av nya tiden, upprepas ständigt ett känt slagord: Kunskap är makt, naturen, såväl den materiella som den andliga, kan erövras endast genom lydnad mot dessa lagar, d.v.s. iakttagelse av dem. Då förutsätter man att det gives sådana lagar, att det härskar en regelbundenhet och ordning i det varande som kan förstås av människoanden och blottas av den vetenskapliga forskningen. Men denna uppfattning är ju kärnan i den platonska ideismen, som nu blott bör befrias från sina grekiska begränsningar. Sålunda se vi att teorin skapat tekniken och inte tvärtom, vilket ännu i dag framgår av de flesta tekniska upptäckters historia. Ty naturen svarar endast om den tillfrågas, och blott den kan ställa en fråga som söker något, som är medveten om sina mål.

Regelbundenhet och ordning är förnuftsmässigt eller rationellt. Det vetenskapliga tänkandet födes, då man börjar att medvetet eftersträva regelbundenhet och ordning, d.v.s. uppställer vissa krav på förnuftighet eller rationalitetspostulat. Detta sker med väldig kraft i det grekiska tänkandet och mest avgörande i Platons Akademi. Men endast till sin högsta, mest abstrakta del är människoförnuftet ett och oföränderligt, nämligen för såvitt det alltid och överallt är ett begripande av och ett eftersträvande efter något slags ideellt objekt. Till sitt konkreta innehåll åter förändrar det sig oupphörligt, det har under historiens förlopp varit underkastat revolutionerande förändringar, ty det står i ett dolt beroende av den andliga utvecklingens alla andra faktorer. Grekernas förnuft var statiskt, det moderna förnuftet är dynamiskt. De rationalitetspostulat som t.ex. Platon uppställde, inneburo bl.a. att den superlunariska världens fysik, d.v.s. astronomin, borde vara cirkelns geometri, och den sublunariska världens fysik åter triangelns geometri. Vad det förra kravet vidkommer, frigjorde sig antikens astronomer, oavsett alla sina lysande resultat, aldrig från de begränsningar som följa av sagda postulat. Den moderna astronomin föddes genom den ingivelse Kepler fick då han med fortsättning av Platons tankegångar insåg, att ellipsen som rörelsebana var lika lagbunden som cirkeln och att man i astronomin borde tillgodogöra sig hela kägelsnittens teori och inte bara cirkelns specialfall. Därmed uppställas nu nya rationalitetspostulat, betydligt vidare än de förra. Galilei går tillväga på ett liknande sätt, då han utvidgar antikens statik till nya tidens dynamik, och sålunda först ger upphovet åt den allmänna mekaniken som naturkraft. Dessa vetenskapens lysande resultat, i synnerhet på den celesta mekanikens område, varest Newton finner de lagar, som styra universums rörelser, gör mekaniken till förebilden för allt vetenskapligt tänkande. Tänkandet har i sin helhet, på alla sina områden, en böjelse att bliva mekaniskt. Alltet själv är man böjd för att betrakta som ett urverk, som byggts och satts i gång av den stora urmakaren Skaparen, ”som utifrån blott stöter världen och för den med handen i krets”.

Upplysningstidens rationalism.

Så komma vi till den s.k. upplysningstiden. Denna tidsanda, den på 1700-talet till makten komna s.k. upplysningen, betydde att det i den moderna vetenskapen uppkomna, men i sista hand från antiken ärvda kravet på allmän förnuftsenlighet eller rationalitet tränger in i det allmänna bildade medvetandet i Europa. Denna anda var det som gjorde slut på häxförföljelserna och släckte bålen, som utplånade all slags vidskepelse, som sköt åt sidan alkemin, astrologin och annan ockultism. Och särskilt i denna punkt är det viktigt att iaktta den grundsats för idéhistorisk betraktelse, att man bör skilja det som är väsentligt och förblivande från det som är oväsentligt och momentant. Vem var den största upplysningsmannen hos oss? Det var Henrik Gabriel Porthan, den nationella forskningens grundläggare, en ojämförlig ljusbringare, som överallt där han rörde sig ersatte de fantastiska sagorna och önskedrömmarna med det kritiska empiriska rationaliserande förståndets frågeställningar och försiktiga avgöranden; en man som överallt reste sig till motstånd mot det som syntes honom fantastiskt, exalterat eller fanatiskt. Hos Porthan se vi upplysningstidens rationalism i dess ädlaste form; hos honom se vi just vilket världshistoriskt betydelsefullt framsteg den s.k. upplysningen betyder, den ”Ernüchterung des Geistes”, från vilken ingen återvändo är, då den en gång börjat, och som otvivelaktigt skall alltjämnt fortfara och tränga allt djupare in i kulturmänniskornas förhållanden, föreställningar och bruk.

Men just denna upplysningens väsentliga sida och egentliga kärna ha vi svårt att se, fördenskull att vi i viss mån alltjämnt äro underkastade de reaktioner som vissa andra sidor hos upplysningen inte kunde undgå att väcka, de sidor nämligen, som avspeglade dess egen tidsålders begränsningar, ensidigheter och överdrifter.

Ty som ovan redan sagts: Det som kallas det mänskliga förnuftet förtätar sig regelbundet till ett för varje tid eget konkret innehåll och program, som står i förbindelse med vederbörande tids alla faktorer och vilka till sin bärvidd äro ganska begränsade, och som inom kort bliva bojor, vilka utvecklingen måste bryta, om den vill gå vidare. Sådana drag äro upplysningens maskinmässiga eller mekaniska tänkesätt, dess förnuftsmässighet eller intellektualism. Alla dessa drag, som stå i nära förbindelse med varandra, gjorde sig – trots den i slutet av 1700-talet vaknande reaktionen – ännu starkt kännbara även i 1800-talets andliga liv.

Vad var enligt upplysningen denna gåtfulla varelse, som vi kalla människa? Hon var för den i första rummet ”homo faber”, människan som smed, vars uppgift är att göra, d.v.s. att i medvetandets klara dagsljus sammanställa delar till givna helheter, vilka borde följa de fasta regler som godkänts av eftertanken. Då vi säga att denna verksamhet uppfattades som ett görande är det vår avsikt att uttala att detta inte uppfattades som ett växande, d.v.s. som en organisk, omedveten, ofrivillig utveckling. Denna upplysningstidens böjelse för ett mekanistiskt och intellektualistiskt tänkesätt möta vi överallt, såväl i vetenskapliga som i konstnärliga föreställningar, såväl vid bedömandet av det existerande som vid planerandet av det kommande. Då exempelvis upplysningstidens diktare författade en tragedi, komponerade han med eftertanke en enhet med iakttagande av lagen om ställets, tidens och handlingens enhet, och väntade inte att den skulle växa fram av sig själv enligt sina egna lagar, buren av en från omedvetna djup kommande hänförelse. Då denna tids filosof – vare sig hans namn var Bacon eller Descartes eller t.o.m. Leibniz – förutsåg människans framtid, föresvävade honom bilden av en skicklig mekaniker, som med tillhjälp av urverk får till stånd häpnadsväckande automater. Då en sådan tänkare råkade rikta sin uppmärksamhet på det historiska livets formationer, var han benägen att uppfatta även dem, t.o.m. statliga och religiösa gestaltningar, som produkter av ett medvetet görande, nämligen ett överlagt avtal.

Ty den populäraste och framgångsrikaste vetenskapen var mekaniken och de tankevanor som där mognat blevo förebildliga. Vad den universella attraktionskraften är i den materiella världen, det är föreställningarnas association i den själsliga, yttrade den mekanistiska psykologi som då uppstod. Själslivet är medvetenhet, alltså vetande, som blott till det yttre står i beröring med organiska händelser, varigenom själslivet på ett sätt vars onaturlighet är uppenbar har lösryckts från sina biologiska sammanhang. På samma gång innebär det, att allt det organiska viker från det andliga synfältets centrum, att åskådningen blir ohistorisk, ty organismer äro just de kroppar, vilkas verksamhet bestämmes av deras historia.

Den romantiska reaktionen upphovet till vår tid.

Då kommer en reaktion som inte kunde utebliva. När man betraktar förändringen i den andliga atmosfären i slutet av 1700-talet och i början av följande århundrade, kan det kännas som om en idéutveckling som fortgått i tvenne sekler skulle avbrutits och den ordnade utvecklingen ersatts av ett kaos. Detta är likväl inte annat än ett synfel, som kommer av ett alltför ringa avstånd i tiden. Men synkretsen klarnar även här, då vi försöka skilja det väsentliga från det oväsentliga, med användning av det kriterium att vad som är betydelsefullt, det skall bestå och blottas då tiden är fullbordad. Och denna tidens fullbordan för den romantiska reaktionen är intet annat än just den fruktansvärda, för hela den europeiska civilisationens existens kritiska tid vari vi nu leva. Då vi inse att det som nu händer i den europeiska världen ur idéhistorisk synvinkel sträcker sina rötter ett och ett halvt sekel tillbaka i tiden, se vi också nutidens händelser samt vår egen ställning och uppgift ibland dem i ett nytt ljus.

Åter framgår det som skett klarast av vissa vetenskapliga idéers utveckling.

Under de senaste decennierna har en viss sorts litteratur fått en ovanlig spridning som står mitt emellan den vetenskapliga produktionen och en fri förkunnelse, den där eftersträvar att allmänt belysa livets frågor och ofta är mer eller mindre iklädd en skönlitterär dräkt. Denna litteratur har åtminstone den betydelsen att man av den kan känna, var tidens puls slår. Då jag här omnämner bara ett av nämnda litteraturs alster, nämligen Nobelpristagaren Alexis Carrels bok ”Den okända människan”, sker det ej emedan denna halvt ockultistiska bok skulle ha något högt vetenskapligt eller ens annat kulturellt värde, utan i främsta rummet därför att den i väsentliga punkter upprepar tankegångar som framträdde för hundra år sedan, i den romantiska naturfilosofin, medicinens och psykologins kretsar. (I detta som i andra fall är det typiskt att vederbörande författare inte känna dessa sina romantiska föregångare.) I ifrågavarande tankegångar upprepas ständigt sådana vändningar som att – tvärtom vad Descartes och upplysningen tänkte – själslivet inte i främsta rummet är medvetenhet, utan ett omedvetet organiskt skeende, att det endast är en sida av det organiska livet, att människan är en och inte två, att hon är en helhet, och att den verkliga vetenskapen om människan fördenskull är en enhetlig människovetenskap, antropologi – f.ö. ett ord, som åtnjöt lika stort rykte för hundra år sedan som ånyo i våra dagar. Allt medvetet avsiktligt görande som var upplysningstänkandets ledande mönsterbegrepp, är enligt ifrågavarande tankegångar blott ett gränsfall i det organiska växandet, vari den vanligen omedvetna och ofrivilliga utvecklingen hos de organistiska helheterna nått det yttersta stadiet av systematisk fördelning eller artikulation. Just dessa slagord, ”omedveten”, ”totalitet”, eller ”helhet”, ”organisk utveckling” o.s.v. voro lika förhärskande i romantikens tänkande som de ånyo varit det de senaste decennierna.

Och som vanligt då det är fråga om betydande ting, sträcka sig idéförbindelserna mycket långt. Om vi betrakta den moderna fysiken och de mäktiga nya teorierna sådana som relativitets- och kvantteorin, som uppstått där under de senaste årtiondena, se vi att dessa teorier domineras av det tänkesätt som man kunde kalla ”fälttänkande”. Detta tänkesätts synliga egenskap är att man där en gång för alla avstår från att använda alla mekanistiska modeller och att man framställer skeendet med hjälp av villkor som vissa ”fält” såsom helheter uppfylla. Därvid menar man med ”fält” ungefär ett sådant skeende, vid vilket det som sker på en punkt är beroende av vad som sker på andra alla andra punkter i omgivningen. Om vi å andra sidan betrakta t.ex. den moderna utvecklingsfysiologin, vars objekt är den organiska utvecklingens grundlagar, så se vi att den ledande tanken här är den princip, att den enskilda organiska delens öde fullständigt beror av den plats i den helhet vartill den hör. Vidare är det som i nutida psykologi kallas ”gestaltteori” intet annat än just detta samma ”fälttänkande”. Den som följt med idéutvecklingen på den vetenskapliga fronten de senaste årtiondena, hyser intet tvivel om att ifall denna vetenskapliga utveckling skulle ostört fått fortsätta man snart nog hade på de mest olika områden av vetenskapligt tänkande kunnat konstatera en märklig konvergens mot just nämnda ”fälttänkande”, som överallt tränger fram – ej ensidiga eller dubbelsidiga, utan allsidiga avhängigheter, genomgående verkningssammanhang i de givna helheternas eller totaliteternas krets.

Saken blir ännu märkligare, om vi granska följande tvenne omständigheter:

Först och främst att några väsentliga rötter till ifrågavarande tänkesätt gå tillbaka till romantikens tid. Snellman var, som känt, hegelian, och för hans skull har Hegels världsåskådning kommit att betyda mera för Finland än för själva Hegels hemland. Men ett av Hegels centralaste slagord lydde: ”Das Ware ist das Ganze”. Därmed åsyftade han särskilt med hänsyn till sociala och historiska enheter att sanningen om någonting blottas först då, när vi inse dess betydelse för den helhet till vilken den hör. Denna uppfattning förutsätter tillika att alla ting höra till hierarkiska, gradvis vidgade verkningssammanhang. Fördenskull kan man exempelvis inte verkligen känna någon livsform eller något skede, förrän denna form fyllt sitt värv eller förrän detta skede är förbi, så att ”die Eule der Minerva beginnt erst mit der einbrechenden Dämmerung Ihrer Flug”. Av den rysning som sådana romantiska bilder genom sin enastående intensitet uppväcker hos oss, förstå vi, on vi inte eljes begriper det, att romantikens tänkande var det första förebudet till något alldeles nytt – och detta nya var intet annat än just det tänkesätt som i våra dagar börjat mogna till det XX seklets världsåskådning, och varav en sida är den av oss ovannämnda ”fälttanken”. Visserligen antog detta förebud hos Hegel som också hos andra romantiker en form, som mera påminde om extatikerns stammande än om vetenskapens artikulerade tal, och ett och annat av detta stammande finnes kvar än i dag. Men det skall vika och formen skall mogna till ett artikulerat tal, förutsatt att kulturarbetet överhuvud skall fortsätta; här som överallt annorstädes bör den Ernüchterung äga rum som är upplysningens oförgängliga arv och som förvandlar det dionysiska ruset till apollinisk klarhet. Vad särskilt beträffar det tänkesätt som ovan benämndes ”fälttänkande”, visar oss den romantiska fysiken huru den kan iklädas en fullkomligt klar och exakt form, i vilken inte ens en strimma av dunkel blivit kvar. Det som redan skett i denna gamla och mogna vetenskap skall tvivelsutan inom kort ske även inom den biologiska, psykologiska och sociala forskningen.

Men de sammanhang som vi här söka, sträcka sig ännu djupare. Ty för det andra: Vilka ledstjärnor har den europeiska dagspolitiken följt under de senaste decennierna? Där ha vi i alla upptänkliga sammanhang fått höra ord sådana som ”totalistisk”, ”totalitet” och ”totalitär”; vi ha ofta hört talas om något som kallas ”blodets röst”, ej heller ha vi kunnat undgå att märka att detta slagord använts i sådana sammanhang i vilka en psykolog eller en sociolog skulle talat om människosjälen eller om de i de mänskliga samfunden dolda omedvetna krafterna; i tidningsartiklarna ha vi oavbrutet sett ordet ”Lebensraum”, som är den politiska motsvarigheten till vissa termer inom det biologiska ”fälttänkandet”. Och slutligen: vi märka, att vi de sista två årtiondena levat mitt ibland en väldig, till hela Europa utsträckt, social omstörtning, som innebär detsamma som en dylik omstörtning alltid först betytt, samhällets utjämning, förenhetligande, totalisering. Så iakttaga vi i nutiden samma företeelse som alltid tillförene kunnat iakttagas i Europas andliga utveckling, nämligen att kulturens olika delar, från de högsta vetenskapliga idéerna ända till det härskande ekonomiska systemet stå i fördolda verkningssammanhang med varandra.

Universitetet bör förstå nuet och visa vägen till framtiden.

Så var fallet också för hundra år sedan. De nya akademiker som då på 30-talet firade sina attiska nätter i Runebergs hem, stodo inte allenast på ett lysande sätt i nivå med sin egen tids andliga utveckling, utan de kunna se till att detta universitet, ja t.o.m. slutligen hela Finlands folk och den finländska kulturen rycktes med i den mäktiga våg som fört med sig de europeiska folken under de sista hundra åren. Och hurudan var dock den tid, då det nationella uppsvinget började? Den var så mörk, att Snellman i anledning av universitetets tvåhundraårsdag kunde skriva till en vän: ”Eder fest är en dans på fosterlandets grav.” Utan detta universitet hade man i Finland inte sått den sådd vars skörd det nuvarande släktet har skördat i form av uppkomsten av en självständig finländsk stat, den finskspråkiga kulturens ojämförliga uppsving och nu senast det finländska folkets enastående sammansvetsning. I detta universitets kretsar, ja delvis i denna samma sal ha först yttrats de viktigaste av de lösenord, som lett hela nationen i dess kamp, först för lag och rätt, sedan för frihet och självständighet. Ligger det inte något symboliskt även däruti, att samma ädla rum först hört den stora finska musiken som gjort den finska själens egenartade ton bekant ända till världens ända, såsom en egen ton i den urgamla nordiska kulturen.

Det är lättare att i det förgångna upptäcka det förnuft som ändock härskar i världshistoriens fördolda sammanhang, än i nutiden vars bränningar slunga oss omkring och hota att rycka oss ned i djupet. I själva verket har likväl den historiska processen i varje avgörande skede sett ungefär lika svårfattlig ut som den nu ser ut i våra ögon; i själva verket har dess röst alltid varit åskdunder och spåren av dess steg ha alltid fuktats av blod och tårar.

Under de senaste hundra åren har detta universitet gått i spetsen för den fosterländska utvecklingen, visande vägen som en fackelbärare. Är det förmöget att fylla sin uppgift även nu, när nationen väntar kraftansträngningar som kanske äro ännu större än de som för hundra år sedan fordrades av det?

För såvitt vi våga hoppas att det är i stånd därtill, måste det försöka göra detsamma som våra stora män vid detta universitet för hundra år sedan gjorde med hänsyn till sin tid, nämligen förstå nuet och visa den väg som leder därifrån till framtiden.

Kommentarer

Eino Kaila höll ett festtal vid Helsingfors universitets 300-årsjubileum 5.9.1940. Talet har publicerats på finska med rubriken ”Nykyajan henkinen tausta” (”Nutidens andliga bakgrund”). Föredraget publicerades orubricerat följande dag på svenska i Hufvudstadsbladet och senare även i universitetets festpublikation (Helsingfors universitets 300-årsjubileum 4–5.IX.1940 1941). I brevväxlingen förekommer föredraget i von Wrights brev från militärförläggningen i Nopala under mellanfreden i september 1940, där han skriver att det fanns i den första postförsändelse ”som nådde mig på denna gudsförgätna plats”. Även om det inte framgår med säkerhet om det är Kaila som skickat föredraget, har det tagits med i utgåvan som ett dokument över Kailas tänkande och hur han såg på de omstörtande händelserna i sin samtid. von Wrights entusiastiska mottagande är också en nyckel till hur han upplevde händelseutvecklingen i Europa.

Den här återgivna texten baserar sig på den i Hufvudstadsbladet 6.9.1940 publicerade versionen av festtalet, som sannolikt också är den von Wright läste. Översättaren är okänd.

Faksimil är inte tillgängligt för denna text.

Tillbaka