Georg Henrik von Wright

Om Wittgenstein

Skrifter 1936–2001

Utgivna av Lassi Jakola och Thomas Wallgren
under medverkan av
Yrsa Neuman, Niklas Toivakainen och Bernt Österman

Svenska litteratursällskapet i Finland
Helsingfors 2022

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland nr 865

www.sls.fi

vonwright.sls.fi

© Georg Henrik von Wrights rättsinnehavare, Lassi Jakola, Thomas Wallgren och Svenska litteratursällskapet i Finland 2022

Detta verk är licensierat under Creative Commons Erkännande-Ickekommersiell-IngaBearbetningar 4.0 Internationell (CC BY-NC-ND 4.0)

Anmärkning: Kapitel 7 i denna utgåva innehåller formler kodade i TeX, som inte stöds av alla läsprogram. SLS rekommenderar Calibre för Windows och Mac OS. Du kan också läsa artikeln i webbformat

Omslag: Antti Pokela

Omslagsbild: Wittgenstein och von Wright i Cambridge 1950. von Wright och Wittgenstein-arkivet, Helsingfors universitet. Foto Knut Erik Tranøy

E-boksproduktion: Jonas Lillqvist

E-bok 1.0.2

ISBN 978-951-583-573-4, http://urn.fi/URN:ISBN:978-951-583-573-4

Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland
ISSN 2490-1547 (digital)

UDK 1

Inledning

Lassi Jakola och Thomas Wallgren

Den osannolika vänskap som under våren 1939 i Cambridge uppstod mellan det karismatiska geniet Ludwig Wittgenstein, då tongivande lärare i filosofi i Cambridge och på höjden av sin akademiska karriär, och den unga finländska studenten Georg Henrik von Wright fick vittgående följder. I den här utgåvan publicerar vi en täckande samling artiklar och brev som belyser von Wrights relation till Wittgenstein och syn på hans liv och filosofi. En del av materialet publiceras för första gången medan andra delar av materialet i praktiken är svårtillgängligt. Utgåvan vänder sig till filosofer av facket men också, som vi gärna vill föreslå, till en vid krets av läsare i alla nordiska länder med intresse för filosofi, kultur och samhälle.

Relevansen för den senare typen av läsare är lätt att ringa in. Mötet med Wittgenstein blev av avgörande betydelse för von Wrights karriär och bidrog till att forma hans livssyn. Eftersom von Wright under flera decennier, som ledande nordisk intellektuell, utövade ett stort inflytande i vårt kultur- och samhällsliv är hans möte med Wittgenstein därmed också en nyckelhändelse i nordisk 1900-talshistoria. För var och en som vill förstå von Wrights världsåskådning och intellektuella profil kan en närmare kännedom om hans relation till Wittgenstein ge anledning till nya uppslag och fördjupad insikt. Vi tror att det material som här finns samlat också kan stimulera till nya forskningsfrågor inom olika discipliner.

En något utförligare kommentar krävs för att förklara den potential som denna utgåva har för att berika den filosofiska forskningen. Inom den akademiska filosofin är det en vanlig uppfattning att Wittgenstein är en central gestalt i 1900-talets filosofi och till och med en av de största filosoferna genom tiderna. Därmed blir umgänget med hans tänkande en viktig resurs i alla ambitiösa försök att förstå den moderna kulturens egenart och utvecklingsmöjligheter. Det märkliga är att eftervärldens syn på Wittgenstein i stor utsträckning har formats av von Wright. Bakgrunden är vissa särdrag i Wittgensteins liv och verk.

Wittgenstein publicerade under sin livstid extremt lite. Vid sidan av ungdomsverket Tractatus logico-philosophicus (1921) omfattar Wittgensteins samlade filosofiska publikationer inte ens tio tryckta sidor. Sin väldiga litterära kvarlåtenskap – det som man brukat kalla hans Nachlass – testamenterade han till sina tre vänner och studenter: Rush Rhees (1905–1989), Elizabeth Anscombe (1919–2001) och Georg Henrik von Wright (1916–2003). Efter Wittgensteins död redigerade dessa tre utifrån kvarlåtenskapen ett stort antal böcker som de gav ut som skrifter av Wittgenstein. Det är de här böckerna som är den främsta anledningen till Wittgensteins fortsatta berömmelse och betydelse. Det är alltså också de här postumt utgivna böckerna som länge har varit det viktigaste källmaterialet för forskningen om Wittgenstein. Numera är så gott som hela hans Nachlass fritt tillgänglig i elektronisk form på webbplatsen Wittgenstein source. Trots detta har det redaktionella arbete som Rhees, Anscombe och von Wright gjorde från 1951 till 1990-talet fortfarande mycket stort inflytande på Wittgenstein-forskningen.

För att förstå villkoren för vår förståelse av Wittgenstein i dag måste man alltså förstå redaktörernas formativa insats. I åtminstone två hänseenden är von Wrights roll som redaktör avgörande. För det första var von Wright mera än de andra förvaltarna mån om att söka reda på, ta tillvara, beskriva och till slut även göra tillgängligt allt vad Wittgenstein hade skapat. Han har därmed, som Lassi Jakola i sin kontextualiserande essä i denna utgåva framhäver, lagt grunden för det Jakola kallar den historisk-filologiskt inriktade forskningen om Wittgenstein. För det andra introducerade von Wright genom sina skarpsinniga och inspirerande arbeten om Wittgenstein redan tidigt hans filosofi för nordiska läsare. Dessa arbeten har satt djupa spår i vår intellektuella tradition. Således är Georg Henrik von Wrights och Ludwig Wittgensteins personhistoria, filosofiska insatser och senare verkningshistoria nära förbundna med varandra.

För att förstå von Wright är det alltså av uppenbara skäl viktigt att förstå hur von Wright uppfattade Wittgenstein och hans filosofiska betydelse. Men vi vill med den här utgåvan fästa uppmärksamhet också vid myntets andra sida och öppna nya möjligheter för forskningen att belysa det: för att förstå Wittgenstein är det viktigt att förstå hur von Wright uppfattade Wittgenstein.

Det märkliga är att betydande delar av von Wrights arbeten om Wittgenstein hittills har varit oåtkomliga för forskningen. Visserligen föreligger sedan 1982 en bok av von Wright som helt enkelt heter Wittgenstein. Men den boken ger, som Jakola i sin essä visar, bara begränsad tillgång till von Wrights syn på sin lärare och vän. Med hänsyn till von Wrights inflytelserika roll som redaktör av Wittgensteins skrifter, är det således klart att en ny, omfattande samling av hans skrifter om Wittgenstein borde ges ut åtminstone på engelska, kanske också på tyska och andra språk.

Den utgåva som här föreligger, Om Wittgenstein, strävar efter att göra tillgängligt allt av betydelse som von Wright skrev om Wittgenstein på svenska. Den kan också betraktas som det första steget mot en till en internationell publik riktad kompletterande engelskspråkig bok av von Wright om Wittgenstein. Samlingen innefattar 23 skrifter och 10 brev av von Wright som på olika sätt berör Wittgensteins person och filosofi.

Den ledande urvalsprincipen för samlingen kunde kallas för språkprincipen. Med ett undantag när har vi endast tagit med texter som ursprungligen skrevs på svenska eller som översattes till svenska eller till andra nordiska språk under von Wrights livstid. Undantaget är kapitel 18, artikeln ”Wittgenstein i relation till sin samtid” (”Wittgenstein in relation to his times”) som har översatts av fil.mag. Nike Parland för denna utgåva. För dem som i huvudsak känner von Wrights syn på Wittgenstein via hans skrifter på svenska utgör artikeln ett viktigt komplement. Det bör här vidare framhållas att von Wright tillsammans med sina assistenter gjorde en värdefull insats för att göra Wittgensteins arbeten kända också på finska. Av stor betydelse är särskilt Heikki Nymans översättningar av de flesta av de verk av Wittgenstein som har utgetts på tyska och engelska. Av dessa innehåller två en inledande kommentar av von Wright. En av böckerna har en inledande kommentar av Nyman och von Wright.1 För den som vill skaffa sig en helhetsbild av den nordiska receptionen av Wittgenstein, och av von Wrights betydelse för den, är de här finska utgåvorna givetvis mycket viktiga. Vi har trots detta valt att inte i föreliggande utgåva ta med det som von Wright skrev om Wittgenstein på finska.

Samlingen gör, med ett viktigt undantag, tillgängligt allt av betydelse som von Wright skrev om ämnet på svenska. Undantaget är breven från von Wright till hans första filosofiska mentor, Eino Kaila. I en del av de här breven finns livliga och upplysande rapporter om den unge von Wrights tidiga sammanträffanden med Wittgenstein. Dessa brev har nyligen givits ut av Bernt Österman på Svenska litteratursällskapet med titeln ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958 både som tryckt bok och som en på nätet fritt tillgänglig, rikligt kommenterad digital utgåva och e-bok. Vi hänvisar läsaren till dem. I övrigt syftar utgåvan till att vara heltäckande. Av detta följer att det i vissa fall kan finnas innehållslig överlappning mellan kapitlen. Den största delen av materialet har publicerats tidigare men flera av skrifterna – till exempel de artiklar som ursprungligen publicerats i tidningar och publikationer med en liten upplaga – har hittills varit svårtillgängliga. Även två opublicerade arkivfynd – den allra tidigaste skriften av von Wright om Wittgenstein som har bevarats och ett brev till Max Söderman – ingår som kapitel 7 och 24.

En svårighet har varit att avgränsa vilka artiklar som faktiskt är artiklar om Wittgenstein. von Wright har till exempel skrivit viktiga artiklar i vilka han diskuterar sin egen uppfattning om filosofin utgående från Wittgensteins idéer.2 I några filosofiska skrifter tillämpar von Wright också filosofiska tekniker som han själv säger att han lärt sig av Wittgenstein.3 Även om sådana texter kan lära oss mycket om hur von Wright påverkades av Wittgensteins har de inte medtagits i samlingen. Vår samling består enbart av texter som explicit handlar om Wittgenstein som person, om hans filosofi, eller om hans position inom 1900-talets idéhistoria.

I utgåvan ingår även en kontextualiserande essä av fil.mag., pol.mag. Lassi Jakola. Jakolas essä ger en historisk överblick över von Wrights förhållande till Wittgenstein och belyser von Wrights roll som Wittgensteins arvtagare och utgivare av hans skrifter. I essän tecknar Jakola också ett intellektuellt porträtt av von Wright som Wittgensteintolkare och diskuterar betydelsen av hans svenska essäer om Wittgenstein i hans litterära produktion.

Utgåvan har 33 kapitel, som organiserats i fyra tematiska huvuddelar:

Del I. von Wright som Wittgensteins biograf (kap. 1). Den här delen innehåller bara en publikation, uppsatsen ”Ludwig Wittgenstein – En biografisk skiss”, som ursprungligen publicerades 1954. Som en av de första biografiska framställningarna om Wittgensteins liv och en av von Wrights mest lästa och uppskattade texter förtjänar artikeln en framträdande position bland von Wrights skrifter om Wittgenstein.

Del II. Wittgenstein i von Wrights självbiografiska texter (kap. 2–6). Den här delen består av texter som berör Wittgensteins betydelse för von Wrights egen personhistoria. Här beskriver von Wright sin relation till Wittgenstein från våren 1939 till Wittgensteins död i april 1951. Han redogör också för sitt eget arbete som utgivare av och redaktör för Wittgensteins litterära kvarlåtenskap.

Del III. Wittgensteins filosofi och dess historiska kontext (kap. 7–23). Det här är utgåvans mest omfattande del. Texterna är kronologiskt ordnade. Denna ordning gör det möjligt att gestalta hur von Wrights sätt att förstå Wittgenstein och även Wittgensteins relation till andra filosofer och filosofiska skolor utvecklades under tiden från 1930-talet ända till början av 2000-talet. Det kan vara naturligt att skilja mellan följande tre perioder i von Wrights framställning:

Före Cambridgeperioden (kap. 7–11) innehåller texter från 1930- och 40-talet, vilka alltså skrevs innan von Wright blev Wittgensteins efterföljare som professor i Cambridge 1948–1951.

Kring Logik, filosofi och språk (1957) (kap. 12–17) innehåller texter från 1950- och 60-talet, inklusive de relevanta kapitlen i von Wrights välkända översikt av den analytiska filosofin från 1957.

Wittgenstein i sin historiska kontext (kap. 18–23) består av uppsatser som daterar sig från 1970-talet till början av 2000-talet. I de här uppsatserna diskuterar von Wright framför allt Wittgensteins ställning i 1900-talets filosofi och kulturklimat.

Del IV. Originalbrev (kap. 24–33). Avsnittet erbjuder ett urval av von Wrights tidiga brev till två viktiga vänner, Max Söderman och Göran Schildt. Breven förmedlar färska intryck från von Wrights möten med Wittgenstein. Som nämndes ovan har andra brev från ungefär samma tid av von Wright till Eino Kaila, vilka också innehåller karakteriseringar av Wittgenstein, nyligen publicerats i SLS-utgåvan ”Skriv så ofta du kan” (utg. Österman 2020).

Varje enskilt kapitel i del I–III presenteras med en redaktionell anmärkning av Lassi Jakola, som ger information om kapitlets bakgrund och ursprungliga kontext. För breven i del IV ges en motsvarande men gemensam kommentar av redaktören. Vi har förenhetligat bland annat noter och citattecken i kapitlen. I de kapitel som tagits med från tidigare utgivna böcker har vi strukit korsreferenser till delar av böckerna som inte återges här.

I webbutgåvan finns ett person- och verkregister som sammanställts av fil.dr Niklas Toivakainen.

Om Wittgenstein är ett resultat av det tvärfackliga forskningsprojektet Den okände von Wright (2016–2021). Projektet har möjliggjorts tack vare Svenska litteratursällskapet i Finland som 2016 beslöt att bevilja betydande medel för detta fleråriga forskningsprojekt. Projektet motiveras av upptäckten av det man frestas kalla ett gap i von Wrights eftermäle. Som akademisk filosof hade Wright enastående framgång. Det är naturligt att det mesta som har skrivits om von Wrights gärning har skrivits om hans filosofi av andra filosofer. Men en annan känd och uppmärksammad del av hans gärning har i förvånansvärt liten utsträckning blivit föremål för forskning. Med böckerna Humanismen som livshållning (1978), Vetenskapen och förnuftet (1986) och Myten om framsteget (1991) trädde von Wright under de sista decennierna av sitt liv fram som Nordens ledande intellektuella. Särskilt hans kritik av de vetenskapliga och tekniska framstegens inre samband med den framväxande globala miljökrisen väckte häftig debatt. Trots Georg Henrik von Wrights berömmelse är detta tvärfackliga projekt den första större satsningen som gjorts för att belysa hans betydelse och hans växelverkan med sin tid ur andra synvinklar än de strikt filosofiska.4

von Wrights liv karakteriseras och formas av en ständig spänning mellan ljus livstro och djup pessimism. Denna spänning kommer till uttryck i von Wrights akademiska värv som spänningen mellan hans konstruktiva deltagande i den framstegsvänliga analytiska filosofin och hans kritik av samtidens övertro på de vetenskapliga framstegens välsignelse. En del av nycklarna till von Wrights kritiska syn på den moderna tiden kan säkert sökas just genom studier av von Wrights relation till Wittgenstein. Året innan Humanismen som livshållning publicerades utkom boken Vermischte Bemerkungen (Särskilda anmärkningar) av Wittgenstein. Det är framför allt genom denna bok som världen har lärt känna Wittgenstein som kritiker av den moderna tidens teknisk-vetenskapliga framstegstro och inte enbart som skarpsinnig akademisk filosof. Boken är ett urval ur Wittgensteins efterlämnade skrifter sammanställt av von Wright. Den förebådar mycket av den tematik som von Wrights senare essäistik kretsar kring och ger också uttryck för samma slags djupa oro som så ofta återfinns hos den senare von Wright.

Forskningsmässigt blir von Wright intressant också på grund av de utmärkta förutsättningar för forskning som ges av hans kvarlåtenskap. Utom hans vetenskapliga bibliotek och en omfattande samling av hans egna smärre skrifter och intervjuer gjorda med honom, finns även hans enorma brevväxling kvar. Allt det här materialet är för närvarande tillgängligt för forskningen tack vare gåvor från von Wright till Nationalbiblioteket och Helsingfors universitet och den vägledning för nyttjandet som ges av kuratorn vid von Wright och Wittgenstein-arkivet.

Projektet Den okände von Wright har under ledning av Thomas Wallgren, professor i filosofi vid Helsingfors universitet, genomförts i tre relativt fristående moment. Det viktigaste resultatet av det första delprojektet om von Wrights relation till sin lärare Eino Kaila är den tidigare nämnda boken ”Skriv så ofta du kan”. Huvudresultatet av det andra delprojektet om von Wrights relation till Wittgenstein är denna utgåva. I det tredje delprojektet, om mindre kända sidor av von Wrights egen gärning, har forskarna samlat arkivmaterial och artiklar av von Wright från nästan hela hans liv. Urvalet Den okände von Wright. Valda skrifter 1926–1997 (red. Joel Backström och Thomas Wallgren), som ges ut senare, berikar på många sätt vår förståelse av honom och kastar nytt ljus över bland annat hans syn på fascismen och nazismen, Finlands relation till stormakterna före och under andra världskriget, språk- och vetenskapspolitik och över von Wrights roll i den nordiska miljörörelsens historia.

Samtliga resultat av projektet har uppstått som frukten av ett nära samarbete mellan sakkunniga vid Helsingfors universitet och Svenska litteratursällskapet. Huvudsaklig forskare inom delprojektet om von Wright och Wittgenstein har varit fil.mag., pol.mag. Lassi Jakola. Föreliggande utgåva har redigerats av honom och professor Thomas Wallgren under medverkan av fil.dr Yrsa Neuman, fil.dr Niklas Toivakainen och fil.dr Bernt Österman. Vi vill tacka forskningschef Christer Kuvaja, systemutvecklingschef Niklas Liljestrand, utvecklingsansvarig Jonas Lillqvist och förlagsredaktör Katarina Pihlflyckt vid SLS för konstruktivt och angenämt samarbete. Tack även till docent Joel Backström, fil.mag. Patrik Forss, fil.dr Fredrik Hertzberg, professor Lars Hertzberg, fil.stud. Carolina Lillhannus, docent André Maury och två anonyma av SLS utgivningsnämnd valda sakkunniga för värdefulla synpunkter och till fil.mag. Piiku Jakola och fil.stud. Rickard Nylund för hjälp med korrekturläsning. Varmt tack även till Anita Grönberg-von Wright och Benedict von Wright för tillstånd att publicera materialet.

Noter

I Tractatus Logico-Philosophicus eli Loogis-filosofinen tutkielma (1971) och Filosofisia tutkimuksia (1981) finns i början under rubriken ”Saatesanat” ledsagande ord av von Wright medan både Varmuudesta (1975) och Yleisiä huomautuksia (1979) inleds med en artikel av von Wright. Nymans och von Wrights gemensamma kommentar finns i Huomautuksia psykologian filosofiasta 2 (1989).

Gå till notreferens 1

Se t.ex. von Wright 1978, s. 188–205.

Gå till notreferens 2

Se t.ex. von Wright 1954, s. 48–74.

Gå till notreferens 3

Tre tidigare böcker som presenterar och diskuterar olika sidor av von Wrights liv och verk är Erik Kruskopf (red.), En livslångs vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001 (2008), Johan Strang & Thomas Wallgren (red.), Tankens utåtvändhet. Georg Henrik von Wright som intellektuell (2016) och Risto Vilkko & Bernt Österman (red.), Georg Henrik von Wright. Filosofin elämä – En filosofs liv – A Philosopher’s Life (2016).

Gå till notreferens 4

Litteratur

Wittgenstein, Ludwig 1977, Vermischte Bemerkungen, Georg Henrik von Wright (Hrsg.), Surhkamp: Frankfurt am Main. [Svensk översättning av Lars Hertzberg 1983, Särskilda anmärkningar, Lund: Doxa.]

Wittgenstein source, wittgensteinsource.org.

von Wright, Georg Henrik 1954, ”Om moraliska föreställningars sanning”, Nordisk Sommer Universitet 1953. Vetenskapens Funktion i Samhället, København: Munksgaard, s. 48–74.

von Wright, Georg Henrik 1978, ”En filosof ser på filosofien”, Lars Bergströk et al. (red.), En filosofibok tillägnad Anders Wedberg, Stockholm: Bonniers, s. 188–205.

von Wright, Georg Henrik 1978, ”Wittgenstein in relation to his times”, Elisabeth Leinfellner et al. (ed.), Wittgenstein and His Impact on Contemporary Thought, Vienna: Hölder Pichler Tempsky, s.73–78.

von Wright, Georg Henrik 2020, Wittgenstein, Oxford: Basil Blackwell 1982.

Österman, Bernt (utg.),”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell Förlag. Webbutgåva tillgänglig på vonwright.sls.fi, e-bok http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.

G.H. von Wright som port till Wittgenstein

En kontextualiserande essä

Lassi Jakola

1 Ett förhållande som blev historia

Vad skulle det ha blivit av en Jesus utan evangelisterna och aposteln Paulus, av en Sokrates utan Platon, eller av Franz Kafka utan Max Brod? I vårt intellektuella arv finns flera exempel på förhållanden mellan skapande människor som har blivit av speciell historisk betydelse. I de tre ovannämnda fallen baserar sig den första personens rykte i väsentlig grad på den andra personens strävan efter att föra vidare hans arv. Varken Sokrates eller Jesus skrev någonting själva. I detta fall är våra föreställningar om deras tankar väsentligen skapade av Platons, evangelisternas och Paulus tolkningar. Trots att det finns andra skildringar av Jesus och Sokrates, skulle vår intellektuella historia se mycket annorlunda ut om inte just Paulus och Platon hade valt att förvalta sina mästares minne och arv. Fallet Kafka är lite annorlunda. Kafka står tidsmässigt närmare oss. Han skrev mycket – men publicerade bara en obetydlig del av sin produktion. I själva verket gav han sin arvtagare Max Brod anvisningar om att förstöra manuskripten. Att det var just Brod som inte följde Kafkas anvisningar är kanske oväsentligt, men det är tack vare Brods medvetna beslut och senare arbete med att redigera och ge ut texterna som Kafka i dag betraktas som en av 1900-talets stora klassiker.1

De här tre olika fallen av mänskliga förhållanden som har blivit historia kastar, på olika sätt, ljus över ett fjärde sådant fall som står i brännpunkten för den här utgåvan. Det handlar om förhållandet mellan österrikaren Ludwig Wittgenstein (1889–1951) och den finländske filosofen Georg Henrik von Wright (1916–2003). von Wright är kanske inte en Paulus eller Platon för Wittgenstein, men hans position är säkerligen i viss mån analog med Brods förhållande till Kafka.2 Wittgenstein betraktas nuförtiden som en av de viktigaste figurerna i 1900-talets filosofi: han påverkade väsentligt seklets filosofi och hans två huvudverk, Tractatus logico-philosophicus (1921) och Filosofiska undersökningar (1953) hör till filosofins viktigaste klassiker över huvud taget. Men under sin livstid publicerade Wittgenstein bara den förstnämnda boken – ungdomsverket Tractatus. Sin omfattande litterära kvarlåtenskap – som vanligen refereras till som hans Nachlass – testamenterade han till sina tre vänner och studenter: Rush Rhees (1905–1989), Elizabeth Anscombe (1919–2001) och Georg Henrik von Wright. I sin roll som utgivare och redaktör av Wittgensteins Nachlass har von Wright således starkt bidragit till processen som så småningom har gjort Wittgenstein till den stora klassikern i 1900-talets filosofi. von Wright – som Wittgenstein i ett brev själv karakteriserade som ”till hälften elev till mig”3 – har dessutom startat den historisk-filologiska forskningen om Wittgensteins litterära kvarlåtenskap. Det är också mycket tack vare von Wrights auktoritativa figur och hans arbete som Wittgensteins filosofi redan tidigt introducerades i de nordiska länderna och kom att spela en viktig roll i vår intellektuella tradition. Således är Georg Henrik von Wrights namn starkt förbundet med Ludwig Wittgensteins filosofiska rykte, hans livsverks tillgänglighet – och hans senare verkningshistoria över huvud taget. I historiskt avseende har von Wright varit – och är fortfarande – en viktig port till Wittgenstein.

Det finns också drag i von Wrights förhållande till Wittgenstein som påminner om Platons förhållande till sin läromästare. von Wright var varken en passiv lärjunge till Wittgenstein eller en heltidsanställd redaktör för hans skrifter. Liksom Platon var von Wright en självständig filosof med sin egen tankeprofil. I dag kan han otvivelaktigt karakteriseras som en av Nordens framgångsrikaste akademiska filosofer under 1900-talet – och kanske vetenskapsmän över huvud taget. Han hade en makalös karriär inom den så kallade analytiska filosofin.4 Han disputerade för doktorsgraden i filosofi vid Helsingfors universitet i maj 1941. År 1946 blev han professor i svenskspråkig filosofi vid sin alma mater. Två år senare, vid endast 31 års ålder, utsågs han till Wittgensteins efterföljare som filosofiprofessor vid universitetet i Cambridge där han verkade till december 1951. År 1961 blev von Wright ledamot av Finlands Akademi.

Bland von Wrights akademiska filosofiska publikationer bör nämnas doktorsavhandlingen The Logical Problem of Induction (1941), artikeln ”Deontic logic” (1951) och böckerna Norm and Action (1963a), The Varieties of Goodness (1963b), Explanation and Understanding (1971) och In the Shadow of Descartes (1998). För sina meriter inom filosofin blev han tillägnad en volym i serien The Library of Living Philosophers. I volym 19, The Philosophy of G.H. von Wright (ed. Hahn & Schilpp), som kom ut efter flera förseningar 1989, kommenterar en skara ledande filosofer von Wrights filosofiska verk. Under senare delen av sitt liv blev von Wright även i de skandinaviska länderna en betydande offentlig intellektuell, vars tidsdiagnostiska böcker som Humanismen som livshållning (1978), Vetenskapen och Förnuftet (1986) och Myten om Framsteget (1993) diskuterades intensivt.

Man kan alltså säga att von Wright är en prominent figur i vår filosofiska tradition helt oavsett sitt arbete kring Wittgenstein. Och oavsett sina egna filosofiska prestationer har von Wright skrivit in sitt namn i det filosofiska tänkandets historia som utgivare av Wittgensteins verk.

Den digitala utgåvan Om Wittgenstein utgår från Wittgensteins och von Wrights förhållande. Samlingen tillgängliggör allt centralt material som von Wright skrev och publicerade på svenska om sin vän och filosofiska lärare. I inledningen finns en redogörelse för utgåvans struktur och ledande principer för redigeringsarbetet. Den här kontextualiserande essän har som sitt mål att ge en historisk bakgrund till von Wrights förhållande till Wittgenstein och att belysa von Wrights roll som Wittgensteins arvtagare och redaktör för hans skrifter. Jag kommer också att lyfta fram några texter från utgåvan – utan att diskutera dem i detalj. Detta arbete lämnar jag åt läsaren. Den här essäns roll är att erbjuda ramar för ett sådant mera djupgående tolkningsarbete.5 Den består av tre delar. Först kommer en biografisk och filosofihistorisk inledning till de två filosoferna och deras relation. Huvudmålet är att belysa hur von Wright först mötte Wittgenstein, blev en av de tre arvtagarna till hans kvarlåtenskap och kom att spela en betydande roll i Wittgensteins senare verkningshistoria. I följande avsnitt beskriver jag betydelsen av von Wrights redigeringsarbete för receptionen av Wittgensteins tänkande efter hans död 1951 och presenterar vad jag vill kalla von Wrights historisk-filologiska syn på Wittgenstein och hans litterära kvarlåtenskap. I det sista avsnittet diskuterar jag, utgående från den engelskspråkiga boken Wittgenstein (1982) – von Wrights viktigaste publikation inom Wittgensteinforskningen – von Wrights svenskspråkiga Wittgensteinessäers position i hans litterära produktion.

2 Georg Henrik von Wright och Ludwig Wittgenstein: förhållandet fram till 1951

Utgående från von Wrights biografi kan hans förhållande till Wittgenstein och dennes filosofi grovt indelas i tre olika faser. Den första fasen innefattar von Wrights studietid, då han huvudsakligen kände till Wittgensteins filosofi genom Tractatus och via bokens reception inom Wienkretsens logisk-positivistiska filosofi. Den andra fasen inleds när von Wright blir personligt bekant med Wittgenstein våren 1939 i Cambridge och omfattar tiden då de båda är vid liv. Under den här perioden utvecklas deras förhållande dynamiskt: först är von Wright Wittgensteins åhörare och elev, så småningom blir han hans vän. Perioden omfattar också von Wrights tid som Wittgensteins efterträdare som professor i Cambridge mellan 1948 och 1951 och kulminerar i valet av honom till arvtagare till Wittgensteins litterära kvarlåtenskap. Den tredje – och längsta – fasen börjar vid Wittgensteins död våren 1951 och sträcker sig fram till von Wrights egen död den 16 juni 2003. Under den här perioden har von Wright en viktig roll som utgivare av Wittgensteins skrifter och vårdare av hans filosofiska arv. Denna period diskuteras separat i avsnitt 3.

Men hur blev det över huvud taget så, att den 34 år gamla von Wright våren 1951 blev Wittgensteins arvtagare? För att förstå den här enastående situationen måste man kasta en blick på deras livshistoria. Låt oss börja med von Wright.

2.1 von Wright: ungdom och filosofistudier 1916–1939

Georg Henrik von Wright föddes i Helsingfors den 14 juni 1916 som det första barnet till Tor och Ragni von Wright.6 I sin sena självbiografi Mitt liv som jag minns det skulle Georg Henrik komma att karakterisera sin familjs värderingar som ”utpräglat borgerligt-liberala”.7 Medan de avlägsna släktingarna, bröderna Magnus, Wilhelm och Ferdinand von Wright, blev berömda för sin konst, var Georg Henriks släktgren aktiv inom handel och affärsliv. Båda föräldrarna var relativt högt utbildade. Fadern Tor von Wright – en diplomekonom som också hade studerat filosofi och nationalekonomi vid Helsingfors universitet – verkade som prokurist i sitt fars företag Agros, som sålde bland annat lantbruksmaskiner. Modern Ragni von Wright (f. Alfthan) var också diplomekonom och hade till och med studerat utomlands i Köln. På grund av Tor von Wrights arbete bodde familjen i New York 1920–1921. I sin ungdom vistades Georg Henrik på grund av vacklande hälsa också i Meran i Sydtyrolen 1928–1929. Där skedde vad han senare beskrivit som sitt ”intellektuella genombrott eller uppvaknande”: han imponerades starkt av områdets naturliga skönhet och lärde sig tyska och bekantade sig med tyskspråkiga litteraturen. Också hans intresse för matematik och de exakta vetenskaperna, som senare kom till uttryck i hans arbete inom filosofisk logik, föddes i Meran. I sin självbiografi minns von Wright ”sömnlösa nätter” i Meran då han ”funderade över geometrins mysterier” och var särskilt ”förbryllad av det oavslutade talet Π som inte kunde exakt anges med siffror”.8

von Wright avlade studentexamen 1934 vid Svenska normallyceum i Helsingfors, där han hade inskrivits 1926 i avdelningen för klassiska språk. Betygen från gymnasietiden vittnar om utmärkt framgång i studierna.9 I gymnasiet uppstod också von Wrights intresse för filosofi – som första vägvisare fungerade Wilhelm Jerusalems Einleitung in die Philosophie (1899) och Hans Larssons Psykologi (1896). Således inskrev han sig hösten 1934 som student vid historisk-filologiska sektionen vid Helsingfors universitets filosofiska fakultet. Som huvudämne valde han teoretisk filosofi. Detta val förde honom så småningom till filosofen Ludwig Wittgenstein och hans märkliga bok Tractatus logico-philosophicus som hade publicerats ett drygt årtionde tidigare.

2.2 Wittgenstein i Wienkretsens spegel (fas 1, 1934–1939)

Vi vet inte exakt när von Wright först kom i kontakt med Wittgensteins filosofi, men det var sannolikt i början av hans studier i mitten av 1930-talet. Som professor i teoretisk filosofi verkade då Eino Kaila (1890–1958), som hade utnämnts till tjänsten 1930. Kaila hade åren 1929, 1932 och 1934 tillbringat flera forskningsperioder i Wien, där en ny filosofisk riktning format sig under 1920-talet kring filosofiprofessorn Moritz Schlick. Den så kallade Wienkretsen representerade ett nytt, vetenskapligt och exakt betraktelsesätt inom filosofin. Kaila blev associerad medlem i kretsen och kan betraktas som den här filosofins viktigaste introduktör och förespråkare i Finland.10 Den unga von Wright blev snabbt en nära elev till Kaila. I sina senare självbiografiska skrifter refererar von Wright till Kaila som sin första fadersgestalt inom filosofin, och berättar om den optimistiska anda som karakteriserade filosofistudierna i de friska vindarna av Wienkretsens logiska positivism på 1930-talet.11

I Wienkretsens manifest Wissenschaftliche Weltfassung. Der Wiener Kreis (1929) anförs Wittgensteins Tractatus som en viktig impulsgivare till kretsens tankar. I manifestet beskrivs Wittgenstein som en ”ledande representant för den vetenskapliga världsåskådningen”.12 Det är just Wienkretsens logisk-positivistiska filosofi, förmedlad via Kailas undervisning, som bildar referensramen för von Wrights första möte med Wittgensteins filosofi.13 I Mitt liv som jag minns det berättar von Wright om hur Wittgensteins ungdomsverk Tractatus – på Kailas förslag – var det enda materialet för hans muntliga slutexamen i filosofi. ”Efter avslutat förhör”, skriver von Wright, ”smickrade Kaila mig med att säga att jag hjälpt honom att bättre förstå Wittgensteins svårtolkade verk. Om det verkligen var så vet jag inte. Min egen förståelse av texten var inte djup.”14

Eftersom temat för von Wrights muntliga slutexamen var Wittgensteins Tractatus, kan vi dra slutsatsen att von Wright bekantade sig med Wittgensteins bok senast omkring 1935–1936.15 Också von Wrights tidigaste bevarade skriftliga texter om Wittgenstein härstammar från hans studietid eller åren därpå. Den tidigaste texten som har inkluderats i den här utgåvan (kap. 7) är ett opublicerat studiearbete, vars första del kallas ”Huvudpunkterna i Wittgensteins kunskapslära”. Också artikeln ”Logistisk filosofi” (kap. 8), som publicerades 1938 i tidskriften Nya Argus, behandlar Tractatus. I de här två tidiga skrifterna om Wittgenstein är två drag framträdande. Å ena sidan är Wittgensteins filosofi för von Wright uttryckligen Wittgensteins tidiga filosofi som uttrycks i Tractatus. Trots att Wittgenstein 1928 hade återvänt till filosofin och så småningom utvecklat ett nytt betraktelsesätt, som på flera sätt skiljer sig från Tractatus, hade kännedomen om hans nya filosofis innehåll huvudsakligen spritts muntligt (se avsnitt 2.3 nedan). Å andra sidan har von Wrights en stark tendens att förklara Wittgensteins filosofi i ljuset av Wienkretsens frågeställningar. Han verkar se Wittgenstein som en tidig representant för Wienkretsens filosofi, som senare utvecklades vidare i kretsens diskussioner. Det är möjligt att det här utgör grunden för von Wrights senare nedvärderande inställning till sin egen tidigare förståelse av Wittgensteins ungdomsverk (jämför citatet ovan). I sina senare skrifter ser von Wright nämligen hellre en skillnad mellan Tractatus och dess tillämpningar inom Wienkretsens diskussioner. (Se kap. 13, 19 och avsnitt 4.2 nedan.)

Men även om von Wrights tidiga perspektiv på Tractatus färgas av den logisk-positivistiska filosofin, är det intressant att von Wright redan i sin första skrift om Wittgenstein fäster uppmärksamhet vid de litterära dimensionerna av Wittgensteins filosofiska prosa. von Wrights tidiga syn på Tractatus sammanfattas väl i följande ord, som avslutar uppsatsen ”Huvudpunkterna i Wittgensteins kunskapslära”: ”Om än filosofien av i dag på många punkter hunnit utöver W[ittgenstein], står dock hans Tractatus i sin sublima resning och sitt skönlitterära majestät som ett filosofiens storverk för alla tider.”

I november 1937 blev von Wrights filosofie kandidatexamen färdig och han avancerade till doktorstudier i filosofi. Som tema för sin doktorsavhandling valde han – efter en tids övervägande – induktionsslutledningarnas problem och logik. Tematiken hade behandlats av filosofer som John Maynard Keynes, C.D. Broad och Richard Braithwaite – som alla var vid liv och verkade i Cambridge. Och då mordet på Moritz Schlick sommaren 1936 och – i synnerhet – Anschluß 1938 hade lett till att Wienkretsen tynade bort, blev Cambridge ett naturligt val för den unga doktoranden för en längre forskningsvistelse utomlands. von Wright reste till England i slutet av februari 1939.

2.3 Wittgenstein: en biografisk snabbspolning 1889–1939

I februari 1939 vistades också Ludwig Wittgenstein i Cambridge. Han hade nyligen utsetts till professor i filosofi vid stadens traditionsrika universitet.16

Ludwig Wittgenstein föddes den 26 april 1889 i Wien som det yngsta av nio barn till Karl och Leopoldine Wittgenstein.17 Familjen var påtagligt förmögen: fadern var vid denna tid en av de mest framgångsrika industrimännen i Österrike och hade samlat en stor egendom genom stålindustrin. Han var också en betydande mecenat för samtida konst. Musikuppföranden – bland annat av Johannes Brahms och Gustav Mahler – förekom regelbundet i familjens residens i Wien på Alleegasse, och Karl Wittgenstein beställde verk av viktiga konstnärer som Gustav Klimt. Den kulturella familjen plågades tyvärr också av depressiva tendenser som förmodligen hänger samman med familjekretsens höga förväntningar och perfektionism: tre av Wittgensteins äldre bröder begick självmord.

Ludwig, som tydligen inte uppvisade någon särskild framgång i skolan, studerade först ingenjörskonst i Berlin och Manchester, men intresserade sig snart för matematik och i synnerhet för frågor kring matematikens grunder. Det här intresset ledde honom till Cambridgefilosofen Bertrand Russell, som under seklets första decennium hade arbetat intensivt på storverket Principia Mathematica (1910–1913) tillsammans med A.N. Whitehead. Efter Wittgensteins ankomst till Cambridge hösten 1911 blev Russell relativt snabbt övertygad om att den unga österrikaren hade en särskild filosofisk begåvning. Russell planerade att Wittgenstein skulle föra vidare hans eget logistiska projekt som strävade efter att grunda matematiken i logiken.18 Men snabbt tog Wittgensteins tänkande sin egen bana. Han arbetade i Cambridge fram till första världskriget och blev bekant med flera andra av tidens prominenta intellektuella, som filosofen G.E. Moore och nationalekonomen John Maynard Keynes. Då kriget bröt ut tog han värvning som frivillig i Österrikes armé. Under kriget arbetade Wittgenstein på en filosofisk bok som han hade planerat redan i Cambridge. Efter kriget kunde han med Russells hjälp publicera manuskriptet under titeln Logisch-philosophische Abhandlung 1921. Boken har blivit bättre känd under titeln på den engelsk-tyska upplagan, Tractatus logico-philosophicus, som utkom 1922. Den knappt 90 sidor långa boken består av korta, lakoniska observationer som om världen, språket och logiken – och i synnerhet i slutet av boken också etik, estetik, jaget och språkets gränser. Observationerna har organiserats enligt ett strikt numreringssystem som klarlägger deras vikt och förhållande till varandra. Bokens sista sats, nummer 7, har blivit särskilt berömd: ”Wovon man nicht sprechen kann, darüber muß man schweigen” – ”Vad man icke kan tala om, därom måste man tiga”.19

I förordet till Tractatus påstår Wittgenstein att han slutligt har löst filosofins problem. I överensstämmelse med detta påstående lämnade han sitt filosofiska arbete och utbildade sig till folkskollärare. Han avstod också från sitt enorma arv till förmån för sina syskon. Mellan 1922 och 1926 arbetade han som folkskollärare i flera byar i Niederösterreich. Där besöktes han ibland av filosofer som blivit imponerade av hans bok. År 1926 lämnade Wittgenstein sitt arbete som lärare och återvände till Wien, där han bland annat arbetade som trädgårdsmästare, och tillsammans med arkitekten Paul Engelmann planerade han ett stort hus för sin syster Margaret Stonborough. Huset, som är byggt i osmyckad och strängt geometrisk stil, står ännu kvar på Kundmanngasse i centrala Wien och inhyser i dag Bulgariens kulturinstitut.

I Wien träffade Wittgenstein också Wienkretsens medlemmar och tog del av några akademiska evenemang. Ett föredrag av matematikern L.E.J. Brouwer ska ha imponerat särskilt starkt på Wittgenstein. Efter att huset på Kundmanngasse hade blivit färdigt 1928, återvände Wittgenstein till aktivt filosoferande. År 1929 reste han åter till Cambridge. Under 1930-talet föreläste och skrev han huvudsakligen där, men tillbringade också längre perioder i Norge, där han hade byggt sig en stuga redan före första världskriget. Med tiden upptäckte han alltmer problem i det filosofiska tänkande som kännetecknade hans ungdomsverk. Under de följande tio åren gjorde han flera utkast till en ny filosofisk bok, men publicerade ingenting. Wittgensteins tänkande utvecklades under denna period dynamiskt, och han blev snabbt missnöjd med sina utkast. Läsåren 1933–1934 och 1934–1935 dikterade han för några av sina elever två helheter, som blev kända som Blå boken och Bruna boken. De cirkulerade senare i England som inofficiella kopior.20 År 1938 ansökte Wittgenstein om brittiskt medborgarskap – huvudsakligen på grund av svårigheter till följd av Österrikes införlivande i Nazityskland i mars samma år. Medborgarskapet fick han i april följande år. Då professor G.E. Moore – en viktig diskussionspartner för Wittgenstein – gick i pension 1939, utsågs Wittgenstein till hans efterträdare som professor i filosofi vid universitetet i Cambridge.

2.4 Elev, vän och efterträdare (fas 2, 1939–1951)

von Wrights och Wittgensteins första möte ägde således rum i början av mars 1939 i Cambridge.21 Den då 22-åriga finländska doktoranden hade anlänt till England för att arbeta på sin doktorsavhandling om induktionens logiska problem, och Wittgenstein hade just blivit utsedd till filosofiprofessor i Cambridge. När von Wright kom till staden, hade han först ingen aning om att Wittgenstein höll till där. Wittgensteins pågående föreläsningsserie, som redan var på sista tampen, berörde matematikens filosofi. Med tillåtelse av C.D. Broad, som fungerade som informell handledare för doktorsavhandlingen i England, beslöt von Wright sig för att delta i Wittgensteins föreläsningar. Till sin överraskning märkte han att Wittgenstein inte alls var nöjd att se nykomlingen i publiken. Eftersom von Wright har beskrivit det dramatiska första mötet i detalj i flera självbiografiska skrifter22 är det kanske välmotiverat att också citera en rapport av ett externt vittne. Theodor Redpath – Wittgensteins elev som deltog i samma föreläsningsserie – beskriver incidenten i sin minnesteckning över Wittgenstein:

Det var mot slutet av Lent-terminen 1939 som två nya personer uppenbarade sig på en av Wittgensteins föreläsningar. Eftersom jag kände till hans avsky för sådana överraskande invasioner, undrade jag vad som skulle hända. Såvitt jag kan komma ihåg, frågade Wittgenstein vad de gjorde där och om de hade för avsikt att delta i kursen. De svarade egentligen inte på hans fråga – i varje fall inte på ett sätt som skulle ha tillfredsställt honom. I själva verket gav han dem knappt tid att svara innan han tämligen kompromisslöst tillade: ”Jag vill inte ha turister här!” Trots allt lät han dem stanna till föreläsningens slut.

En av nykomlingarna var Georg Henrik von Wright från Helsingfors […].23

Efter det egendomliga första mötet skrev von Wright ett diplomatiskt brev till Wittgenstein där han förklarade saken. Brevet fick den följden att Wittgenstein inbjöd von Wright på te för att själv kunna förklara sin avvisande reaktion.24 Det här lyckade sammanträffandet den 10 mars formade grunden för vänskapen mellan de två filosoferna av skilda generationer. En faktor som bidrog till vänskapen var det gemensamma intresset för medeleuropeisk kultur och, i synnerhet, tysk litteratur. Wittgenstein inbjöd därefter den unga finländaren till nästa termins föreläsningsserie som von Wright också flitigt besökte.25

von Wrights tidiga intryck av Wittgenstein har lyckligtvis bevarats i hans brev till Eino Kaila från våren och sommaren 1939.26 Den tidigaste beskrivningen förekommer i ett brev från den 5 april, då han bara hade träffat Wittgenstein vid de två ovannämnda tillfällena. Det är motiverat att citera en passus från det här unika samtidsdokumentet:

Både till utseende och uppträdande är [Wittgenstein] världens märkligaste människa – han bor förresten inne i en butik i stadens ruskigaste fattigkvarter. Då han är fullständigt okunnig om alla filosofiska läror utom sin egen, ställer det sig mycket svårt att diskutera med honom, men får man tag på någon konkret punkt, så blir samtalet mycket intressant. Hans klarhet är genomträngande och förkrossande, och därför känner man sig snart manad att tiga. Vad han egentligen menar tror jag emellertid är något som vi måste överlämna åt kommande generationer att slutligt uttolka och tillgodogöra.27

Det är intressant att den här tidiga reaktionen är samtidigt betänksam och erkännande. von Wright verkar omedelbart ha insett att Wittgenstein inte var någon typisk akademisk filosof. Men han verkar också ha tänkt att de typiska akademiska kriterierna inte gäller för fallet Wittgenstein. Trots att han är ”fullständigt okunnig” om andra filosofiska läror är Wittgenstein i von Wrights ögon dock, med sin ”genomträngande och förkrossande” klarhet, på ett sätt filosofiskt suverän. ”Man anar att han är det stora geniet bland idel myror”, anmärker von Wright lite senare i samma brev när han kommer in på Wittgensteins ställning bland de andra Cambridgefilosoferna.

Under sin knappt fem månader långa vistelse i England våren och sommaren 1939 träffade von Wright Wittgenstein flera gånger i både akademiska och privata sammanhang.28 Under denna tid hade han tillfälle att bli preliminärt bekant med Wittgensteins ”nya” filosofi, som hade utformats efter hans återkomst till filosofin 1928. Det skedde dock inte bara genom Wittgensteins föreläsningar och privata diskussioner. von Wright läste också Blå boken.29 Den wittgensteinska idén om filosofin som ett slags intellektuell terapi – en central tanke i Blå boken – berörs också i von Wrights bok Den logiska empirismen som utkom 1943 (se kap. 10 i den här utgåvan).

von Wrights första vistelse i Cambridge satte i gång den process som så småningom gjorde Wittgenstein till den andra fadersgestalten i von Wrights filosofiska bildning. Bekantskapen med Wittgensteins senare filosofi lämnade också spår i von Wrights sätt att artikulera sitt eget filosofiska arbete med induktionens problem, som en strävan efter att upplösa problemet snarare än att lösa det.

För att förstå detta wittgensteinska perspektiv måste man först i korthet beskriva vad induktionsfilosofiska problem egentligen är. En typisk induktionsslutledning är en slutledning som har individuella fall eller iakttagelser som premisser och ett generellt påstående som slutsats. Induktiv slutledning är till exempel om man argumenterar att eftersom de filosofer som man träffat har varit mycket skarpsinniga så måste varje filosof vara skarpsinnig. Induktionsslutledning kan kontrasteras med en deduktiv slutledning som avancerar från generella påståenden till ett individuellt fall. Ett typiskt exempel är ”varje människa är dödlig; den här varelsen är en människa; alltså – den här varelsen är dödlig”. Deduktiva slutledningar är logiskt eller begreppsligt giltiga: slutsatsen i vårt exempel följer med nödvändighet, om man accepterar de två premisserna. Men detsamma gäller inte för induktiva slutledningar: det är ju ett helt realistiskt scenario att det, trots våra tidigare erfarenheter med filosofer, ändå någonstans finns en filosof som inte är skarpsinnig. En induktiv slutledning är alltså inte logiskt giltig på samma sätt som en deduktiv slutledning. Å andra sidan verkar slutledningar av den induktiva typen vara mycket viktiga både i vardagslivet och i den empiriska vetenskapliga forskningen. Således uppstår det induktionsfilosofiska problemet att förklara hur induktiva slutledningar kan vara giltiga och på vilket sätt de kan berättigas. Den här tematiken var utgångspunkten för von Wrights doktorsavhandling The Logical Problem of Induction (1941).

Traditionellt har man tänkt att de filosofiska problemen – såsom andra vetenskapliga problem – kan lösas med en ny teori. I sin doktorsavhandling granskar von Wright en skara sådana teorier som formulerats sedan David Hume uppmärksammade induktionsproblemet på 1700-talet. von Wright föreslår ett helt annat perspektiv på problemställningen. Han menar att induktionsproblemets ”lösning” består i insikten att det inte finns ett problem att lösa. (Därför är det mer träffande att tala om problemets upplösning än lösning.) Det här wittgensteinska inflytandet är tydligt redan i von Wrights föredrag om induktionsslutledningarnas berättigande på Moral Sciences Club i maj 1939:

[P]roblemet att hitta ett berättigande till induktionen är inget problem i ordets egentliga betydelse […] Det induktiva problemet – liksom så många problem inom filosofi – är som en dimma; och att lösa det innebär helt enkelt att skingra dimman.30

Denna förståelse av de filosofiska problemens natur har också viktiga konsekvenser för själva det filosofiska arbetet. von Wrights idé är att ingen ny filosofisk teori behövs. Snarare bör den filosofiska frågeställningen, som från första början ledde till problemet, utsättas för kritisk granskning. Vår insikt om att själva frågeställningen baserar sig på ett missförstånd upplöser samtidigt det filosofiska problemet.

Det är alltså klart att von Wright redan sommaren 1939 var starkt imponerad av Wittgensteins sätt att bedriva filosofi. Den här tidiga entusiasmen över det wittgensteinska perspektivet på filosofin kommer fram också i ett långt brev som han skrev till Wittgenstein efter sin återkomst till Finland. Efter en reflektion just om de filosofiska problemens natur skrev von Wright – i något patetisk ton – att han från Wittgenstein har fått en viss låt eller melodi (”a certain ’tune’”) som han kommer att följa in i tankarnas värld (”realm of thoughts”).31

von Wright återvände till Finland i slutet av juli. Åren 1939 och 1940 korresponderade han med Wittgenstein. Åtminstone en del av den här tidiga brevväxlingen har bevarats och publicerats i Wittgenstein. Gesamtbriefwechsel (2011). Under denna tid var den unga von Wright uppenbart den flitigare brevskribenten. Några av hans brev är mycket långa och innehåller detaljrika och ivriga redogörelser för hans egna filosofiska idéer.32 Wittgenstein verkar ha svarat endast på en del av breven, särskilt de långa verkar ha blivit obesvarade. Korrespondensen avbröts efter ett brev från von Wright som är daterat den 9 december 1940.

Avbrottet i kontakten mellan von Wright och Wittgenstein varade i mer än sex år – ända till 1947 och von Wrights andra längre vistelse i Cambridge.33 Om man tar hänsyn till von Wrights intellektuella och personliga levnadsbana är de sex åren ändå särdeles betydelsefulla och händelserika. Han försvarade sin doktorsavhandling The Logical Problem of Induction i maj 1941 och gifte sig med Elizabeth von Troil i juni 1941. Deras barn Benedict och Anita föddes under krigstiden. Vid Helsingfors universitet blev von Wright snart docent och började själv hålla föreläsningar i filosofi.34 Redan 1946 utsågs han till professor i svenskspråkig filosofi – en tjänst där han vikarierat redan 1943–1945.35 Således kunde han redan under krigstiden pröva sina egna vingar som filosof och akademisk lärare. Trots att kriget avbröt hans kontakter med utlandet, fick hans doktorsavhandling speciell uppmärksamhet redan under krigstiden i England: år 1944 publicerade nämligen C.D. Broad en lång presentation/recension av boken i den filosofiska tidskriften Mind. Broads presentation – som bestod av tre delar och omfattade 67 sidor36 – gjorde von Wright till ett känt namn i de engelska filosofiska kretsarna och skapade således en grund för hans senare akademiska bana i landet.

År 1943 publicerade von Wright boken Den logiska empirismen. En huvudriktning i modern filosofi. Boken är en inledning till den logisk-positivistiska filosofin som formades under 1920- och 1930-talen i Wienkretsens inflytelsesfär, och som också hade format den intellektuella kontexten för von Wrights studietid. Två avsnitt ur boken inkluderas i den här utgåvan (kap. 9 och 10). Det första kapitlet, ”Den nya filosofiens födelse”, handlar om Wittgensteins Tractatus. Kapitlet tecknar bakgrunden till receptionen av boken i Wienkretsens filosofi. I det andra kapitlet, ”Filosofibegreppet i stöpsleven”, diskuteras likheter och skillnader mellan Wittgensteins och vissa logiska positivisters syner på filosofin. Det är intressant att von Wright i båda kapitlen lyfter fram också några tendenser i Wittgensteins nya tänkande, vars skriftliga resultat ännu inte hade publicerats 1943. Antagligen baserar von Wright sin framställning å ena sidan på egna anteckningar och minnesbilder av Wittgensteins föreläsningar och diskussioner med honom i Cambridge 1939, och å andra sidan på sin läsning av Blå boken.37 Det bör påpekas att von Wright vid denna tid ännu inte hade sett eller läst den dåtida versionen av Filosofiska undersökningar – trots att han hade försökt få en kopia av boken till Finland via diplomatisk post.38 Två särdrag i von Wrights dåtida Wittgensteintolkning är värda att lyftas fram. Det första är att von Wright framställer de nya tendenserna i Wittgensteins tänkande snarare som en fortsättning på den tidigare filosofin än som någonting som står i stark kontrast till Tractatus. Det andra är att von Wright betonar de terapeutiska dimensionerna i Wittgensteins tänkande genom att lyfta fram analogier mellan det filosofiska arbetet och psykoanalysen. I ”Filosofibegreppet i stöpsleven” beskrivs Wittgensteins uppfattning om filosofin på följande sätt:

Den problemsituation som en filosof äger att bemästra, kan enligt Wittgenstein förliknas vid ett psykiskt nödläge. En ofullkomlig insikt i våra språkmedels logik leder vår tanke in i en återvändsgränd. Falska analogier från vardagsverkligheten förmå oss att söka en väg vidare där det blott finnes en väg tillbaka. Då vi gäckas i vår strävan, falla vi slutligen i en psykisk ”kramp”. Ur denna befriar oss filosofen genom att visa på roten till det onda: språkmissbruket. Filosofi är sålunda en form av psykoterapi.39

Jag har lyft fram just de här två aspekterna, eftersom de är mycket belysande med tanke på receptionen av Wittgensteins senare filosofi. I denna har det nämligen varit mer typiskt att se Wittgensteins senare filosofi som ett slags antipod till och kritik av Tractatus. Typiskt har man också förbisett analogin mellan filosofin och psykoterapin hos den senare Wittgenstein. Trots att von Wrights tolkning i Den logiska empirismen baserar sig på en mycket knapp kunskap om Wittgensteins senare filosofi, är det dock intressant att båda dragen under den senaste tiden har lyfts fram och nuförtiden intensivt diskuteras i Wittgensteinforskningen.40

von Wrights och Wittgensteins vänskap förnyades våren 1947, när C.D. Broad inbjöd den unga finländska professorn att föreläsa i Cambridge. von Wrights föreläsningsturné i England, som innefattade framträdanden också i London och Oxford, pågick från april till juli.41 Redan före sin resa hade von Wright kontaktat Wittgenstein genom ett brev – och brevet fick ett vänligt svar.42 Under vistelsen i England träffade de två varandra regelbundet, förde flera diskussioner, och von Wright åhörde även Wittgensteins sista föreläsningsserie som handlade om de psykologiska begreppens filosofi.43 Nu hade von Wright också tillfälle att läsa det maskinskrivna manus som skulle publiceras 1953 som den första delen av Wittgensteins postuma Filosofiska undersökningar.44 Relationen var inte helt symmetrisk: Wittgenstein läste inte von Wrights doktorsavhandling, och han var inte intresserad av att delta i von Wrights föreläsningar och föredrag om induktionens logik.45

Den här asymmetrin mellan von Wright och Wittgenstein 1947 har nyligen insiktsfullt diskuterats av Bernt Österman. I sin artikel ”’Jag kan inte låta bli att oupphörligt jämföra honom med Cézanne’. Hur Göran Schildt hjälpte Georg Henrik von Wright att lösa problemet Ludwig Wittgenstein” (2017) påpekar Österman att det nya mötet med Wittgenstein och hans starka personlighet framkallade ett slags intellektuell kris hos von Wright. År 1947 var han ju inte längre den 22-åriga doktorand som våren 1939 hade besökt Cambridge, utan en ung professor med sin egen filosofiska forskningsprofil. Trots det blev han mycket imponerad av Wittgenstein: mer än 50 år senare skulle han ge det kapitel i självbiografin som skildrar vistelsen i Cambridge rubriken ”Wittgenstein skakar min själ”.46 Krisens kärna var frågan om hur man kan bibehålla integritet och självständighet i sitt eget filosofiska tänkande. Österman menar att von Wrights strategi var att förhålla sig till Wittgenstein som en filosof som inte bara har initierat utan också fullbordat en viss linje i filosofin. Liksom Cézanne hade som konstnär, hade Wittgenstein som filosof en unik filosofisk stil. Man må beundra den och se upp till den, men i systematiskt filosofiskt arbete är det bättre att stå på egna ben. Om man försöker ”följa” Wittgenstein, förklarade von Wright i ett brev till Göran Schildt sommaren 1947, framstår resultatet typiskt ”som en urartning, som manierism, som ett utnyttjande, i en eller annan form, av ’trick’ som man uppsnappat ur [Wittgensteins] outtömliga repertoar”.47

Det är klart att von Wright i sitt eget tänkande försökte undvika den wittgensteinska manierismen och ville hålla en viss distans till Wittgenstein. Det finns också vittnesmål om att Wittgenstein uppskattade den här självständigheten.48 Men det är också lika klart att von Wright satte mycket värde på Wittgensteins sätt att tänka, och så småningom integrerade många element från den senare Wittgenstein i sitt eget filosofiska tänkande.49 I dag kan man säga att det filosofiska förhållandet mellan von Wright och Wittgenstein är en av de centrala tolkningsfrågorna när det gäller von Wrights egen filosofi. Frågan om Wittgensteins inflytande är inte alls enkel att besvara, eftersom de wittgensteinska elementen hos von Wright har integrerats i hans filosofi. I den här integrationsprocessen har stoffet omtolkats i kontexten av von Wrights egna frågeställningar och problem. Det är intressant att han redan sensommaren 1947 verkar ha varit medveten om saken. Efter sin återkomst till Finland skrev han nämligen ett långt brev till Wittgenstein, där han gick tillbaka till deras diskussioner och ventilerade deras betydelse för hans eget tänkande. ”Jag har lärt mig en enorm mängd filosofi”, konstaterar han, och reflekterar vidare:

Vilka konsekvenserna av detta kommer att bli, låter sig inte ännu förutsägas. […] Jag vet att en lång kamp återstår innan de importerade elementen blir mina egna. En del saker kommer att stötas bort, andra kommer att assimileras.50

Wittgenstein informerade von Wright sommaren 1947 om sin plan att lämna lärostolen i Cambridge och uppmuntrade honom samtidigt att söka tjänsten.51 von Wright fick en referens av Wittgenstein, och till sin egen överraskning utsågs han till professor i filosofi i Cambridge i slutet av maj 1948. Han tillträdde tjänsten hösten 1948 och verkade där fram till december 1951. Han lämnade dock inte sin lärostol i Helsingfors eftersom han var tveksam om han ville bosätta sig permanent i England. Under den här tiden koncentrerade Wittgenstein sig på sitt skrivande och tillbringade långa perioder i Irland och Österrike. Sensommaren 1949 reste han till USA, där han besökte sin tidigare student Norman Malcolm. Under den resan försämrades Wittgensteins hälsotillstånd. Efter att ha återkommit till England diagnostiserades han med obotlig cancer i prostatan i november 1949. Han fortsatte ändå sitt filosofiska arbete fram till sin död den 29 april 1951. År 1950 bodde han huvudsakligen i Oxford hos en annan elev, Elizabeth Anscombe. I början av året besökte han sin familj i Österrike och i oktober–november vistades han på sin stuga i Norge. Under den här tiden bodde Wittgenstein också i flera perioder i von Wrights stora hus, Strathaird, i Cambridge. Under de sista två månaderna av sitt liv bodde han i sin läkare Edward Bevans hus i Cambridge. von Wrights sista möte med Wittgenstein skedde en vecka före Wittgensteins död. Han har själv beskrivit sin period som professor i Cambridge och sina dåtida kontakter med Wittgenstein i sin självbiografi i kapitlet ”Mitt livs svåraste beslut”, som ingår i den här utgåvan som kapitel 5.

3 von Wright och arvet efter Wittgenstein (fas 3, 1951–2003)

Vid Wittgensteins död 1951 var von Wright bara 34 år gammal. Trots sin tidiga akademiska framgång kan man retrospektivt säga att han vid denna tidpunkt bara stod i början av sin internationella filosofiska karriär: av hans mest kända akademiska filosofiska böcker publicerades Norm and Action och Varieties of Goodness 1963, Explanation and Understanding 1971 och Causality and Determinism 1974. Också de flesta av hans publikationer som behandlar Wittgenstein härstammar från perioden efter Wittgensteins död. I motsats till föregående avsnitt, beskriver jag inte den tredje fasen i von Wrights relation till Wittgenstein i kronologisk ordning. I stället skissar jag med bredare penseldrag upp den roll von Wright senare har spelat i receptionen av Wittgensteins tänkande och hur denna roll blir synlig i hans senare skrifter om Wittgenstein.

3.1 Wittgensteins testamente: år 1951 som vattendelare

Snart efter Wittgensteins död skedde två saker som fick en enorm betydelse för von Wrights liv och karriär. För det första informerades von Wright om att han i Wittgensteins testamente, som är daterat den 29 januari 1951, utsetts till en av arvtagarna till den litterära kvarlåtenskapen. Ett brev som von Wright skrev till Eino Kaila den 9 juni 1951 – en dryg månad efter Wittgensteins bortgång – visar hur han reagerade på uppgiften:

Sin litterära kvarlåtenskap, som är mycket omfattande och oerhört värdefull, testamenterade Wittgenstein åt tre av sina vänner, av vilka jag är en. Jag betraktar det som den dyrbaraste gåva, jag någonsin mottagit. Under flera års tid kommer arbetet på dessa manuskripts utgivande att vara min huvudsakliga sysselsättning.52

De två andra vännerna till Wittgenstein var Rush Rhees och Elizabeth Anscombe. Rhees, som var den äldsta av de tre, kände von Wright redan från Wittgensteins föreläsningar 1939. Rhees hade också känt Wittgenstein längst: han hade kommit till Cambridge redan i mitten av 1930-talet. Anscombe, som var några år yngre, hade von Wright lärt känna under sin vistelse i Cambridge våren 1947. Det har spekulerats kring frågan varför Wittgenstein valde just de här tre personerna som sina arvtagare.53 De hade varken utbildning för eller erfarenhet av att verka som arkivarier eller redaktörer. En viktig aspekt torde ha varit att de tre kände Wittgenstein personligen, de kunde läsa hans tyskspråkiga prosa relativt flytande och de hade varit i kontakt med honom regelbundet under hans sista år. Rhees var Wittgensteins tidigaste val och en viktig samtalspartner för honom. Anscombe hade redan under Wittgensteins livstid börjat översätta Filosofiska undersökningar till engelska. von Wright hade, å ena sidan, en auktoritativ position som professor i Cambridge och kunde erbjuda en förbindelse till Trinity College som också hade varit Wittgensteins college i Cambridge. Å andra sidan stod han närmare Wittgensteins kulturella bakgrund än de flesta av dennes studenter och vänner i England gjorde. Christian Erbacher har föreslagit att von Wrights organisatoriska effektivitet och diplomatiska karaktär kan ha påverkat Wittgensteins val. Det är dock intressant att Wittgenstein inte hade diskuterat sitt val med von Wright – men däremot med Anscombe och Rhees.54

Wittgensteins testamente innebar en djupgående förvandling i von Wrights relation till sin ”andra filosofiska fadersgestalt” – han blev på sätt och vis Wittgensteins officiella representant och vårdare av hans filosofiska och litterära arv. Den här positionen bibehöll han ända till sin egen död i juni 2003. Det innebar att von Wright under mer än 50 år nästan dagligen kom att sysselsätta sig med Wittgensteins skrifter eller med olika praktiska saker relaterade till publiceringen av dem. Detta arbete gjorde han vid sidan av sin egen, mycket framgångsrika filosofiska forskning. Såsom jag lyfter fram nedan, hade positionen också betydande konsekvenser för von Wrights egen profil som Wittgensteintolkare.

Den andra viktiga händelsen som inträffade snart efter Wittgensteins död var att von Wright fattade beslutet att lämna sin lärostol i Cambridge och återvända till Helsingfors. I sin självbiografi betecknar han detta beslut som sitt livs svåraste (se kap. 5). Beslutet innebar att von Wright från 1951 huvudsakligen skulle bedriva sitt forskningsarbete i Finland. Senare fick han en mycket prominent och inflytelserik ställning i finländsk filosofi och även inom finländsk universitetspolitik. Tack vare sin auktoritet har han säkerligen bidragit mycket till hur det filosofiska klimatet i Finland och i de andra nordiska länderna utvecklades under efterkrigstiden.55 Å andra sidan bidrog von Wrights närvaro i Finland också till att han skrev relativt mycket om Wittgenstein på svenska. Via von Wrights halvpopulära skrifter och presentationer introducerades Wittgenstein relativt tidigt i vårt lands filosofiska diskussion. De skrifter som publiceras som kapitel 12–17 i den här utgåvan vittnar om von Wrights strävan att presentera och popularisera Wittgensteins filosofi för en nordisk publik under 1950-talet.

Efter von Wrights återkomst till Finland blev Wittgensteinforskningen så småningom ett blomstrande specialområde inom finländsk akademisk filosofi.56 I sitt arbetsrum vid Helsingfors universitet samlade von Wright med tiden ett omfattande Wittgensteinarkiv, som bland annat innefattar kopior av alla Wittgensteins hand- och maskinskrivna manus som von Wright och hans assistenter använde för sitt redigerings- och forskningsarbete. Således blev Helsingfors också ett internationellt känt centrum för historisk och filologisk Wittgensteinforskning. Att von Wright bedrev redigeringsarbetet i Finland – och inte till exempel i Cambridge, där han regelbundet kunde ha träffat sina redaktionskolleger Anscombe och Rhees – betyder också att han var tvungen att diskutera arbetet per brev. Under årens lopp ackumulerades i von Wrights arkiv en rik samling av korrespondens som är en skattkammare för senare forskare. Lyckligtvis bevarade von Wright noggrant sin korrespondens och sitt eget arbetsmaterial.57

Det är anmärkningsvärt att von Wright, som finlandssvensk intellektuell, kan sägas ha haft flera, delvis överlappande publiker i hemlandet. Vanligtvis skrev han sina populariserande skrifter på sitt modersmål. De här skrifterna studerades inte bara i Finland utan hade en bredare läsekrets i hela Norden. Men von Wright verkade i en tvåspråkig kulturmiljö i Helsingfors och behärskade också det finska språket bra. Han föreläste ofta och intervjuades regelbundet på finska. Hans svenska essäer och läroböcker översattes ofta snabbt till finska och blev på så sätt tillgängliga för landets finskspråkiga majoritet.58 Hans inhemska arbete kring Wittgensteins arv begränsar sig därför inte till det skandinaviska språkområdet. von Wright understödde också sin forskningsassistent Heikki Nymans arbete med att översätta Wittgensteins verk till finska. Mellan 1971 och 1989 översatte Nyman de flesta av de böcker som von Wright och hans kolleger hade redigerat och publicerat ur Wittgensteins litterära kvarlåtenskap. Några av de här översättningarna försågs även med förord eller en inledande artikel av von Wright.59 Med hänsyn till språkområdets modesta storlek kan man säga att Wittgensteins författarskap i dag är anmärkningsvärt väl tillgängligt på finska. Det här hade knappast varit möjligt utan von Wright och hans Wittgensteinarkiv i Helsingfors.

3.2 Wittgensteins kvarlåtenskap och dess editionshistoria

Editionshistorien för Wittgensteins litterära kvarlåtenskap har under de senaste åren blivit ett nytt och aktivt forskningsområde.60 Läsaren kan ta del av det von Wright själv skrev om sitt arbete med Wittgensteins kvarlåtenskap i självbiografins kapitel ”Arvet efter Wittgenstein” som ingår i den här utgåvan som kap. 6. Här går jag inte in på detaljer i denna historia. Jag presenterar alltså inte vilka slags utgåvor von Wright själv (med)producerade ur Wittgensteins kvarlåtenskap eller hur hans relationer till de andra två arvtagarna till Wittgenstein förändrades med tiden. Däremot skissar jag en bild av von Wrights profil som förvaltare av Wittgensteins andliga och skriftliga arv. Men låt oss först påminna oss om varför postumt publikations- och redigeringsarbete har spelat en så betydande roll i fallet Ludwig Wittgenstein.

Såsom redan konstaterades, publicerade Wittgenstein under sin livstid bara en filosofisk bok –ungdomsverket Tractatus logico-philosophicus (1921) – och ett fåtal kortare och relativt obetydliga filosofiska skrifter.61 Vid Wittgensteins död var hans senare filosofi alltså känd och tillgänglig enbart indirekt: via hans föreläsningar, de inofficiella kopiorna av Blå boken och Bruna boken, och via studenters och kollegers framställningar (som Wittgenstein ofta själv starkt avvisade). I sitt testamente från 1951 utsåg Wittgenstein tre studenter och vänner som arvtagare till och utgivare av hans litterära kvarlåtenskap. Kvarlåtenskapen består av omkring 20 000 sidor hand- och maskinskrivna manuskript, som huvudsakligen är på tyska.62 I testamentet sägs att de tre kan offentliggöra vad de anser lämpligt (”what they see fit”) av Wittgensteins opublicerade skrifter. Wittgenstein gav också sina förvaltare upphovsrätten till sina skrifter – och därmed inkomsterna från alla postuma publikationer. Utan större överdrift kan man säga att det är tack vare de tre arvtagarnas medvetna beslut och möda som någonting ur Wittgensteins senare produktion över huvud taget har publicerats.63 Wittgensteins position i 1900-talets tänkande i dag skulle se mycket annorlunda ut om de tre hade fattat annorlunda beslut om sin lärares kvarlåtenskap. Därför är det inte orimligt att påstå att von Wrights namn har blivit inskrivet i det filosofiska tänkandets historia redan genom hans redigeringsarbete med Wittgensteins skrifter.

I dag har mer än 70 år förflutit sedan Wittgensteins bortgång. Utgivningen av hans kvarlåtenskap, som började 1953 med Filosofiska undersökningar, har genomgått flera faser. Som resultat är Wittgensteins hela litterära kvarlåtenskap i dag tillgänglig i form av en utgåva, som ursprungligen publicerades år 2000 som Wittgenstein’s Nachlass. The Bergen Electronic Edition, och som numera finns i en uppdaterad, fritt tillgänglig digital version på wittgensteinsource.org. Utgåvan innehåller faksimil av Wittgensteins manuskript och två typer av transkriptioner av varje text: en mer lättläst, normaliserad transkription och en diplomatarisk transkription, som också visar Wittgensteins handskrivna alternativ och ändringar. Den är ändå inte en traditionell kommenterad kritisk utgåva – en sådan samlad utgåva av Wittgensteins hela kvarlåtenskap finns ännu inte.

Det är inte en självklarhet att vi i dag så lätt kan studera alla Wittgensteins manuskript. Att Wittgensteins hela kvarlåtenskap eventuellt skulle bli tillgänglig för forskarna verkar ursprungligen ha varit just von Wrights idé. Idén formuleras för första gången i brevväxlingen mellan von Wright och Anscombe i april 1965. Den 2 april skriver han till Anscombe:

Denna vinter har jag arbetat mycket intensivt med Wittgensteins Nachlass. En ny tanke håller så småningom på att mogna hos mig: vi bör publicera allt som finns […]. Detta är ännu inte ett förslag – men jag tror att det kommer att mogna till ett.64

Att Wittgensteins litterära kvarlåtenskap i dag är lätt tillgänglig hänger samman med den generösa utgivningsprincip som von Wright först formulerade i brevet ovan. På 1970- och 1980-talen startades olika projekt som siktade på att transkribera och (senare) publicera alla Wittgensteins skrifter. Men själva idén från 1965 att publicera ”allt som finns” baserade sig på 14 års arbete med Wittgensteins skrifter. För att över huvud taget komma till frågan om publiceringen av Wittgensteins skriftliga kvarlåtenskap måste man först ha en relativt klar bild av själva kvarlåtenskapen och dess betydelse. Till skillnad från vad von Wright senare gjorde med sitt eget arbete, hade Wittgenstein inte systematiskt organiserat och arkiverat sina anteckningsböcker och olika utkast för publikationer. De tre arvtagarna fick bara så småningom en idé om kvarlåtenskapens omfattning, struktur och filosofiska betydelse. Det är tydligt att von Wright var den mest aktiva av de tre i sitt systematiska sökande efter Wittgensteins manuskript. Det var von Wright som under 1960-talet systematiskt organiserade, daterade och noggrant klassificerade Wittgensteins bevarade manuskript och föreläsningsanteckningar. Hans artikel ”The Wittgenstein Papers”, som utkom 1969, lade grunden för all senare forskning i Wittgensteins Nachlass.65 Att vi i dag har en relativt bra överblick över Wittgensteins litterära kvarlåtenskap har vi von Wrights historisk-filologiska arbete att tacka.66 På hans initiativ bevaras huvuddelen av Wittgensteins hand- och maskinskriftsoriginal sedan 1969 i Trinity College i Cambridge.

3.3 von Wright som Wittgensteins arvtagare: en historisk-filologisk profil

Ett ledande tema för von Wrights redigeringsarbete med Wittgensteins skrifter är således strävan efter att göra kvarlåtenskapen tillgänglig och att bevara den för kommande generationer. von Wrights syn på Wittgensteins arv påminner på så sätt om en arkivaries syn på arkivmaterial eller om en klassisk filologs syn på det textmaterial som han redigerar. Av de tre arvtagarna är den här historisk-filologiska synen mest framträdande just hos von Wright. Flera kapitel i von Wrights engelska bok Wittgenstein (1982), som presenteras och diskuteras nedan i avsnitt 4.1, behandlar Wittgensteins kvarlåtenskap och är ett bra exempel på von Wrights historisk-filologiska syn på Wittgenstein och hans skrifter.

En annan aspekt av von Wrights historisk-filologiska syn på Wittgenstein är att han från början förstod värdet av forskningen i Wittgensteins livshistoria och den historiska bakgrunden och kontexten till hans filosofi. En av von Wrights första insatser som arvtagare till Wittgenstein var att skriva en kort biografisk översikt, som samlade ihop centrala fakta om Wittgensteins liv: ”Ludwig Wittgenstein. En biografisk skiss” publicerades ursprungligen på svenska 1954. Texten återges som kapitel 1 i den här utgåvan. År 1958 publicerades en engelsk version i Norman Malcolms mycket lästa lilla minnesbok om Wittgenstein, som senare har översatts till flera språk. Således har von Wrights uppsats presenterat människan Wittgenstein för flera generationer av läsare. Trots att von Wright själv inte ville skriva en mer omfattande biografi, understödde han senare de ambitiösa biografiska projekt som genomfördes av Brian McGuinness och Ray Monk, vilkas biografier utkom 1988 och 1991. von Wright samlade och publicerade också aktivt bevarade brev av Wittgenstein till vänner och kolleger.67 Till det här sammanhanget hör också von Wrights egna skrifter om Wittgensteins position i 1900-talets filosofi och tankehistoria (se t.ex. kap. 8, 12–13, 17–20, 23 och avsnitt 4.2 nedan).

Till tillgänglighetens tema ansluter sig också von Wrights intresse för att lyfta fram sådana aspekter av Wittgensteins verk och tänkande som – i von Wrights ögon – hade hamnat i skymundan i receptionen. Ett särskilt bra exempel är följande. Man kan säga att Wittgensteins inflytande ända fram till 1970-talet huvudsakligen begränsade sig till den analytiska filosofi som var förhärskande i de anglosaxiska länderna och i Norden. Den här riktningens Wittgensteinbild verkar inte alltid motsvara den Wittgenstein som von Wright personligen hade känt och vars filosofiska genialitet han uppskattade.68 Redan 1939 hade von Wright blivit imponerad av Wittgensteins artistiska sida. I ett brev till Eino Kaila den 6 juni 1939 berättar den unga von Wright till exempel hur fantastiskt det är att höra Wittgenstein vissla, ”fullständigt rent, hela satser ur Beethovens och Mozarts symfonier, Bachs violinkonserter, och annat”.69 I synnerhet mellan 1947 och 1951 diskuterade de två livligt den tyskspråkiga litteraturen och filosofin. Det var alltså bara naturligt att von Wright redan tidigt intresserade sig för Wittgensteins anmärkningar om litteratur, musik, konst, religion och andra kulturella teman.70 Sådana anmärkningar förekommer på flera ställen i Wittgensteins anteckningsböcker vid sidan av hans filosofiska observationer. von Wright sammanställde ett urval av dessa anmärkningar, som publicerades 1977 under titeln Vermischte Bemerkungen (sv. Särskilda anmärkningar 1993).71 Den här lilla boken lyfte fram en intill dess okänd Wittgenstein, som engagerade sig intensivt för kulturella frågor och var djupt rotad i den tyskspråkiga kulturtraditionen. Till boken ansluter sig också essän ”Wittgenstein i relation till sin samtid”, som publiceras som kapitel 18 i den här utgåvan.

Såsom påpekades ovan, härstammar de flesta av von Wrights publikationer om Wittgenstein från perioden efter Wittgensteins död. Av denna utgåvas essäer publicerades bara kapitel 7–11 medan Wittgenstein ännu levde. Också detta faktum bör man hålla i minnet när man läser utgåvans senare essäer. I sina skrifter om Wittgenstein intar von Wright ofta en attityd av lite eftertänksam distans. Typiskt för von Wrights profil som Wittgensteintolkare är att han sällan tar ställning till dagsaktuella tolkningsfrågor om innehållet i Wittgensteins filosofi. Jag tror att detta perspektiv var ett medvetet val och hänger ihop med hans uppfattning om sin roll som arvtagare till Wittgenstein. Om vi antar att von Wright såg som sin huvuduppgift att göra Wittgenstein tillgänglig, är det inte svårt att se att denna uppgift kunde komprometteras av en samtidig strävan att försvara en viss tolkning av Wittgensteins filosofi. Mer förenligt med von Wrights självförståelse verkar det ha varit att med nya utgåvor och essäer öppna nya tolkningsmöjligheter till ännu okända aspekter av Wittgensteins tänkande; eller att med populariserande inlägg göra Wittgensteins svårtillgängliga verk begripliga och relevanta för en bredare publik och därigenom locka läsare att själva studera och tolka Wittgensteins verk; eller att med essäer om hans historiska betydelse legitimera Wittgensteins position som en filosofisk klassiker. På detta sätt kommer von Wrights sätt att närma sig Wittgensteins kvarlåtenskap fram också i hans egna skrifter som behandlar läromästarens filosofi.

Den här distanserade hållningen hänger också ihop med von Wrights tendens att hålla ett visst avstånd mellan sitt eget filosofiska arbete och Wittgensteins tankar, vilket redan diskuterades ovan. I början av 1980-talet – ungefär trettio år efter Wittgensteins död – beskriver von Wright sin relation till läraren med följande ord:

Wittgenstein påverkade min intellektuella utveckling mer än någon annan människa kunde ha gjort. Detta gjorde han delvis genom sin undervisning och sina skrifter, men huvudsakligen genom sitt exempel. Jag kunde inte följa honom särskilt bra i mitt eget arbete – inte bara för att mitt eget tänkande inte kunde uppnå Wittgensteins nivå, utan också för att hans tankestil är så annorlunda än min egen. Jag beundrar den men kan inte (ens försöka) imitera den.72 Kanske förklarar detta varför mitt ständiga engagemang med Wittgenstein har berört huvudsakligen de yttre aspekterna av hans skrifter snarare än substansen av hans idéer.73

Kanske stämmer det att von Wrights essäer om Wittgenstein ofta fokuserar på ”yttre aspekter” (eng. externalities) – om man med ”yttre aspekter” menar sådana teman som Wittgensteins livshistoria, hans tänkandes kulturella och filosofiska kontext, hans manuskript eller hans två huvudverks uppkomsthistoria. Men på samma gång har von Wright med sin noggranna forskning om sådana yttre aspekter uppnått ett annat mål, som kan betraktas som det viktigaste ändamålet med utgivningsarbetet över huvud taget: han har möjliggjort för andra att forska i substansen av Wittgensteins idéer.

4 von Wright om Wittgenstein

4.1 Det internationella perspektivet: Wittgenstein 1982

Citatet som presenterades i slutet av föregående avsnitt kommer från inledningen till von Wrights bok Wittgenstein, som utkom 1982. Boken är tillägnad ”minnet av Ludwig Wittgenstein” och innehåller de viktigaste artiklarna om Wittgenstein som von Wright skrivit på engelska från 1950- till 1980-talet. Således kan denna bok betraktas som von Wrights viktigaste publikation inom Wittgensteinforskningen. Wittgenstein är dock ingen introduktionsbok till österrikarens filosofi, snarare är den riktad till specialister som redan har bildat sig en självständig uppfattning om Wittgensteins filosofi och kanske också om de specifika problem som ansluter sig till de postuma publikationerna ur hans kvarlåtenskap. Två av bokens artiklar behandlar Wittgensteins liv och hans förhållande till sin tid.74 Tre artiklar handlar explicit om Wittgensteins Nachlass och om historisk-filologiska problem relaterade till hans två huvudverk – Tractatus och Filosofiska undersökningar.75 De sista tre artiklarna fokuserar på aspekter av Wittgensteins filosofi som inte hade diskuterats särskilt mycket av andra kommentatorer. De anknyter mest till filosofiska teman som von Wright själv hade intresse för.76

På flera grunder ska boken Wittgenstein ändå inte betraktas som en fullständig och definitiv samling av von Wrights arbeten kring sin andra filosofiska fadersgestalt. Ett skäl är att boken publicerades redan i början av 1980-talet: von Wright hade ännu 20 år av aktiv tid som forskare efter detta. Senare skrev han också flera betydande essäer om Wittgenstein och hans position i 1900-talets idéhistoria. De sista av de här essäerna härstammar från början av tjugohundratalet. Det andra skälet är att det i von Wright och Wittgenstein-arkivet vid Helsingfors universitet även finns opublicerat material om Wittgenstein, skrivet av von Wright på flera språk, som är intressant och definitivt bör publiceras i någon form. Det tredje skälet är att det också finns rikligt material om Wittgenstein av von Wright som ursprungligen skrevs och publicerades på svenska. Detta material togs inte med i den engelska boken.

Med hänsyn till von Wrights betydande roll som utgivare av Wittgensteins skrifter, är det således klart att en ny, omfattande samling av hans skrifter om Wittgenstein och hans kvarlåtenskap behövs. Den här utgåvan, som tillgängliggör allt von Wright skrev om Wittgenstein på svenska, kan betraktas som det första steget mot en sådan fullständig utgåva av hans skrifter om Wittgenstein. Utgåvans struktur och de viktigaste redigeringsprinciperna förklaras i inledningen.

Jag avslutar den här essän med några observationer om von Wrights svenskspråkiga Wittgenstein-skrifters karaktär och deras förhållande till hans engelskspråkiga vetenskapliga verksamhet.77 Det synes mig att de här skrifterna på många sätt berikar vår bild av von Wrights syn på Wittgenstein – och kanske också hjälper oss att bättre förstå relationen mellan von Wrights specialiserade filosofiska verksamhet och hans till en bredare publik riktade arbeten.

4.2 De svenska essäerna: några särdrag

Ända från början av sin filosofiska karriär verkar von Wright ha haft ett behov att skriva för en bredare publik än enbart akademiska filosofer. Genom årtiondena skrev och publicerade han vid sidan av sitt professionella filosofiska – huvudsakligen engelskspråkiga – arbete också flitigt på sitt modersmål. Hans svenskspråkiga publikationer är dock tämligen heterogena: Bland dessa finns till exempel (1) de essäer om litteratur och kulturella teman, som publicerades i böcker som Tanke och förkunnelse (1955) och Humanismen som livshållningen (1978a)78; (2) de senare tidsdiagnostiska skrifterna från 1980- och 1990-talen som Vetenskapen och förnuftet (1986); (3) självbiografiska texter som boken Mitt liv som jag minns det (2001a), (4) samhällstillvända tidningsartiklar som ”Kriget mot Vietnam” (1967) och intervjuer; (5) läroböcker som Den logiska empirismen (1943) eller Logik, filosofi och språk (1957); (6) andra mer eller mindre populära skrifter om filosofi, och slutligen (7) vetenskapliga uppsatser.79

Särskilt i skrifter som tillhör kategorierna 3 och 5–6 diskuterar von Wright ofta Wittgenstein och hans betydelse i 1900-talets filosofi. De flesta texter som publiceras i denna utgåva är antingen självbiografiska texter, tidningsartiklar, utdrag ur läroböcker eller populariserande artiklar. I utgåvan ingår också några artiklar som ursprungligen publicerades på tyska eller engelska, men som snart översattes till svenska. Sådana texter är till exempel öppningsföredrag vid internationella filosofiska kongresser (kap. 18, 20, 21 och 23). Eftersom von Wright i sådana föredrag ofta ville skissa bredare filosofiska horisonter och idéhistoriska utvecklingslinjer är texterna intressanta också för en större krets av läsare. Detta förklarar kanske varför skrifterna översattes till svenska. Mer specialiserade skrifter om Wittgenstein som ursprungligen publicerades på engelska har sällan blivit översatta. Således ingår de inte heller i den här utgåvan.

von Wrights svenska skrifter om Wittgenstein har alltså ofta en annan profil och målgrupp än de engelska skrifter som han lät publicera i boken Wittgenstein 1982: i flera fall handlar det om introducerande och populariserande texter, skrivna för en bredare publik. En annan skillnad framträder i texterna om Wittgenstein ur von Wrights två läroböcker, Den logiska empirismen (1943) (kap. 9–10) och Logik, filosofi och språk (1957) (kap. 14–16). Båda böckerna innehåller kapitel som redogör för innehållet i Wittgensteins filosofi både i ungdomsverket Tractatus och under hans senare period. Det verkar som om de här texterna inte har något klart motstycke i von Wrights engelska skrifter. I synnerhet kan två kapitel ur boken Logik, filosofi och språk (kap. 15–16) betraktas som von Wrights mest omfattande redogörelser för kärnpunkterna i Wittgensteins senare filosofi. De här kapitlen är i dag också historiskt intressanta: de publicerades redan 1957, då Wittgensteins Filosofiska undersökningar (1952) och Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik (1956) fortfarande var filosofiska nyheter.80 Jag anser således att utgåvan väsentligt berikar vår helhetsbild om von Wrights verk kring Wittgensteins arv.

Ett annat nytt perspektiv på von Wrights syn på Wittgenstein erbjuder den kronologiska ordningen i utgåvans mest omfattande del III, som innehåller von Wrights skrifter om Wittgensteins filosofi och om Wittgensteins position i 1900-talets filosofi och i seklets kulturhistoria. Den här ordningen ger ett bra underlag för att förstå utvecklingen både av von Wrights egen förståelse av Wittgensteins tänkande och av hans sätt att gestalta Wittgensteins position i förhållande till andra strömningar i 1900-talets filosofi och tankeklimat.

von Wright anmärkte i flera sammanhang att hans skriftliga verksamhet kan indelas i två åtskilda genrer. Å ena sidan har vi hans vetenskapliga, specialiserade filosofiska skrifter som bland annat behandlar logiska frågor, etikens grundbegrepp, vetenskapsfilosofi och – särskilt under 1990-talet – medvetandets filosofi. Å andra sidan har vi hans mer populära produktion som innehåller essäer om litteratur och kultur och de sena tidsdiagnostiska skrifterna. De här genrernas förhållande till varandra var en öppen fråga och periodvis ett problem för von Wright. Ibland talade han om ”klyftan” (eng. rift) i sin filosofiska personlighet.81 Jag går inte här in på problemet i detalj,82 utan noterar enbart vilken betydelse von Wrights svenska skrifter om Wittgenstein har för frågan om hur de två genrerna bör identifieras. Den här frågan är relevant också för själva förhållandet mellan de två genrerna.

I essän ”Filosofin är mitt liv” observerar von Wright att den andra, populära genren i hans litterära produktion har en ”från [hans] övriga verksamhet klart särpräglad profil”.83 von Wright menar att han i dessa arbeten har ”varit på spaning efter nutiden”. Men vad exakt hör till den delen av hans produktion? I essän nämner von Wright som exempel sina tre böcker Tanke och förkunnelse (1955), Humanismen som livshållning (1978) och Vetenskapen och förnuftet (1986) samt artiklar och intervjuer som ”hör till den sistnämnda bokens ämnessfär”. Han verkar alltså inberäkna endast sina tidiga litteratur- och kulturessäer och senare tidsdiagnostiska analyser, det vill säga de två första av de sju kategorierna av von Wrights svenska skrifter som jag särskilde ovan.84 Men hur förhåller sig von Wrights andra svenska texter, till exempel de populära skrifterna om filosofi (kategori 6), till de två genrerna som nämndes ovan? Och till vilken av dem hör hans filosofiska inlednings- eller läroböcker (kategori 5)? De är ju inte specialiserade vetenskapliga texter och hör således inte entydigt till den vetenskapliga genren. Inte heller är de tidsdiagnostiska analyser av vår samtids huvudproblem. Men det finns intressanta likheter mellan de båda genrerna. Eftersom de här skrifterna berör den filosofiska traditionen – den analytiska filosofin och Wittgensteins filosofiska arv – till vilken von Wrights eget filosofiska arbete hör, har de ett relativt nära förhållande till hans vetenskapliga sida. Man kunde kanske säga att de ger en intellektuell och historisk kontext för hans eget arbete. Å andra sidan är de här skrifterna – i likhet med skrifter i kategorierna 1 och 2 – svenskspråkiga och klart riktade till en bredare krets av läsare. Men jag vill också hävda att några texter i utgåvan öppnar perspektiv på von Wrights senare verksamhet som tidsdiagnostiker, det vill säga på skrifterna i kategori 2. En genomgående tråd i denna samlings skrifter består nämligen i den tematik som gäller ”samtidssituationen” inom filosofin. Denna frågeställning är särskilt framträdande i kapitel 17, 20 och 21. Men redan på 1930-talet (se kap. 8) och i Den logiska empirismen från 1943 (se kap. 9–10) verkar von Wright ofta vara – för att citera hans egna senare ord – ”på spaning efter nutiden” i filosofin. I sådana essäer står frågor som ”Från vilka historisk-samhälleliga rötter härstammar nutidsfilosofin?” i betraktelsens centrum, eller ”I vilken riktning verkar filosofin vara på väg att utveckla sig?” Ett analogt perspektiv på samtiden skulle von Wright tillämpa systematiskt först mycket senare, under 1980-talet i sina kulturkritiska skrifter. Därmed skulle man kunna säga att von Wrights tidsdiagnostiska essäers metodiska rötter historiskt går tillbaka till hans tidigare försök att förstå den filosofiska samtiden.

Om vi nu går tillbaka till von Wrights sätt att artikulera ”klyftan” mellan sin litterära produktions två huvudgenrer, infinner sig frågan: Kunde en orsak till att klyftan framstod som ett problem för honom vara att han själv tenderade att beskriva de två genrerna på ett sätt som inte reserverade plats för hans skriftliga produktions alla dimensioner? Jag tror att man faktiskt kan argumentera för att von Wrights läroböcker och populariserande skrifter om filosofi kan betraktas som ett försök att bygga en bro mellan hans vetenskapliga och kulturorienterade sida. Det gäller i synnerhet skrifter som berör Wittgenstein. von Wright menade nämligen att de två sidorna – den vetenskapliga och den kulturorienterade – inte var åtskilda hos Wittgenstein. I inledningen till den sena engelska essäsamlingen The Tree of Knowledge (1993b) återvänder von Wright till sina två filosofiska fadersgestalter och skriver:

Men Kaila liksom Wittgenstein stod också för någonting annat. Detta skulle kunna beskrivas som en ”visionär” rationalitet, som uttrycker en längtan efter vad man på tyska kallar Weltanschauung och efter att förstå ”livets mening”. Denna form av andlighet har kanske fått sina kanske främsta manifestationer i konst och religion. Men ett av dess traditionella utlopp har säkerligen varit filosofin – från försokratikerna till Nietzsche och vidare.85

von Wright menar alltså att Wittgenstein är en av få nutida filosofer vars tänkande inbjuder oss till att se filosofin som en ”visionär” aktivitet. I ljuset av detta påstående kan von Wrights skrifter om Wittgenstein också läsas som en serie reflektioner kring filosofins betydelse och roll i 1900-talets historia. Århundradet plågades av två världskrig och av händelser som kastade tvivel över människans moralisk-etiska framsteg (förintelsen, massbombningar, kärnvapen). Å andra sidan karakteriseras århundradet av snabb industrialisering, vetenskapligt-tekniska framsteg och höjd levnadsstandard. Den akademiska världen gick mot en ständigt ökande vetenskaplig och filosofisk specialisering. Till bilden hör också ett långsamt växande medvetande om tillväxtens gränser och om miljökrisen. Vad är filosofins roll och det filosofiska tänkandets möjligheter i den här historiska situationen? Den frågan var brännande för von Wright särskilt under hans sista år.

Men hur är von Wrights uppfattning om Wittgenstein relaterad till de här tidskritiska temana? Denna fråga tar oss till tematiken ”Wittgenstein och den analytiska filosofin”. Här kan vi skilja mellan åtminstone tre olika perspektiv i utgåvans essäer. Såsom jag redan påpekade, ser den unga von Wright i Wittgenstein en storartad skriftställare, som gav bidrag till den logisk-positivistiska filosofin – och kanske därmed också till filosofins stora berättelse (t.ex. kap. 7 och 8). Under 1950-talet karakteriserar von Wright Wittgenstein i flera skrifter som den moderna filosofins ”romantiska geni” (kap. 12, 15). Det här perspektivet låter förstå att Wittgensteins tänkande ändå var väldigt inflytelserikt just i den moderna analytiska traditionen – men möjliggör också von Wrights påstående att Wittgensteins filosofiuppfattning måste skiljas från dess imitationer och inflytande (kap. 13). I sina senare essäer från 1970-talet och framåt betonar von Wright alltmer Wittgensteins utanförskap i relation till den analytiska traditionen. I ”Wittgenstein i relation till sin samtid” (kap. 18) och ”Wittgenstein och det tjugonde århundradet” (kap. 19) skildrar han Wittgenstein som en kritiker av den västerländska framstegsoptimismen och den teknisk-vetenskapliga livsformen.86 I samlingens sista essä, ”Wittgenstein og tradisjonen” (kap. 23) karakteriserar han rentav den senare Wittgenstein som en antitraditionalistisk tänkare, vars filosofi är i ”utrettelig og uforsonlig kamp mot tenkemåter og tankemønstre som har vært karakteristiske for vestlig filosofi og vitenskap siden senrenessansen og barokken”.87

Jag tror att det senare perspektivet hänger ihop med von Wrights samtidiga tidsdiagnostiska tankegångar och med hans kritiska förhållande till sin samtidskultur. Denna syn kommer nämligen att inverka på hans syn på den analytiska filosofin. I sina senare essäer understryker von Wright ibland att den analytiska filosofin ofta har varit förbunden med en form av teknisk rationalitet, som också präglar den moderna tekniska civilisationen som helhet.88 Detta påstående implicerar att den analytiska filosofin kan vara strukturellt oförmögen att tackla vår tids brännande problem.89 Men von Wright menar att detsamma inte gäller för Wittgenstein. von Wrights ökande medvetenhet om vår tids problem och hans ökande misstro mot den analytiska filosofins möjligheter att lösa dem hör alltså ihop med tendensen att alltmer betona Wittgensteins särställning i seklets filosofiska utveckling och den kritiska potentialen i hans filosofi. I von Wrights essäer om Wittgenstein var de här perspektiven dock inte helt nya. Redan 1957 skrev han i en tidningsartikel (kap. 13):

Jag tror för egen del att Wittgenstein hör till de filosofer som aldrig blir identifierade med en bestämd tid och en bestämd riktning i tänkandets historia. Han kommer att locka filosofer i alla tider och alla läger till förnyade positionsbestämningar, utan att någonsin bli inringad. Däri skall han spela den typiska roll som historien tilldelat de stora filosoferna.

Med det här citatet vill jag inbjuda läsaren till att göra egna positionsbestämningar av det komplexa, fängslande och ibland spänningsfyllda förhållandet mellan Ludwig Wittgenstein och G.H. von Wright.

Noter

Historien kring Kafkas kvarlåtenskap är mycket komplex. Brod ville inte förstöra materialet, inte heller ville han göra allt tillgängligt för publiken. Som ett slags kompromiss publicerade han ett urval, deponerade en huvuddel av materialet i arkiv (i dag i Bodleian Library i Oxford) och bevarade själv en del av originalhandskrifterna. En del av de sistnämnda har varit försvunna i decennier. Se Butler 2011.

Gå till notreferens 1

Wittgenstein anvisade inte sina arvtagare att förstöra manuskripten. Men det finns en berättelse om att Wittgenstein själv hade bränt (eller bett någon annan att bränna) några manuskript. Se t.ex. von Wright 1982, s. 37.

Gå till notreferens 2

”Halb-und-halb mein Schüler”. Se Ludwig Wittgenstein till Ludwig Hänsel 29/5 1950 i Wittgenstein 2011a.

Gå till notreferens 3

Jfr inledningen till Österman 2020.

Gå till notreferens 4

Mer information om de enskilda texterna finns i redaktörens kommentarer till utgåvans kapitel.

Gå till notreferens 5

Familjen von Wright har sina rötter i Skottland. En förfader emigrerade till Narva i Estland under 1600-talet. Släkten adlades under Gustav III 1772, och under 1700- och 1800-talen verkade släkten i Haminanlax i närheten av Kuopio.

Gå till notreferens 6

von Wright 2001a, s. 45. Avsnittet baserar sig huvudsakligen på detta verk.

Gå till notreferens 7

2001a, s. 20.

Gå till notreferens 8

Betyg från gymnasium, von Wright och Wittgenstein-arkivet (WWA), Helsingfors universitet.

Gå till notreferens 9

Kaila nämns i kretsens manifest under rubriken ”Nahestehende Autoren”, se Hahn, Neurath och Carnap 1995 [1929], s. 161. Om Kaila och hans förhållande till Wienkretsen, se Niiniluoto 2005 och 2017.

Gå till notreferens 10

von Wright 1993, kap. 2 i denna utgåva.

Gå till notreferens 11

Se Hahn, Neurath och Carnap 1995 [1929], s. 130, 134, 145, 170. Mellan 1926 och 1928 bodde Wittgenstein i Wien och var i kontakt med kretsens medlemmar. Med Friedrich Waismann arbetade han på en bok som aldrig blev färdig (se Waismann 1967 och Waismann 2003).

Gå till notreferens 12

Jfr von Wrights brev till Göran Schildt 15/6 1947 (kap. 25), där von Wright skriver att han ”redan som ung student anslogs […] starkt av [Wittgensteins] enda bok, ungdomsverket Tractatus logico-philosophicus, som betecknar den egentliga upptakten till den tankeriktning eller – stil, låt oss kalla den, i brist på bättre namn, den logiskt-empiristiska, i vilken jag fått min uppfostran”.

Gå till notreferens 13

von Wright 2001a, s. 71–72.

Gå till notreferens 14

von Wrights magisteravhandling i filosofi godkändes den 23 maj 1936 med vitsordet eximia cum laude approbatur. Den muntliga laudaturtentamen, som förmodligen hade Tractatus som kursbok, godkändes den 18 maj 1936 med ”utmärkta insikter”. G.H. von Wrights studiebok, WWA.

Gå till notreferens 15

Enligt Monk (1990, s. 415) skedde valet den 11 februari 1939. Enligt Nedo & Ranchetti (1983) inleddes Wittgensteins period som professor först i september 1939.

Gå till notreferens 16

Den här korta biografiska framställningen baserar sig på von Wrights biografiska skiss (kap. 1 i denna utgåva) samt på Ray Monks (1990) och Brian McGuinness (1988) omfattande biografier om Wittgenstein. Jag har också konsulterat den översiktliga Chronik om Wittgensteins liv som publicerades i Wittgenstein 2011a.

Gå till notreferens 17

Senare kommenterade Russell (1951, s. 298) mötet: ”Getting to know Wittgenstein was one of the most exciting intellectual adventures of my life”.

Gå till notreferens 18

Wittgenstein 1922, § 7, övers. Anders Wedberg 1962.

Gå till notreferens 19

De publicerades först 1958, se Wittgenstein 1958.

Gå till notreferens 20

Österman (2020, s. 80) har utifrån arkivmaterial daterat mötet till den 6 mars 1939.

Gå till notreferens 21

Se t.ex. kap. 2 och 3 i den här utgåvan.

Gå till notreferens 22

Redpath 1999, s. 42, min översättning.

Gå till notreferens 23

Se Wittgenstein till von Wright 9/3 1939 i Wittgenstein 2011a.

Gå till notreferens 24

Wittgensteins föreläsningar har senare rekonstruerats utifrån anteckningar av åhörare i Diamond 1976.

Gå till notreferens 25

Breven, publicerade i Österman 2020, innehåller också von Wrights intryck av livet i Cambridge våren 1939. Om Wittgenstein och hans syn på filosofin se särskilt breven 5/4 (som citeras ovan), 25/4 och 6/6 1939. Se också Erbachers översikt (2016).

Gå till notreferens 26

von Wright till Eino Kaila 5/4 1939, i Österman 2020.

Gå till notreferens 27

Av von Wrights brev till Wittgenstein 9/12 1940 (i Wittgenstein 2011a) framgår att de träffades totalt fem gånger, om man inte räknar föreläsningarna och mötena på Moral Sciences Club.

Gå till notreferens 28

Se von Wright 1982, s. 3, och hans brev till Elizabeth Anscombe 19/3 1952, Nationalbiblioteket.

Gå till notreferens 29

von Wright 1939, publicerat i Österman 2020, min översättning. (Föredraget finns endast i webbutgåvan.) Också terminologiskt alluderar citatet klart på Wittgenstein. I flera sammanhang jämför Wittgenstein filosofiskt utredningsarbete med att skingra en dimma: se t.ex. Filosofiska undersökningar § 5 (Wittgenstein 1953) och Blå boken (Wittgenstein 1958, s. 17).

Gå till notreferens 30

von Wright anspelar kanske på det nya wittgensteinska inflytandet också i ett brev till Kaila i september 1940 (se Österman 2020, s. 188). I brevet förefaller han referera till tidigare diskussioner, där Kaila menat att von Wright börjat bli ”beroende av någon annan filosofs idéer och metoder”. Referensen är inte entydig, men i sin kommentar menar Österman att det enda som egentligen kan komma i fråga är Wittgensteins inflytande på von Wrights syn på filosofin.

Gå till notreferens 31

Se t.ex. von Wright till Wittgenstein 29/3 1940 (i Wittgenstein 2011a) där von Wright redogör för sin artikel ”On Probablility”, som publicerades i Mind senare samma år (von Wright 1940). Senare anmärkte von Wright (1989, s. 22) – i lätt kritisk ton – att den här artikeln innehåller en jargong som han hade tillägnat sig från Wittgenstein.

Gå till notreferens 32

Avbrottet kan åtminstone delvis förklaras av den besvärliga världspolitiska situationen under andra världskriget. Fortsättningskriget mellan Finland och Sovjetunionen bröt ut den 25 juni 1941. Senast efter Englands krigsförklaring mot Finland den 6 december torde postförbindelsen mellan Finland och England ha varit dålig.

Gå till notreferens 33

I universitetets program (Helsingin yliopiston ohjelma) nämns von Wright som docent för läsåret 1943–1944.

Gå till notreferens 34

von Wrights installationsföreläsning från 1946 publiceras i den här utgåvan som kap. 11.

Gå till notreferens 35

Broad 1944. Broads artikel torde vara en av de längsta recensionerna som publicerats om en doktorsavhandling i filosofi över huvud taget.

Gå till notreferens 36

Eller snarare på sitt minne av eller sina anteckningar om Blå boken. Det verkar som om han vid denna tid inte hade en egen kopia av boken. I Wittgenstein 1982, s. 3, skriver han att någon lånade honom en kopia 1939, vilket implicerar att von Wright också återlämnade den. Några formuleringar i ett brev till Elizabeth Anscombe 19/3 1952 antyder att von Wright inte hade läst Blå boken mellan 1939 och 1952. Av brevet framgår att von Wright läste Bruna boken i sin helhet först 1952.

Gå till notreferens 37

Se von Wright till Wittgenstein 9/12 1940 (i Wittgenstein 2011a); Wittgenstein hade själv föreslagit att han kunde skicka en kopia av boken till von Wright i ett brev daterat 13/9 1939. Han refererar till boken som ”the first volume of my book”, vilket torde avse första delen av det som i dag kallas bokens tidiga version eller Frühfassung, TS 220 (von Wright 1982, s. 117–119). von Wright läste Filosofiska undersökningar för första gången 1947 (von Wright 1982, s. 4).

Gå till notreferens 38

von Wright 1943, s. 179, kap. 10 i denna utgåva.

Gå till notreferens 39

För relationen mellan Tractatus och den senare perioden är diskussionen kring Cora Diamonds och James Conants ”nya” tolkning om Tractatus relevant, se t.ex. Crary och Read 2000. För frågan om terapin hos den senare Wittgenstein är kontroversen mellan Peter Hacker och Gordon Baker särskilt relevant, se Baker 2004 och det kritiska svaret i Hacker 2007.

Gå till notreferens 40

von Wright beskriver sitt föreläsningsprogram i brev till Max Söderman och Göran Schildt i juni 1947 (se kap. 24 och 25).

Gå till notreferens 41

von Wrights brev från den 14 februari 1947 har inte bevarats, men Wittgenstein svar från den 21 februari innehåller en reaktion på brevet (Wittgenstein 2011a).

Gå till notreferens 42

Tre åhörares anteckningar från de här föreläsningarna har senare publicerats i Wittgenstein 1988.

Gå till notreferens 43

Se Wittgenstein till von Wright 6/6 1947 i Wittgenstein 2011a. Dessa möten med Wittgenstein skildras i kap. 4 (ur Mitt liv som jag minns det). De reflekteras också i två brev från von Wright till Max Söderman och Göran Schildt (kap. 24 och 25).

Gå till notreferens 44

Se Wittgenstein till von Wright 21/2 1947 i Wittgenstein 2011a.

Gå till notreferens 45

von Wright 2001a, kap. 4 i denna utgåva.

Gå till notreferens 46

Kap. 25. Citatet finns också i Österman 2017, s. 54 samt i Kruskopf 2008, s. 178.

Gå till notreferens 47

Tranøy 1976, s. 17.

Gå till notreferens 48

Se Jakola 2020.

Gå till notreferens 49

von Wright till Wittgenstein 31/7 1947 i Wittgenstein 2011a, översättning av Bernt Österman.

Gå till notreferens 50

Se von Wright till Göran Schildt 8/12 1947 (kap. 26).

Gå till notreferens 51

Publicerat i Österman 2020.

Gå till notreferens 52

Anthony Kenny (2014) har t.ex. föreslagit att de tre motsvarade tre olika dimensioner av Wittgensteins personlighet: Rhees den mystiska, von Wright den logiska och Anscombe den psykologiska dimensionen.

Gå till notreferens 53

Erbacher 2016, s. 33–34. Mina observationer i detta stycke baserar sig delvis på Erbachers översikt av Wittgensteins relation till sina arvtagare.

Gå till notreferens 54

Analytisk filosofi etablerades som den dominanta filosofiska riktningen i Finland på 1950- och 1960-talet i hög grad genom von Wrights verksamhet. Korrespondensen mellan von Wright och Eino Kaila visar hur de två filosoferna utövade makt som sakkunniga (också bakom kulisserna) när det skulle utses en efterföljare för Erik Ahlman som professor i praktisk filosofi vid Helsingfors universitet. (Se Österman 2020, s. 104–107 samt von Wright till Kaila 6/4 1958 och Kaila till von Wright 20/4 och 13/6 1958 i samma utgåva.)

Gå till notreferens 55

I den här processen spelar även Erik Stenius – von Wrights efterföljare som professor vid Helsingfors universitet – en viktig roll. von Wright introducerade också Wittgenstein för Jaakko Hintikka, som senare publicerade mycket om Wittgenstein. Trots att han senare sällan fungerade som handledare stödde von Wright otaliga yngre finländska filosofer som intresserade sig för Wittgensteins filosofi. Uschanov 2002 är en omfattande bibliografi över Wittgensteinforskningen i Finland fram till 2002.

Gå till notreferens 56

Materialet är för närvarande tillgängligt för forskarna på Nationalbiblioteket och i Helsingfors universitets von Wright och Wittgenstein-arkiv.

Gå till notreferens 57

Av von Wrights läroböcker översattes Den logiska empirismen (1943) 1945 (Looginen empirismi) och Logik, filosofi och språk (1957) 1958 (Logiikka, filosofia ja kieli). Av hans essäsamlingar publicerades Tanke och förkunnelse (1956) på finska 1964 (Ajatus ja julistus) och Humanismen som livshållning (1977) 1982 (Humanismi elämänasenteena). Boken Vetenskapen och förnuftet (1986) översattes redan 1987 (Tiede ja ihmisjärki). På 1990-talet publicerades Minervan pöllö (1992) på finska redan före den svenska samlingen Myten om framsteget (1993), som innehåller delvis samma material. Biografin Mitt liv som jag minns det (2001) utkom på finska 2002 (Elämäni niin kuin sen muistan).

Gå till notreferens 58

Se inledningen, not 1, om von Wrights förord och inledande artiklar. För en heltäckande lista av de finska Wittgenstein-översättningarna, med exakta referenser, se Uschanov 2002 (publikationer nr 329–350). Nymans översättningar kompletterades senare med Tommi Uschanovs översättning Ajatusliikkeitä. Päiväkirjat 1930–32 & 1936–37 (Wittgenstein 2011b), som baserar sig på Wittgensteins privata dagbok som upptäcktes först i början av 1990-talet och ursprungligen redigerades av Ilse Somavilla 1997 (Wittgenstein 1997).

Gå till notreferens 59

Christian Erbachers färska bok Wittgenstein’s Heirs and Editors (2020) är en bra och lättläslig inledning till ämnet. En mer omfattande kritisk artikelsamling kring temat redigeras för närvarande vid Helsingfors universitet under arbetsnamnet ”The Creation of Wittgenstein” (red. Thomas Wallgren).

Gå till notreferens 60

Det rör sig om ett kort föredrag, ”Some remarks on logical form”, och ett brev till redaktionen för tidskriften The Mind, publicerat i Wittgenstein 1993. Under Wittgensteins tid som folkskollärare på 1920-talet satte han också ihop en elementär ordbok för folkskolelever.

Gå till notreferens 61

Wittgenstein skissade ofta upp sina filosofiska anmärkningar i flera manuskript innan han dikterade ett urval för en maskinskrivare. Ofta klippte han ut anmärkningar från renskrifterna och organiserade dem vidare. Resultatet är att de individuella skrifterna i Wittgensteins kvarlåtenskap har komplexa relationer till andra texter. Man kan i flera fall spåra enskilda anmärkningars s.k. förhistoria i tidigare manuskript och renskrifter.

Gå till notreferens 62

Jag tror inte att de tre någonsin övervägde alternativet att inte publicera någonting. Trots att von Wright (2001a, s. 158, kap. 6 i denna utgåva) påpekar att Wittgenstein inte hade diskuterat kvarlåtenskapens öde med honom, hade han uppenbarligen i någon mån gjort detta med Anscombe och Rhees. Renskriften som utgör första delen av Filosofiska undersökningar var nästan färdig vid Wittgensteins död och Anscombe hade redan översatt en stor del av boken. Det verkar alltså ha varit klart från början att åtminstone Filosofiska undersökningar skulle publiceras som en bok.

Gå till notreferens 63

von Wright till Anscombe 2/4 1965, Nationalbiblioteket, min översättning.

Gå till notreferens 64

I artikeln beskriver och daterar von Wright varje element i kvarlåtenskapen. I dag känner vi till skrifter från Wittgensteins Nachlass med von Wrights siffror som introducerades i artikeln: ”MS” står för handskrift och ”TS” för maskinskrift; handskrifternas löpande nummer börjar med siffran 1, maskinskrifternas med 2 och dikteringarnas med 3. Artikeln återpublicerades i von Wright 1982.

Gå till notreferens 65

Här vill jag inte underskatta Anscombes och Rhees viktiga insats vid editeringen. Men von Wrights historisk-filologiska perspektiv på Wittgensteins Nachlass skiljer sig klart från Rhees och Anscombes perspektiv. Man kan säga att de tre arvtagarnas mycket olika perspektiv på Wittgenstein kompletterade varandra men stundtals också försvårade samarbetet.

Gå till notreferens 66

Se von Wright 1973, von Wright & McGuinness 1974, von Wright & McGuinness 1995.

Gå till notreferens 67

Se också utgåvans kap. 13 från 1957.

Gå till notreferens 68

Publicerat i Österman 2020.

Gå till notreferens 69

Se von Wright till Anscombe 1/12 1954, Nationalbiblioteket.

Gå till notreferens 70

Bokens bakgrund har diskuterats av Erbacher (2017).

Gå till notreferens 71

Detta påstående stämmer kanske inte helt. von Wright menade själv (1989, s. 22, se not 32 ovan) att en tidig artikel om sannolikhet innehöll jargong hämtad från Wittgenstein. En annan text där flera allusioner på och stilistiska imitationer av Wittgenstein förekommer är von Wright 1954, som jag har diskuterat i Jakola 2020.

Gå till notreferens 72

von Wright 1982, s. 11, min översättning.

Gå till notreferens 73

”Ludwig Wittgenstein, A Biographical Sketch” och ”Wittgenstein in Relation to his Times”. De här två essäerna publiceras också i den här utgåvan som kap. 1 och 18.

Gå till notreferens 74

”The Wittgenstein Papers”, ”The Origin of the Tractatus” och ”The Origin and Composition of the Philosophical Investigations”.

Gå till notreferens 75

”Wittgenstein on Probability”, ”Modal Logic and the Tractatus” och ”Wittgenstein on Certainty”. Den sistnämnda uppsatsen var en av de första vetenskapliga analyserna av boken som von Wright och Anscombe redigerade från Wittgensteins sista anteckningsböcker; boken utkom 1969 under titeln On Certainty.

Gå till notreferens 76

Jag analyserar inte essäernas innehåll – den uppgiften lämnar jag åt läsaren. En del av von Wrights essäer om Wittgenstein har nyligen insiktsfullt granskats av Lars Hertzberg (2016), som diskuterar både von Wrights analyser om Wittgensteins senare filosofi och frågan om den relevans Wittgensteins kulturella bakgrund har för tolkningen av hans filosofi.

Gå till notreferens 77

Många av essäerna publicerades ursprungligen i tidskrifter som Nya Argus eller Finsk Tidskrift och samlades senare i en bok.

Gå till notreferens 78

Min kategorisering, som blandar texttyper och tematiska kategorier, är inte fullständig. Dessutom kan vissa texter tillhöra flera av kategorierna.

Gå till notreferens 79

Se Hertzberg 2016, s. 124–125, som noterar att von Wrights läsning av Filosofiska undersökningar i kap. 16 är mycket ”rimlig” för sin tid, och ”står sig ännu i dag som en tillförlitlig introduktion till sitt ämne”.

Gå till notreferens 80

Se von Wright 1989, s. 18.

Gå till notreferens 81

Frågan har nyligen insiktsfullt diskuterats av Bernt Österman (2019).

Gå till notreferens 82

von Wright 1993, s. 164, kap. 2 i denna utgåva.

Gå till notreferens 83

Om von Wrights populära sida se Strang & Wallgren 2016.

Gå till notreferens 84

von Wright 1993b, s. 2, min översättning.

Gå till notreferens 85

Glock (2004) diskuterar på ett systematiskt sätt Wittgensteins förhållande till den analytiska filosofin.

Gå till notreferens 86

von Wright 2001b, s. 16.

Gå till notreferens 87

Frågan om den tekniska rationaliteten analyseras kritiskt i boken Vetenskapen och förnuftet (1986).

Gå till notreferens 88

von Wright 1993b, s. 4. Tematiken har nyligen diskuterats av Österman (2019).

Gå till notreferens 89

Källor och litteratur

Baker, Gordon 2004, Wittgenstein’s Method. Neglected Aspects. Essays on Wittgenstein by Gordon Baker, ed. Katherine J. Morris, Oxford: Blackwell.

Broad, Charlie D. 1944, ”Hr. Von Wright on the Logic of Induction I–III”, Mind 53, s. 11–24; 97–119; 193–214.

Butler, Judith 2011, ”Who owns Kafka?”, London Review of Books vol. 33, no. 5 (Mars 2011).

Crary, Alice & Rupert Read (ed.) 2000, The new Wittgenstein, London: Routledge.

Diamond, Cora (ed.) 1976, Wittgenstein’s Lectures on the Foundations of Mathematics, Cambridge 1939, Ithaca: Cornell University Press.

Erbacher, Christian 2016, ”Wittgenstein and His Literary Executors”, Journal for the History of Analytical Philosophy 4, No. 3, s. 1–39.

Erbacher, Christian 2017, ”’Among the omitted stuff, there are many good remarks of a general nature’ – On the Making of von Wright and Wittgenstein’s Culture and Value”, Sats 18, issue 2, s. 79–113.

Erbacher, Christian 2020, Wittgenstein’s Heirs and Editors, Cambridge: Cambridge University Press.

Glock, Hans-Johann 2004, ”Was Wittgenstein an analytical philosopher?”, Metaphilosophy 35:4, s. 419–444.

Hacker, Peter M.S. 2007, ”Gordon Baker’s Late Interpretation of Wittgenstein”, Guy Kahane, E. Kanterian & O. Kuusela (ed.), Wittgenstein and his Interpreters. Essays in Memory of Gordon Baker, Malden, MA: Blackwell, s. 88–122.

Hahn, Hans, Otto Neurath & Rudolf Carnap 1995 [1929], Wissenschaftliche Weltauffassung. Der Wiener Kreis, Kurt Rudolf Fischer (Hrsg.), Das Goldene Zeitalter der Österreichischen Philosophie, Wien: Wuv-Universitätsverlag.

Hahn, Lewis E. & P.A. Schilpp (ed.) 1989, The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, IL: Open Court.

Helsingin yliopiston ohjelma lukuvuonna 1943–44, Helsinki: Valtioneuvoston kirjapaino.

Hertzberg, Lars 2016, ”Att förstå en filosof i förhållande till hans tid”, Strang & Wallgren 2016, s. 121–140.

Jakola, Lassi 2020, ”Wittgenstein and G.H. von Wrights Path to The Varieties of Goodness (1963)”, Nordic Wittgenstein Review 9, s. 37–77.

Kenny, Anthony 2014. ”The Life and Work of Georg Henrik von Wright and Ludwig Wittgenstein”, föredrag i Helsingfors 16/6 2014, https://youtu.be/ym-paxKIAyA (hämtad 16.2.2021).

Kruskopf, Erik (red.) 2008, En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts stiftelse.

Malcolm, Norman 1958, Ludwig Wittgenstein. A Memoir, London: Oxford University Press.

McGuinness, Brian 1988, Wittgenstein. A Life. Young Ludwig, 1889–1921, London: Duckworth.

Monk, Ray 1990, Ludwig Wittgenstein. The Duty of Genius, London: Cape.

Nedo, Michael & Michele Ranchetti 1983, Ludwig Wittgenstein. Sein Leben in Bildern und Texten, Frankfurt am Main: Suhrkamp.

Niiniluoto, Ilkka 2005, ”Eino Kaila ja Wienin piiri”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (toim.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus, s. 168–196.

Niiniluoto, Ilkka 2017, ”Eino Kaila and the Vienna Circle”, Sami Pihlström, Friedrich Stadler & Niels Weidtmann (ed.), Logical Empiricism and Pragmatism, Cham: Springer, s. 185–199.

Redpath, Theodor 1999, A Student’s Memoir, F.A. Flowers III (ed.), Portraits of Wittgenstein, Vol. III, Bristol: Thoemmes Press, s. 3–52.

Russell, Bertrand 1951, ”Obituary. Ludwig Wittgenstein”, Mind 60, s. 297–298.

Strang, Johan & Thomas Wallgren (red.) 2016, Tankens utåtvändhet. Georg Henrik von Wright som intellektuell, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell.

Tranøy, Knut-Erik 1976, ”Wittgenstein in Cambridge 1949–51. Some Personal Recollections”, Jaakko Hintikka (ed.), Essays on Wittgenstein in honour of G.H. von Wright, Amsterdam: North-Holland, s. 11–21.

Uschanov, Tommi 2002, Wittgenstein in Finland. A Bibliography 1928–2002, Tampere: Niin & Näin publications.

Waismann, Friedrich 1967, Wittgenstein und der Wiener Kreis, ed. Brian McGuinness, Oxford: Blackwell.

Waismann, Friedrich 2003, The Voices of Wittgenstein. The Vienna Circle, ed. Gordon Baker, Abingdon, Oxon: Routledge.

Wallgren, Thomas (ed.) under utgivning, The Creation of Wittgenstein, London: Bloomsbury.

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

Wittgenstein, Ludwig 1953, Philosophical Investigations / Philosophische Untersuchungen, ed. G.E.M. Anscombe & R. Rhees, Oxford: Blackwell. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1978, Filosofiska undersökningar, Stockholm: Bonniers; ny svensk översättning av Lars Hertzberg och Martin Gustafsson, Filosofiska undersökningar, Stockholm: Thales.]

Wittgenstein, Ludwig 1956, Remarks on the Foundations of Mathematics / Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik, ed. G.E.M. Anscombe, R. Rhees & G.H. von Wright, Oxford: Blackwell.

Wittgenstein, Ludwig 1958, The Blue and the Brown Books, ed. R. Rhees, Oxford: Basil Blackwell. [Svensk översättning av Lars Hertzberg och Aleksander Motturi 1999, Blå och bruna boken, Stockholm: Thales.]

Wittgenstein, Ludwig 1969, On Certainty / Über Gewißheit, ed. G.E.M. Anscombe & G.H. von Wright, Oxford: Blackwell. [Svensk översättning av Lars Hertzberg 1992, Om visshet, Stockholm: Thales.]

Wittgenstein, Ludwig 1977, Vermischte Bemerkungen. Eine Auswahl aus dem Nachlaß, Hrsg. G.H. von Wright & Heikki Nyman, Frankfurt: Suhrkamp. [Svensk översättning av Lars Hertzberg 1983, Särskilda anmärkningar, Lund: Doxa.]

Wittgenstein, Ludwig 1988, Wittgenstein’s Lectures on Philosophical Psychology 1946–47. Notes by P.T. Geach, K.J. Shah and A.C. Jackson, ed. P.T. Geach, New York: Harvester.

Wittgenstein, Ludwig 1993, Philosophical Occasions, ed. James Klagge & Alfred Nordmann, Indianapolis: Hackett.

Wittgenstein, Ludwig 1997, Denkbewegungen. Tagebücher 1930–32, 1967–37, Hrsg. Ilse Somavilla, Haymon: Innsbruck.

Wittgenstein, Ludwig 2000, Wittgenstein’s Nachlass. The Bergen Electronic Edition, Oxford: Oxford University Press.

Wittgenstein, Ludwig 2011a, Gesamtbriefwechsel / Complete Correspondence. 2nd release. Innsbrucker Electronic Edition, ed. Monika Seekircher, Brian McGuinness & Anton Unterkircher, Innsbruck: Brenner Archiv.

Wittgenstein, Ludwig 2011b. Ajatusliikkeitä. Päiväkirjat 1930–1932 ja 1936–1937, käänt. Tommi Uschanov, Tampere: Niin & Näin. [Finsk översättning av Wittgenstein 1997.]

von Wright, Georg Henrik 1938, ”Logistisk filosofi”, Nya Argus 31, s. 175–177.

von Wright, Georg Henrik 1939, ”The Justification of Induction. Paper read in Cambridge Moral Science Club on the 25th of May 1939”, publicerat som bilaga i Österman 2020, webbutgåvan.

von Wright, Georg Henrik 1940, ”On Probability”, Mind 49, s. 265–283.

von Wright, Georg Henrik 1941a, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, Helsinki: Societas Philosophica Fennica.

von Wright, Georg Henrik 1941b, ”Georg Lichtenberg als Philosoph”, Theoria 8, s. 201–217.

von Wright, Georg Henrik 1943, Den logiska empirismen. En huvudriktning i modern filosofi, Helsingfors: Söderström.

von Wright, Georg Henrik 1951, ”Deontic Logic”, Mind 60, s. 1–15.

von Wright, Georg Henrik 1954, ”Om moraliska föreställningars sanning”, i Nordisk Sommer Universitet 1953. Vetenskapens funktion i samhället, København: Munksgaard, s. 48–74.

von Wright, Georg Henrik 1957, Logik, filosofi och språk. Strömningar och gestalter i modern filosofi, Helsingfors: Söderström.

von Wright, Georg Henrik 1963a, Norm and Action. A Logical Enquiry, London: Routledge & Kegan Paul.

von Wright, Georg Henrik 1963b, The Varieties of Goodness, London: Routledge & Kegan Paul.

von Wright, Georg Henrik 1969, ”The Wittgenstein Papers”, The Philosophical Review 78, s. 483–501. [Reviderad version i von Wright 1982.]

von Wright, Georg Henrik 1971, Explanation and Understanding, Ithaca, NY: Cornell University Press.

von Wright, Georg Henrik 1972, ”Wittgenstein on Certainty”, G.H. von Wright (ed.), Problems in the Theory of Knowledge, The Hague: Nijhoff, s. 47–60.

von Wright, Georg Henrik (ed.) 1973, Letters to C.K. Ogden with Comments on the English Translation of the Tractatus Logico-Philosophicus, Oxford: Blackwell.

von Wright, Georg Henrik 1974, Causality and determinism, New York: Columbia University Press.

von Wright, Georg Henrik 1978a, Humanismen som livshållning och andra essayer, Helsingfors: Söderström.

von Wright, Georg Henrik 1978b, ”En filosof ser på filosofien”, Lars Bergström (red.), En filosofibok, Stockholm: Bonniers, s. 188–205.

von Wright, Georg Henrik 1978c, ”Wittgenstein in Relation to his Times”, Elizabeth Leinfellner et al. (ed.), Wittgenstein and his Impact on Contemporary Thought, Vienna: Hölder-Pichler-Tempsky, s. 73–78.

von Wright, Georg Henrik 1982, Wittgenstein, Oxford: Blackwell.

von Wright, Georg Henrik 1986, Vetenskapen och förnuftet. Ett försök till orientering, Stockholm: Bonniers.

von Wright, Georg Henrik 1989, ”Intellectual Autobiography”, L.E. Hahn & P.A. Schilpp (ed.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, IL: Open Court, s. 3–55.

von Wright, Georg Henrik 1993a, Myten om framsteget. Tankar 1987–1992 med en intellektuell självbiografi, Helsingfors: Söderström.

von Wright, Georg Henrik 1993b, The Tree of Knowledge and Other Esssays, Leiden: E.J. Brill.

von Wright, Georg Henrik 1998, In the Shadow of Descartes. Essays in the Philosophy of Mind, Dordrecht: Kluwer.

von Wright, Georg Henrik 2001a, Mitt liv som jag minns det, Helsingfors: Söderström & Co.

von Wright, Georg Henrik 2001b, ”Wittgenstein og tradisjonen”, Ståler S. Finke & Lars Fr.H. Svendsen (red.), Wittgenstein og den europeiske filosofien, Oslo: Akribe forlag, s. 16–29.

von Wright, Georg Henrik & Brian McGuinness (ed.) 1974, Letters to Russell, Keynes and Moore, Oxford: Blackwell.

von Wright, Georg Henrik & Brian McGuinness (ed.) 1995, Cambridge Letters. Correspondence with Russell, Keynes, Moore, Ramsey and Sraffa, Oxford: Blackwell.

Österman, Bernt 2017, ”’Jag kan inte låta bli att oupphörligt jämföra honom med Cézanne’. Hur Göran Schildt hjälpte Georg Henrik von Wright att lösa problemet Ludwig Wittgenstein”, Finsk Tidskrift 7/2017, s. 51–65.

Österman, Bernt 2019, ”Healing the Rift: How G.H. von Wright Made Philosophy Relevant to His Life”, Journal for the History of Analytical Philosophy 7, no. 8, s. 1–19.

Österman, Bernt (utg.) 2020. ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell. Webbutgåva tillgänglig på vonwright.sls.fi, e-bok http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.

Opublicerat arkivmaterial

Nationalbiblioteket, Helsingfors

von Wright, Georg Henrik & Elizabeth Anscombe, The scientific correspondence between G.H. von Wright and Elizabeth Anscombe, Coll. 714, 11–12

von Wright och Wittgenstein-arkivet (WWA), Helsingfors universitet

Betyg från gymnasium, Wri-SF-103b

G.H. von Wrights studiebok, Wri-SF-103b

Del I. von Wright som Wittgensteins biograf

Ludwig Wittgenstein

En biografisk skiss

Den 29 april 1951 avled i Cambridge en av nutidens mest omtalade och inflytelserika filosofer, Ludwig Wittgenstein.

Det har sagts, att Wittgenstein var upphovsman till två betydelsefulla filosofiska skolor, men att han tog avstånd från båda. Den ena är den s.k. nypositivismen eller logiska empirismen, även kallad Wien-skolan. Den spelade särskilt under decenniet före det andra världskriget en framträdande roll i den filosofiska diskussionen. Den andra är den s.k. analytiska, lingvistiska eller semantiska riktningen, ibland också kallad Cambridge-skolan.1 Den kan anses förhärska i det filosofiska livet i England i dag och har vunnit spridning i hela den anglosaxiska och anglosaxiskt influerade världen.

Det är riktigt, att Wittgensteins filosofi haft en starkt inspirerande betydelse för båda dessa riktningar i nutidens tänkande: för den förra hans ungdomsverk Tractatus logico-philosophicus; för den senare utom Tractatus också hans lärarverksamhet i Cambridge och inblickar i hans under livstiden icke publicerade verk. Det är också delvis riktigt, att Wittgenstein tog avstånd från sitt eget inflytande på samtiden. Han gjorde inga inlägg i den världsomfattande diskussion, som hans verk och tankar givit upphov till. Han ansåg, och jag tror med rätta, att hans idéer oftast missförstodos och vanställdes också av dem, som gåvo sig ut för att följa honom. Han var inte säker på att framtiden skulle förstå honom bättre. Men han kände det, sade han engång, som skulle han skriva för människor som tänkte på ett helt annat sätt och andades en annan livsluft än nutidens. Liksom för människor med en annan ”kultur”. Detta var en orsak till att han inte själv offentliggjorde sina senare arbeten.

Wittgenstein skydde offentligheten. Han sökte avvisa all beröring med omgivningen, som han fann ovidkommande. Utanför kretsen av hans släktingar och personliga vänner visste man så gott som intet om hans liv och karaktär. Wittgensteins otillgänglighet har bidragit till allsköns osund mytbildning kring hans person och till talrika och vida spridda missförstånd rörande hans lära. De biografiska upplysningar, som ingått i artiklar efter hans död, ha ofta varit felaktiga.2

Ludwig Wittgenstein föddes i Wien den 26 april 1889. Släkten Wittgenstein hade flyttat från Tyskland till Österrike. Den är av judiskt ursprung. Den är inte, såsom ofta uppgivits, befryndad med furstesläkten med samma namn.

Wittgensteins far måtte ha varit en man med enastående intelligens och viljekraft. Han hade börjat sin bana i Amerika. Sedermera utbildade han sig till ingenjör och blev en förgrundsfigur inom järn- och stålindustrin i dubbelmonarkien.

Modern synes ha företrätt ett konstnärligt, i synnerhet musikaliskt inslag i familjen. I det förmögna, fint kultiverade hemmet umgicks eliten i Wiens musikliv. En nära vän till familjen var Brahms.

Ludwig var den yngsta av 8 syskon, 5 bröder och 3 systrar. Det är tydligt, att naturen slösat med sina gåvor på syskonskarans alla medlemmar i fråga om både karaktärsdrag samt intellektuell och konstnärlig begåvning. Ludwig Wittgenstein var förvisso en högst ovanlig människa. Ehuru fri från den fåfänga, som tar sig uttryck i strävan att vara annorlunda, var det ofrånkomligt att han starkt skulle skilja sig från sin omgivning. Det är troligen riktigt att säga att han levde nära den gräns, där sinnessjukdomen börjar. Han ansattes av en nästan ständig fruktan att en gång nödgas överskrida densamma. Men ingen kan säga om hans verk, att det bär en morbid prägel. Det är djupt egenartat, men inte i det minsta excentriskt. Och det har samma fullständiga naturlighet, frihet från all förkonstling, som utmärkte hans sätt att vara.

Wittgenstein uppfostrades till sitt fjortonde år i hemmet. Därefter besökte han under tre år skola i Linz. Det torde ha varit hans önskan att börja studera fysik i Wien för Boltzmann. Denne avled emellertid samma år Wittgenstein slutade skolan, 1906. Wittgenstein sökte sig till Technische Hochschule i Berlin-Charlottenburg.

Att Wittgenstein valde den tekniska banan hade tydligen sin grund i hans läggning. Wittgenstein hyste hela sitt liv det livligaste intresse för maskiner. Redan som liten pojke byggde han en symaskin, som väckte förundran. Ännu under sina sista år kunde han tillbringa en hel dag bland sina favoriter ångmaskinerna i det tekniska museet i South Kensington. Det finns många anekdoter om hur Wittgenstein av en händelse kom att uppträda som montör, där en maskin eller ledning råkade vara i olag.

Wittgenstein stannade i Berlin till våren 1908. Sedan reste han till England. På sommaren sist nämnda år finna vi honom sysselsatt med aeronautiska experiment med drakar vid The Kite Flying Upper Atmosphere Station nära Glossop i Derbyshire. Hösten samma år inskrevs han som ”Research Student” vid den tekniska fakulteten vid universitetet i Manchester. Här stannade han tre år eller till hösten 1911. Från försöken med drakarna synes han ha övergått till experiment med en reaktionsdriven propeller för flygplan. Till en början var det motorn, som upptog hans intresse, men sedermera synes han ha koncentrerat sig på propellern. Ritningen av denna var väsentligen en matematisk uppgift. Wittgensteins intressen förskötos nu i riktning mot ren matematik och frågor om matematikens grunder.

Wittgenstein nämnde en gång för mig, att de problem som han arbetade på under åren i Manchester i våra dagar blivit mycket aktuella. Tyvärr var jag inte tillräckligt nyfiken för att närmare utfråga honom om saken. Men jag förmodar, att han tänkte på den roll som reaktionsmotorn från och med 40-talet börjat spela, särskilt inom flygtekniken.3

I Wittgensteins liv äro åren från 1906 till 1912 en smärtfylld tid av sökande och slutligt uppvaknande till insikt om en kallelse. Han sade, att han då känt sig ständigt olycklig. Om oron i hans själ vittna också de många avbrotten av något, som påbörjats, och uppbrotten till något nytt: flyttningen från Tyskland till England, drakförsöken, experimenten med reaktionsmotorn, konstruktionen av propellern, intresset för matematik och slutligen matematikens filosofi.

Det har berättats, att när Wittgenstein frågade någon om råd beträffande litteratur om matematikens grunder, han blev hänvisad till Bertrand Russell’s Principles of Mathematics, som utkommit 1903. Det är tydligt, att denna bok varit av största betydelse för Wittgensteins utveckling. Troligen var det Russell’s Principles, som ledde honom till studiet av Freges skrifter. Den ”nya” logiken, som i Frege och Russell hade två av sina mest lysande företrädare, blev för Wittgenstein den slutliga infartsvägen till filosofien.

Om jag minns rätt4, sade Wittgenstein att han i unga år också läst Schopenhauers Die Welt als Wille und Vorstellung och att hans tidigaste filosofiska åskådning varit en kunskapsteoretisk idealism i Schopenhauers anda. Om förhållandet mellan detta intresse och hans intresse för logik och matematikens filosofi, vet jag ingenting närmare. Emellertid ser man i Tractatus och särskilt tydligt i förstudierna till boken spår av intrycken från Schopenhauer.

Sedan Wittgenstein beslutat att lämna sina tekniska studier och övergå till filosofien var hans första åtgärd att uppsöka Frege i Jena och för denne omtala sina planer. Frege skulle därvid ha uppmanat Wittgenstein att bege sig till Cambridge och börja studera under Russell’s ledning. Wittgenstein följde rådet.5 Han uppsökte Russell och meddelade, att han var allvarligt intresserad av logik och ville pröva sin fallenhet för ämnet.6

Detta var troligen hösten 1911.7 I början av följande år inskrevs han som ”Advanced Student” vid universitetet och intogs i Trinity College. Han var i Cambridge alla tre terminerna 1912 och de två första terminerna av följande år. I början av hösten 1913 besökte han Norge tillsammans med en ungefär jämnårig vän från Cambridge, matematikern David Pinsent. Efter ett kort uppehåll i England i oktober återvände han allena till Norge och slog sig ned på en bondgård i Skjolden i Sogn. Här bodde han i stort sett hela tiden till krigsutbrottet följande år. Både folket och naturen tilltalade honom mycket. Han lärde sig med tiden norska tämligen bra. På en otillgänglig plats nära Skjolden byggde han sig en stuga, där han kunde leva i fullständig ensamhet.

Decenniet före det första världskriget var en tid av utomordentlig andlig aktivitet i Cambridge. Bertrand Russell stod då på höjden av andlig kraft. Tillsammans med A. N. Whitehead skapade han Principia Mathematica, som är en milstolpe i logikens historia. Det starkaste inflytandet i filosofien utgick likväl från G. E. Moore, den s.k. nyrealismens grundläggare och författare till Principia Ethica. Bland personer, som stodo Wittgenstein nära under studietiden i Cambridge, märkas utom Russell och Moore den sedermera så frejdade nationalekonomen J. M. Keynes, matematikern G. H. Hardy och logikern W. E. Johnson. – David Pinsent föll i kriget. Wittgensteins Tractatus är tillägnad hans minne.

Det må nämnas, att Wittgenstein utom filosofi också idkade något experimentell psykologi i Cambridge. I det psykologiska laboratoriet gjorde han en undersökning om rytm i musiken. Han synes ha hoppats, att den skulle belysa en del estetiska frågor, som intresserade honom. – Wittgenstein var utan tvivel exceptionellt musikalisk, även mätt med strängaste mått. Han spelade klarinett och försökte sig en tid på att dirigera. Han visslade gärna och fullkomligt rent. Det var ett nöje att höra honom vissla igenom en hel konsert och bara avbryta sig för att förklara eller göra åhöraren uppmärksam på någon detalj i musiken.

En viktig källa till vår kunskap om Wittgenstein under dessa år äro hans brev till Russell. De komma att offentliggöras. En annan är Pinsents dagbok från deras gemensamma tid i Cambridge samt resor till Island och Norge. Både breven och dagboken äro i hög grad belysande för den unge Wittgensteins personlighet. Breven meddela också intressanta upplysningar om tillblivelsen av det verk, med vilket Wittgenstein grundade sitt rykte som filosof.

Wittgensteins tidigaste filosofiska forskningar rörde sig inom den Frege-Russellska problemkretsen. Det är begrepp som ”satsfunktion”, ”variabel”, ”generalitet”, ”identitet”, som sysselsätta hans tankar. Snart gör han en märklig upptäckt: att man kan framställa satserna i den s.k. propositionslogiken eller satskalkylen som funktioner av sanningsvärden och förklara vad en logiskt sann sats är med tillhjälp av begreppet ”tautologi”.

Man kan säga summariskt, att de delar av Tractatus, som behandla frågor i logiken, äro de äldsta. Sina ledande tankar i dessa ämnen hade Wittgenstein koncipierat redan innan det första världskrigets utbrott, alltså innan sitt tjugosjätte år. Senare kommer ett nytt problem i centrum för Wittgensteins tänkande. Det är frågan om den meningsfulla satsens väsen.8 Wittgenstein har berättat mig, hur han undfick sin idé om språket som en bild av verkligheten.9 Det var i en skyttegrav på ostfronten. Han studerade en tidskrift, där det möjliga förloppet vid en bilolycka fanns rekonstruerat på en schematisk bild. Bilden tjänstgjorde här som sats, som beskrivning av ett möjligt sakförhållande. Denna funktion hos bilden var möjlig tack vare den motsvarighet (”isomorfi”) som rådde mellan bildens enskilda delar och dessas inbördes gruppering å ena sidan samt föremål i verkligheten och dessas tänkta relationer å andra sidan. Wittgenstein menade nu, att man kunde vända om jämförelsen och säga, att satsen tjänstgör som bild i kraft av en liknande motsvarighet mellan satsens delar och verkligheten.

Wittgensteins Tractatus kan betecknas som en syntes av läran om sanningsfunktioner och idén om satsen som en bild av verkligheten. Till denna förening fogar sig sedan ännu en tredje huvuddel i form av Wittgensteins tankar om det som icke kan uttryckas i språket, det osägbara.

Vid världskrigets utbrott inträdde Wittgenstein som frivillig i den österrikiska armén. (Vid en tidigare besiktning hade han förklarats oduglig till militärtjänst på grund av brock.) Han tjänstgjorde först på ett fartyg på Weichsel, sedan i en artilleriverkstad i Krakau. 1915 sändes han till officersskola i Olmütz. Såsom redan antytt kämpade han på ostfronten. Vid vapenstilleståndet befann han sig på den österrikiska sydfronten och hamnade i fångenskap hos italienarna. Först i augusti 1919 kunde han återvända till Österrike. Större delen av sin tid som krigsfånge hade han varit i ett läger nära Monte Cassino i syd-Italien.

När Wittgenstein togs till fånga, hade han i sin packning det färdiga manuskriptet till sin Logisch-philosophische Abhandlung eller den bok, som sedermera blivit mera känd under namnet Tractatus logico-philosophicus. (Den latinska titeln föreslogs av G. E. Moore.) Han hade fullbordat verket under en permission i augusti 1918 före utryckningen till sydfronten. Redan i fångenskapen fick han kontakt med Russell. Han lyckades skicka honom manuskriptet genom förmedling av en annan av sina vänner från åren i Cambridge, Keynes.

Wittgenstein hade för vana att nedskriva sina tankar i anteckningsböcker. Passagerna äro vanligen daterade. De bilda sålunda ett slags dagböcker. Tankarna i en tidigare bok omarbetade han oftast i en senare. Det förekom också, att han dikterade sina tankar för kolleger eller lärjungar. Våren 1914 dikterade han i Norge för Moore tankar om logik. På 20-talet torde han ha dikterat för Schlick och Waismann. Den s.k. Blå Boken, som innehåller den första ännu rätt ohyvlade versionen av Wittgensteins nya filosofi, dikterades i samband med föreläsningar i Cambridge 1933–34. Den mycket märkliga s.k. Bruna Boken dikterade han enskilt för några lärjungar 1935.

I allmänhet förstörde Wittgenstein sina anteckningsböcker efterhand som de däri nedskrivna tankarna omarbetats. Av anteckningarna, som ledde till Tractatus, ha en del bevarats. Dessa rester av utkast och tidigare versioner äro av stort intresse. Dels belysa de hans tankars utveckling, dels finner man bland dem förklaringar till många ställen i den ytterligt sammanträngda slutliga versionen. Särskilt har jag fängslats av en anteckningsbok från 1916. Den behandlar närmast frågor om jaget, viljans frihet, livets mening, döden. Man ser, att aforismerna om dessa ämnen i Tractatus äro ett strängt sovrat urval av ett stort material. Anteckningarna visa bl.a., hur starka intryck Wittgenstein tagit av Schopenhauer.

Redan i de tidigaste anteckningsböckerna är en del av innehållet skrivet i en kodskrift. Wittgenstein fortsatte att använda koden till slutet av sitt liv. Anteckningarna i kod ha ännu inte i sin helhet dechiffrerats. De synas röra personliga frågor. Det är för tidigt att uttala sig om deras intresse för en vidare publik.

Krigsåren inneburo en kris i Wittgensteins liv. I vilken mån tidens oro och Wittgensteins erfarenheter från kriget och fångenskapen medverkat till denna kris, kan jag inte säga. En omständighet av stor betydelse var bekantskapen med Tolstojs religiösa och etiska författarskap. Tolstoj har övat en stark inverkan på Wittgensteins livsuppfattning. Han förmedlade också för Wittgenstein den närmare bekantskapen med Evangelierna.

Efter faderns frånfälle 1912 var Wittgenstein ägare till en stor förmögenhet. Ett av hans första steg efter hemkomsten från kriget var att skänka bort alla sina pengar.10 Hans livsföring sedermera präglas av den allra största enkelhet, tidvis av den yttersta frugalitet. Hans klädsel var helt okonventionell; det är omöjligt att föreställa sig honom bärande sådana symboler för borgerlighet som kravatt eller hatt. En säng, ett bord och några hopfällbara trädgårdsstolar var allt han unnade sig i fråga om möbler. Alla slags prydnadsföremål voro bannlysta från hans omgivning.

När han kom hem från kriget, hade Wittgenstein för avsikt att inträda i kloster. Denna tanke kom ofta för honom också senare. Att den aldrig blev verklighet berodde väl på att de inre förutsättningarna inte voro uppfyllda.

Det kall som blev Wittgensteins åren efter kriget, var folkskollärarens. 1919–20 genomgick han en ”Lehrerbildungsanstalt” i Wien. Under åren 1920–26 var han lärare i olika folkskolor på landsbygden i trakterna av Schneeberg och Semmering i Nieder-Österreich. Livet här passade hans önskan att leva avskilt och enkelt. I andra avseenden passade det honom illa. Han synes ha haft oupphörliga svårigheter med människorna i sin omgivning. Slutligen kom det till en svår kris. Nedbruten tog Wittgenstein avsked från sin tjänst och lämnade för alltid folkskollärarens verksamhetsfält. Han tog anställning som trädgårdsdräng hos munkarna i Hütteldorf invid Wien.

Tiden hos munkarna blev likväl inte lång. Hösten 1926 åtog sig Wittgenstein ett uppdrag, som under två år skulle ta hans tid och ingenium i anspråk. Han byggde ett hus i Wien åt en av sina systrar. Huset är i minsta detalj hans verk och i hög grad karaktäristiskt för sin upphovsman. Det saknar varje tillstymmelse till dekor och utmärks av en sträng exakthet i mått och proportioner. Dess skönhet är av samma enkla och statiska art som satsernas i Tractatus. Jag tror inte, att man kan inordna byggnaden under någon känd stil. Men de horisontala taken och materialet: betong, glas och stål leda tankarna till typiskt ”modern” arkitektur.

Från samma tid som huset i Kundmanngasse härrör en skulptur, som Wittgenstein gjorde i sin vän bildhuggaren Drobils ateljé. Den föreställer en flickas eller älvas huvud. Dragen ha samma vilande, färdiga skönhet, som man ofta finner i grekiska skulpturer och som tycks ha varit Wittgensteins eget ideal. Det råder överhuvud en påfallande kontrast mellan det oroliga, sökande och föränderliga i Wittgensteins liv och personlighet och det lugna, upphöjda och fullgångna i det som han lyckades skapa.

Författaren till Tractatus ansåg sig ha löst alla filosofiska problem. Det var därför konsekvent, att han lämnade filosofien. Själva offentliggörandet av boken låg väsentligen i Russell’s händer. 1919 sammanträffade de två vännerna i Holland för att diskutera manuskriptet. Frågan om förläggare beredde svårigheter. Saken komplicerades av Wittgensteins missnöje med Russell’s företal. Slutligen vände Wittgenstein hela företaget ryggen. Boken utkom 1922 på Kegan Paul’s förlag i England i tysk-engelsk parallellupplaga. Året innan hade den tyska texten blivit tryckt i Ostwalds Annalen der Naturphilosophie. Den engelska översättningen är av C. K. Ogden, känd såsom upphovsman till Basic English. Den är inte i allo tillförlitlig och det förtjänar påpekas, att den inte granskats och godkänts av författaren.

Helt avskuren från den filosofiska världen var Wittgenstein inte under sina år som folkskollärare och arkitekt. 1923 besöktes han i Puchberg av en ung man från Cambridge, Frank Ramsey. Denne hade hjälpt till vid översättningen av Tractatus och skrev, endast 20-årig, en utomordentligt inträngande anmälan av boken i Mind.

Besöket upprepades ett år senare. Ramsey sökte intressera Wittgenstein för att komma till England. Han understöddes i sina ansträngningar av Keynes, som även ställde medel till förfogande för ändamålet. Men dessa engelska vänner lyckades inte förmå Wittgenstein att bryta sin självvalda isolering.11

Något senare än Ramsey lyckades en annan filosof träda i förbindelse med Wittgenstein. Det var Moritz Schlick, professor i Wien. Läsningen av Wittgensteins bok hade gjort ett djupt intryck på denna ärliga och intelligenta tänkare, som gått till historien i egenskap av Wiener Kreis grundare och andliga överhuvud. Wittgensteins inflytande på den filosofiska riktning, som aktiviteten inom Wiener Kreis framfödde, går sålunda delvis tillbaka på den personliga förbindelse, som under några år existerade mellan Wittgenstein och Schlick. En annan medlem av Wiener Kreis, som stått under Wittgensteins personliga inflytande, är Friedrich Waismann numera verksam i Oxford.

Enligt egen uppgift återvände Wittgenstein till filosofien, emedan han kände att han igen kunde göra skapande tankearbete. De yttre omständigheterna kring detta betydelsefulla steg äro inte fullt klara för mig. Förmodligen hade Ramsey del i dem. På nyåret 1929 kom Wittgenstein till Cambridge. Han inskrevs till en början som ”Research Student”, en något ovanlig status för en mogen man, som redan av många räknades till de främsta levande företrädarna för sitt ämne. Meningen var, att Wittgenstein skulle göra ett arbete för doktorsgraden. Emellertid framgick det, att han kunde doktorera på sin snart tio år tidigare utkomna bok. Redan i juni 1929 fick han sin grad och året efter upptogs han som ledamot (”Fellow”) av det ärevördiga Trinity College.

Wittgensteins filosofiska ståndpunkt i början av 30-talet framgår ur två digra manuskript. Det ena är en avhandling på vidpass 800 sidor. Den är indelad i rubricerade kapitel och paragrafer alldeles som i en vetenskaplig traktat av traditionellt snitt. Detta sätt att skriva måste Wittgenstein ha känt som en tvångströja för sin tanke. Det andra manuskriptet röjer strax författaren till både Tractatus och Philosophische Untersuchungen. Innehållet kan beskrivas som en förtätning och omarbetning av innehållet i det första manuskriptet. Ämnet är mycket vidsträckt. Stor uppmärksamhet ägnas matematikens filosofi. Särskilt må nämnas, att Wittgenstein här med viss utförlighet behandlar rum och tid, två begrepp varom han annorstädes bara gjort strödda uttalanden.

Något om Wittgensteins ståndpunkt vid denna tid framgår också ur uppsatsen ”Some Remarks on Logical Form”. Den är det enda filosofiska alster av Wittgenstein, som publicerades under hans livstid efter Tractatus.12 Den är ett föredrag, som Wittgenstein skulle hålla 1929, alltså strax efter sin återkomst till Cambridge och filosofien, vid den årliga engelska filosofkongressen, den s.k. Joint Session of the Mind Association and the Aristotelian Society. Föredragen vid dessa kongresser utdelas på förhand till deltagarna och utkomma senare samlade i en ”Supplementary Volume” till Aristotelian Society’s ”Proceedings”. Det måste ha varit en icke ringa överraskning för deltagarna, när Wittgenstein vid kongressen inte uppläste sitt redan tryckta föredrag, utan talade om ett helt annat ämne, – jag tror det var om det oändliga i matematiken. Det var veterligen första och sista gången som han deltog i en filosofkongress.

I de nyss nämnda manuskripten rör sig Wittgenstein i stort sett ännu i tankebanorna från ungdomsverket. Han står närmare den logiska positivismen än i Tractatus och senare. Man påträffar formuleringar, som man känner igen från Schlick och andra medlemmar av Wien-skolan. Det råder ingen tvekan om i vilken riktning inflytelserna gått. Wittgensteins manuskript från början av 30-talet ha därför ett inte obetydligt filosofihistoriskt intresse. Deras egenvärde är säkert mindre än både ungdomsverkets och de senare arbetenas. Detta är helt naturligt, när man beaktar deras mellanställning i Wittgensteins utveckling.

Omkring 1933 inträffar en radikal förändring i Wittgensteins tänkande. Nu undfår han de grundläggande idéer, som han skulle ägna återstoden av sitt liv att utarbeta till större och större klarhet. Jag skall inte här söka beskriva dessa nya tankar. Jag skall bara framhålla några historiskt betydelsefulla omständigheter i samband med deras tillblivelse.

Wittgensteins ”nya” filosofi innebär ett avståndstagande från många av grundtankarna i Tractatus. Han överger sin teori om språket som bild, om den meningsfulla satsen som sanningsfunktion av elementarsatser, ävensom läran om ”det osägbara”. Man kan visserligen säga, att en del av dessa tankar distanserats av den filosofiska utvecklingen under de senaste tre decennierna oberoende av Wittgenstein. Men det bör observeras, att medan förändringarna på andra håll i stor utsträckning bestått i en vidare utveckling av förefintliga filosofiska temata – angivna inte minst av Wittgensteins eget ungdomsverk – förändringen hos Wittgenstein består i en radikal avvikelse från tidigare vägar i filosofien.

Härmed sammanhänger, att Wittgensteins senare tänkande är, så vitt jag kan se, nästan helt oberoende av filosofisk tradition och utan litterära källflöden. Därför är det också särdeles svårt att förstå och karaktärisera. Författaren till Tractatus hade lärt av Frege och Russell. Hans problemställningar äro organiskt framvuxna ur deras. Författaren till Philosophische Untersuchungen har inte gått i någon annans skola. Det brukar sägas, att den senare Wittgenstein har beröringspunkter med Moore. Detta är knappast riktigt. Intrycket beror på att Moores och Wittgensteins inflytande samverkat inom den riktning i nutida filosofi, som utgått från Cambridge. (Jmf. ov.) Det skall bli en viktig uppgift för framtida filosofihistoria att skilja ut dessa två inflytelser ur strömmen. Moores och Wittgensteins sätt att tänka äro i själva verket mycket olika. Jag tror inte, att Moore övat inflytande på Wittgenstein. Deras vänskap varade livet ut. (Medan vänskapen mellan Wittgenstein och Russell svalnade och försvann.) Men Wittgensteins uppskattning gällde Moores andliga vitalitet, sanningskärlek och frihet från fåfänga, inte Moores filosofi.

Av stor betydelse för de nya tankarnas tillblivelse hos Wittgenstein var den kritik som hans tidigare idéer utsattes för av två personer i hans närmaste omgivning. Den ena var Ramsey. Denne avled emellertid redan 1930 – en smärtsam förlust för nutidens filosofi. Den andra var Piero Sraffa, en italiensk nationalekonom som på Keynes tillskyndan kommit till Cambridge något före det Wittgenstein återvände dit. Det var framför allt Sraffas allvarliga, intelligenta och uppriktiga kritik, som tvingade Wittgenstein att överge sina tidigare tänkesätt och söka sig in på nya banor. Diskussionerna med Sraffa gjorde att han slutligen kände sig som ett kalklippt träd, sade han. Att detta träd kunde grönska på nytt berodde emellertid uteslutande på dess egen vitalitet och inte på ett inspirationsflöde utifrån, jämförbart med det som den unge Wittgenstein mottagit från Frege och Russell.

Från 1929 till sin död levde Wittgenstein med avbrott i England. Han blev engelsk undersåte. Men han älskade inte engelska livsformer och jag tror man måste säga, att han starkt vantrivdes i den akademiska miljön i Cambridge. När tiden för hans fellowship i Trinity College gick ut 1935,13 umgicks han med planer på att slå sig ner i Sovjetunionen. Han besökte landet tillsammans med en vän och synes ha varit nöjd med resan. Att överflyttningen gick i stöpet berodde åtminstone delvis på den tillstramning, som i mitten på 30-talet inträffade i ryska förhållanden. Så kom Wittgenstein att vara ännu läsåret 1935–36 i Cambridge. Därefter levde han nära ett år i sin stuga i Norge. Det var nu han började nedskriva sitt magnum opus, Philosophische Untersuchungen. 1937 återvände han till Cambridge, där han två år senare efterträdde G. E. Moore på lärostolen i filosofi.

Från början av 1930 hade Wittgenstein, med avbrott, föreläst i Cambridge. Som man kan vänta sig, voro hans föreläsningar högst ”oakademiska”. Han höll dem i sitt eget rum eller hos någon vän, som hade rum i ett college. Han hade inte något manuskript eller några anteckningar. Man kan säga, att han tänkte inför auditoriet. Man hade intryck av en ofantlig koncentration. Framställningen leddes vanligen fram till en fråga, på vilken han väntade förslag till svar från åhörarna. Svaren blevo i sin tur utgångspunkt för nya tankar och nya frågor. Mycket berodde det på auditoriet, om diskussionen blev fruktbar och tråden kunde hållas synlig från början av föreläsningen till slutet och från föreläsning till föreläsning. Flera åhörare voro högt kvalificerade i sitt fack. Moore hörde Wittgenstein några år i början av 30-talet.14 Många av Englands och några av Amerikas ledande filosofer av i dag ha under längre eller kortare tid lyssnat till Wittgenstein i Cambridge. Av några föreläsningsserier finnas rätt tillförlitliga uppteckningar. Måhända komma prov på Wittgensteins muntliga framställning senare att offentliggöras.

Wittgenstein hade ännu inte hunnit tillträda sin professur, när det andra världskriget bröt ut. Jag tror man kan säga, att han önskade kriget. Och nu lika litet som 1914 ville han åse det från ett elfenbenstorn. Han var i London under ”Blitzen” och tjänstgjorde som bårbärare vid Guy’s Hospital. Senare arbetade han i ett medicinskt laboratorium i Newcastle. Det förtjänar nämnas, att Wittgenstein känt en stark dragning till läkaryrket och att han under 30-talet engång stått i beråd att lämna filosofien för medicinen. Under tiden i Newcastle gjorde han några uppfinningar, som kommo till användning.

Det säger sig självt, att Wittgensteins oroliga geni inte trivdes i den akademiska rutinen. Om inte kriget kommit, hade hans tid som professor troligen blivit ännu kortare. Våren 1947 höll han sina sista föreläsningar i Cambridge. På hösten var han tjänstledig. Vid årets slut avgick han från sin tjänst. Han ville ägna återstoden av sina krafter till att arbeta på sitt verk. Liksom flera gånger tidigare i sitt liv uppsökte han den fullständiga ensamheten. Vintermånaderna 1948 bodde han på en bondgård på den irländska landsbygden. Senare levde han allena i en stuga i Gallway på Irlands västkust. Hans enda nära grannar voro primitiva fiskare. Livet här blev likväl alltför ansträngande för honom i fysiskt avseende. Hösten 1948 bosatte han sig på ett hotell i Dublin. Fram till vårvintern 1949 hade han en utomordentlig arbetsperiod. Det var nu han skrev färdig den senare delen av Philosophische Untersuchungen.

Under sina två sista levnadsår var Wittgenstein svårt sjuk. Hösten 1949 konstaterades cancer. Wittgenstein var då på besök i Cambridge efter hemkomsten från en resa till Förenta Staterna. Han återvände inte till Irland, utan levde återstoden av sitt liv hos vänner i Oxford och Cambridge. Hösten 1950 besökte han Norge med en vän och hyste planer på att igen slå sig ned där. Han var oförmögen till arbete under en del av sjukdomstiden. Det är anmärkningsvärt, att han under den sista månaden av sitt liv var uppe och vid bästa andliga vigör. Ännu två dagar före sin död skrev han ner tankar. De äro i nivå med de bästa, som han tänkt. En del av det, som han skrev efter tiden i Dublin kommer senare att offentliggöras.

Wittgenstein var en i högsta grad särpräglad, stark och suggestiv personlighet. Ingen, som kom i beröring med honom, kunde undgå att ta intryck. Några kände sig bortstötta. De flesta fängslade han. Man kan säga, att Wittgenstein skydde bekantskaper, men behövde och sökte vänner. Han var en oförliknelig, men fordrande vän. Jag tror, att de som älskade honom och vunno hans vänskap i regel samtidigt fruktade honom.

Liksom det uppstått allsköns vilseledande mytbildning kring Wittgensteins person, uppstod det en hel del osund sekterism bland hans elever. Wittgenstein plågades härav. Han menade, att det inflytande han hade som lärare på det hela taget mera skadat än gagnat hans lärjungars utveckling till självständigt tänkande människor. Jag fruktar, att han hade rätt. Jag tror mig också kunna delvis inse, varför det förhöll sig så. På grund av djupet och originaliteten i sitt tänkande är Wittgenstein mycket svår att förstå och ännu svårare att följa. Samtidigt verkar utstrålningen från hans personlighet och stil sällsamt lockande och övertygande. Att lära av Wittgenstein utan att taga efter uttryck och slagord, ja utan att söka härma hans tonfall, miner och gester var nästan omöjligt. Faran var, att tankarna blevo jargong. Märkliga mäns förkunnelse har ofta en enkelhet och självfallenhet, som gör det svåra skenbart lätt att efterlikna. Deras elever bli därför oftast betydelselösa epigoner. Deras världshistoriska betydelse visar sig inte heller i lärjungarna utan i påverkningar av ett mera indirekt och komplicerat slag.

De mest utmärkande egenskaperna hos Wittgenstein voro det stora, rena allvaret och den kraftfulla intelligensen. Jag har aldrig råkat en människa, som i något av dessa avseenden gjort ett lika starkt intryck på mig som Wittgenstein.

Jag tror man kan skilja mellan två huvudformer av allvar hos en karaktär. Den ena formen är mera släkt med begreppet ”religion” den andra med begreppet ”moral”. Allvaret och strängheten i Wittgensteins väsen var, så förekommer det mig, bestämt av det förra slaget. Likväl var Wittgensteins religiositet knappast under något enda skede av hans liv identisk med en kristen tro. Men den är inte heller okristen i samma mening som Goethes. Jag tror man träffar något viktigt, om man säger att Wittgensteins religion inte var en panteism. ”Gott offenbart sich nicht in der Welt”, skriver han i Tractatus. Wittgensteins världsbild är mörk. Hans uppfattning om människans vanmakt var kanske inte olik vissa läror om predestinationen. På tidsläget såg han med bottenlös pessimism. Tanken på Gud, sade han, var för honom i främsta rummet tanken på en dömande och fruktansvärd makt.

Wittgenstein var inte i egentlig mening någon ”lärd” man. Också hans temperament var mycket olikt det, som vi vant oss att förbinda med ”den lärde”. ”Kylig objektivitet” och ”disengagerat betraktande” äro ord som illa passa på honom. I allt som han gjorde lade han hela sin själ. Han var liksom ständigt på resa. Tvivlet var hans vandringsstav. Från sina övervunna positioner tog han avstånd med ett eftertryck som gränsade till fientlighet.

Vetande var hos Wittgenstein intimt förbundet med kunnande. Det är belysande att hans första studier gällde de tekniska vetenskaperna. Han hade gedigna insikter i matematik och naturvetenskap: inte en omfattande beläsenhet, men en verklig förtrogenhet med räknandets och det vetenskapliga experimentets tekniker. Hans många estetiska intressen ha samma aktiva och levande karaktär. Han kunde bygga ett hus, skulptera, teckna och leda en orkester. Han hade kanske inte blivit en mästare på dessa områden. Men han var ingen ”dilettant”. Samma allvarliga drift att skapa ligger till grund för alla yttringar av hans mångdimensionerade ande.

I filosofiens klassiker hade Wittgenstein inte någon systematisk beläsenhet. Han kunde läsa bara sådant, som han med själ och hjärta kunde tillägna sig. Vi ha sett, att han som ung läste Schopenhauer. Om Spinoza, Hume och Kant – tre inbördes mycket olika tänkare – sade han, att han bara bitvis förstod dem. Jag tror inte att han kunnat uppskatta Aristoteles eller Leibniz, två stora logiker före honom. Men det är betecknande, att han läste och tyckte om Platon. Både i framställningen, metoden och temperamentet bakom tankarna måste han ha igenkänt kongeniala drag.

Starkare intryck än av filosoferna i ordets trängre mening hade Wittgenstein tagit av några författare på gränsen mellan filosofiens, religionens och diktens värld. Hit höra Augustinus, Pascal, Kierkegaard, Dostojevskij och Tolstoj. De filosofiska partierna i Augustinus Bekännelser leda osökt tankarna till Wittgensteins sätt att filosofera. Mellan Wittgenstein och Pascal finns en djupgående filosofisk parallell, som förtjänade att bli närmare belyst. – Nämnas må här, att Wittgenstein mycket uppskattade Otto Weiningers egenartade produktion.

En sida av Wittgensteins verk, som säkert i framtiden kommer att uppmärksammas mera än hittills, är den språkliga. Inte för intet står språkets begrepp i medelpunkten för Wittgensteins tänkande. Det skulle förvåna, om han inte en dag kommer att räknas till den tyska prosans klassiker. Den litterära kvaliteten hos satserna i Tractatus är känd och erkänd. Lika märkligt är språket i Philosophische Untersuchungen. Stilen är enkel och klar, satsbyggnaden säker och överskådlig, rytmen lättflytande. Formen närmar sig stundom dialogens med påståenden och motpåståenden, stundom förtätas den liksom i Tractatus till aforismens. Få filosofiska skriftställare äro så tacksamma att citera. Två saker äro påfallande: frånvaron av litterär ”utsmyckning” och av teknisk terminologi. Föreningen av stram behärskning med den rikaste fantasi, intrycket av på samma gång självfallen fortsättning och överraskande vändning leder tanken till några stora mästare på ett annat område från Wittgensteins hemstad.

Det kan synas egendomligt att Schopenhauer, en av den filosofiska prosans största mästare, inte påverkat Wittgensteins skrivsätt. En skriftställare, som Wittgenstein på ett ofta förbluffande sätt påminner om, är däremot Lichtenberg. Wittgenstein skattade Lichtenberg högt; i vad mån han kan sägas ha lärt av honom, vet jag ej. Det förtjänar framhållas, att också en del av Lichtenbergs tankar i filosofiska ämnen ha en påfallande frändskap med Wittgensteins.

Det är ganska säkert, att Wittgensteins både personlighet och verk i framtiden komma att bli föremål för mycket varierande kommentarer och ge upphov till olika tolkningar. Hos Wittgenstein ha många motsatser ingått förening. Jag har redan nämnt motsatsen mellan det oroliga och dynamiska i hans liv och personlighet och det harmoniska och statiska i hans verk. Författaren till aforismerna ”Das Rätsel gibt es nicht” och ”Was gesagt werden kann, kann klar gesagt werden” var själv en gåta och hans satser ha ett implicit tankeinnehåll, som ofta sträcker sig djupt under den språkliga ytan. Man har sagt, att han var på samma gång logiker och mystiker. Termerna som sådana passa illa, men de antyda något karaktäristiskt. De som närma sig Wittgensteins verk skola kanske ibland söka dess väsenskärna mera i en rationell, ”matter of fact” dimension, ibland mera i en irrationell, icke-vetenskaplig och översinnlig riktning. I den redan existerande litteraturen om Wittgenstein finnas exempel på båda uppfattningarna. Dylika ensidiga ”tolkningar” ha ringa värde ur biografisk synpunkt. För den, som försöker förstå Wittgenstein i hela hans rika mångfald, måste de te sig som förfalskningar. Intressant hos dem är att de visa, i hur många riktningar hans verkningar sträcka sig. Det har förekommit mig, att en klassikers väsen ofta består i en sådan outtalad mångdimensionalitet, som på samma gång lockar och trotsar vårt sökande efter entydighet.

Noter

Det är här fråga om en mycket heterogen företeelse, som inte täckes av ett namn. Också benämningen ”Cambridge-skolan” har en svävande innebörd. Träffande synes den mig egentligen bara som en påminnelse om den roll som några framstående lärare i Cambridge spelat för uppkomsten av en viss filosofisk tidsanda.

Gå till notreferens 1

Atmosfären i de uppsatser om Wittgenstein, som jag läst, har i regel varit helt främmande för det objekt, som de försöka skildra. Ett vackert undantag är en artikel i The Australasian Journal of Philosophy No. 2 1951.

Gå till notreferens 2

Fakta om Wittgensteins tid i Manchester ha upptecknats av Mr. W. Eccles och Mr. W. Mays. Ett antal dokument rörande i fråga varande tid – bl.a. planritningar till reaktionsmotorn – ha deponerats i universitetsbiblioteket i Manchester. Enligt uppgift hade Wittgenstein uttagit patent på några av sina uppfinningar på det aeronautiska området.

Gå till notreferens 3

De uppgifter om sitt liv, som Wittgenstein under våra samtal meddelade mig, har jag antecknat först efter hans död. Jag hade en stark känsla, att det varit ogrannlaga att anteckna dem genast. Wittgenstein talade inte ofta om sitt förflutna och endast sällan om sin ungdom, som han mindes med smärta. Tanken, att någon samlade uppgifter för en levnadsteckning, hade säkert varit honom djupt motbjudande.

Gå till notreferens 4

Framställningen bygger på Wittgensteins uppgifter till mig. Dessa bestyrkas av anteckningar av Wittgensteins syster Hermine. Bertrand Russell’s uppgift i Mind (vol. 60, 1951) att Wittgenstein inte kände Frege före sin ankomst till Cambridge, måste hållas för oriktig.

Gå till notreferens 5

Russell har berättat om sin bekantskap med den unge Wittgenstein i Mind (vol. 60, 1951). Han säger: ”Getting to know Wittgenstein was one of the most exciting intellectual adventures of my life.”

Gå till notreferens 6

En fullt säker uppgift om tiden för Wittgensteins ankomst till Cambridge har jag inte lyckats uppleta.

Gå till notreferens 7

”Meine ganze Aufgabe besteht darin, das Wesen des Satzes zu erklären”, skriver han i en av sina filosofiska anteckningsböcker från krigsåren.

Gå till notreferens 8

Det vore f.ö. intressant att veta, om Wittgensteins idé om satsen som bild har något att göra med de inledande betraktelserna i Heinrich Hertz Die Prinzipien der Mechanik, en bok som Wittgenstein skattade mycket högt och som avsatt spår i hans författarskap, både i Tractatus och senare.

Gå till notreferens 9

Redan tidigare hade Wittgenstein gjort en stor anonym donation för den sköna litteraturens främjande. Två skalder, som han på detta sätt kom att bistå, voro Georg Trakl och Rainer Maria Rilke. (För de närmare omständigheterna redogör Ludwig Ficker i Der Brenner 1954, ”Rilke und der unbekannte Freund”.) Det må nämnas, att Wittgenstein hade en hög tanke om Trakls begåvning, men att han, åtminstone senare i livet, inte uppskattade Rilke, som han fann förkonstlad.

Gå till notreferens 10

Däremot torde Wittgenstein sommaren 1925 ha varit i England på besök hos sin vän från åren i Manchester, W. Eccles.

Gå till notreferens 11

Under sin tid som folkskollärare utgav Wittgenstein en tysk ordbok för folkskolan. (Hölder–Pichler–Tempski, Wien 1926.)

Gå till notreferens 12

Ledamotskapet blev förlängt så att det också omfattade läsåret 1935–36. Under sin tid som professor var Wittgenstein ånyo Fellow av Trinity College.

Gå till notreferens 13

Moore har i Mind (vol. 63, 1954) utförligt redogjort för innehållet i föreläsningarna.

Gå till notreferens 14

Kommentar

von Wrights korta biografiska skiss är en av de första biografiska publikationerna om Wittgenstein, som avled den 29 april 1951. Artikeln publicerades ursprungligen på svenska i tidskriften Ajatus 1954. En engelsk översättning publicerades 1955 i Philosophical Review 64 och utgavs på nytt 1958 tillsammans med Norman Malcolms minnesteckning av Wittgenstein i den välkända boken Ludwig Wittgenstein. A Memoir. Senare översattes von Wrights artikel till flera andra språk. Före Brian McGuinness (1988) och Ray Monks (1990) biografier var von Wrights artikel den trovärdigaste biografiska framställningen av Wittgensteins liv. Den biografiska skissen torde vara en av de mest spridda texterna av von Wright överhuvudtaget.

Cambridgefilosofen C.D. Broad (1887–1971), som hade känt Wittgenstein och som hade varit von Wrights handledare i Cambridge 1939, karakteriserade den biografiska skissen och dess meriter på följande sätt i sin recension av Norman Malcolms bok:

Wittgenstein died in Cambridge on April 29th, 1951, three days after completing his 62nd year. Many false, and some absurd, legends have sprung up about him, and some of them have been widely circulated. It is therefore most desirable that there should be a brief biography of him by an absolutely trustworthy, competent, and scrupulously accurate person, who knew him well and admired him and his work, and who has set himself to ascertaining the available facts. All these qualifications are possessed to a pre-eminent degree by Professor G.H. von Wright, and the biographical sketch […] is a model of its kind.

Texten återges efter Ajatus 18, 1954, s. 5–23. (Publikation nr 145 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Broad, C.D. 1959, recension av Malcolm 1958, Universities Quarterly, 13 May 1959, s. 304–306.

Malcolm, Norman 1958, Ludwig Wittgenstein. A Memoir, London: Oxford University Press. [Svensk översättning 1967, Minnen av Wittgenstein. Med en biografisk skiss av Georg Henrik von Wright, Helsingfors: Schildts.]

McGuinness, Brian 1988, Wittgenstein. A Life. Young Ludwig, 1989–1921, London: Duckworth.

Monk, Ray 1990, Ludwig Wittgenstein. The Duty of a Genius, London: Cape.

Del II. Wittgenstein i von Wrights självbiografiska texter

Filosofin är mitt liv

Fragment av en intellektuell självbiografi

För några år sedan ombads jag hålla ett föredrag för filosofistuderandena vid Helsingfors Universitet i en serie med rubriken Vad filosofi är för mig. En mera omfattande men numera lite föråldrad Intellectual Autobiography skrev jag för tjugo år sen, för den mig tillägnade volymen i serien The Library of Living Philosophers.

När Wittgenstein låg dödssjuk i vårt hem i Cambridge sade han en gång: ”Philosophy was my life.” Detsamma, filosofin är mitt liv, kan jag säga om mig själv – om också inte i en lika kategorisk och total mening som Wittgenstein. Därför är berättelsen om vad filosofin betytt för mig oskiljaktig från berättelsen om hur mitt liv förflutit. Jag vet inte om den kan intressera många. De yttre konturerna av mitt liv är inte särskilt växlingsrika eller dramatiska. Också på ett inre plan har min levnad framskridit lugnt, utan allvarliga kriser eller avvikelser från vad med åren alltmer framstår för mig som en utstakad bana.

Som barn var jag ofta sjuk. Jag led av astma och upprepade förkylningar. I sällskap var jag rädd för att svimma. Den sommar jag fyllde 12 år var jag länge sängliggande och vistades med min mor på ett sanatorium. Lungtuberkulos var ännu på den tiden vår nationalsjukdom, fruktad som cancern är idag. På min läkares inrådan bodde vi hela följande skolår, 1928–1929, i den kända kurorten Meran i Sydtyrolen i Italien.

Detta år var kanske det mest avgörande i mitt liv. Min hälsa stabiliserades – ända sen dess har jag i stort sett varit frisk. I denna utomordentligt natursköna miljö – i gränslandet mellan den germanska norden och medelhavskulturen i söder – inträffade också mitt intellektuella uppvaknande. Det var ännu inte filosofin jag upptäckte utan snarare matematikens underbara värld. Jag minns sömnlösa nätter då cirklar och klot, trianglar och koner snurrade runt i mitt huvud, och då det mystiska talet π, som inte slutgiltigt kunde anges i siffror, fängslade min fantasi.

I Meran hade jag som hemlärare en före detta österrikare som lärde mig tyska. Han visade mig också vägen in i den tyska litteraturen, vilken av alla stora språkområdens litteratur kanske betytt mest för mig.

Kort efter återkomsten från Meran, tillbaka i min skola, Svenska Normallyceum i Helsingfors, väcktes mitt intresse för filosofi. Jag var då 13 år. Vår geografilärare hade berättat om Kant-Laplaces hypotes om solsystemets uppkomst. Han hade sagt att Kant var en filosof. Jag frågade min far vad en ”filosof” var. Min far, som själv hade studerat filosofi vid universitetet – han hade bl.a. skrivit en trebetygsuppsats för Edvard Westermarck i vilken han jämförde David Humes och Adam Smiths etiska teorier – förklarade saken för mig. Han gav mig också två böcker, Wilhelm Jerusalems Einleitung in die Philosophie och Hans Larssons lilla lärobok Psykologi. Dem läste jag under mina skolår gång på gång. Med en liten överdrift kan man säga att jag kunde dem utantill.

Den minnesrika jul då min far förklarade vad en filosof är, stod det också klart för mig att filosofi var min kallelse. Filosofins enda konkurrent var matematiken som av alla skolämnen fascinerade mig mest.

Kanske är det värt att nämna att det första filosofiska problem som jag på egen hand började grubbla över var frågan om förhållandet mellan kropp och själ. Inspirerad – via Hans Larsson – av Spinozas parallellteori fastnade jag för något slags Mach-Avenarius-besläktad neutral monism. Detta problem överskuggades senare helt av mina egentliga vetenskapligt-filosofiska intressen. Först under de allra senaste åren har det åter blivit aktuellt för mig – i samband med att kognitionsforskningen trätt fram som ett av dagens mest omdebatterade forskningsområden mellan filosofi, psykologi, lingvistik och hjärnforskning.

Professorn i filosofi Eino Kaila, som var gift med min mors kusin, hade hört om min avsikt att efter studentexamen börja studera hans ämne. Före terminens början kallade han på mig och förhörde sig om mina intressen. Jag talade om vad jag hade läst – under mina sista skolår främst Nietzsche och Bergson. Då detta inte gav honom någon klar bild av mina filosofiska anlag frågade han huruvida jag var mera intresserad av filosofins psykologiska eller av dess logiska dimensioner. Psykologin var vid universiteten i Finland ända till slutet av 1940-talet en del av ämnet teoretisk filosofi. Frågan förbryllade mig och jag kunde inte omedelbart ge ett svar. Efter en stunds funderande svarade jag – fast med tvekan – logiken.

Detta var säkert det mest avgörande svar som jag någonsin givit på en till mig ställd fråga. Hade jag sagt psykologin hade min bana antagligen gestaltats ganska annorlunda. Visserligen tror jag inte att jag någonsin hade blivit psykolog i ordets egentliga bemärkelse. Men kanske hade jag blivit en annan typ av filosof – mera inriktad på estetik och etik än på matematisk logik och vetenskapsteori. Det är också tänkbart att mina tidiga funderingar om förhållandet mellan kropp och själ då hade fått en mera omedelbar fortsättning i mitt filosofiska tänkande.

Kaila rekommenderade genast några böcker som jag borde läsa, bland dem Carnaps Abriss der Logistik och Der logische Aufbau der Welt. Carnaps Syntax hade kommit ut samma år men den kunde jag läsa senare. I det skedet var den för svår för mig, menade Kaila. Det hade den också utan tvivel varit. I själva verket beredde mig redan studiet av den matematiska eller symboliska logikens grunder i Carnaps Abriss stor möda, trots att jag samtidigt hade börjat studera matematik vid universitetet.

Kaila stod dessa år på höjden av sin livskurva. I början av 30-talet hade han vistats länge i Wien och ägnat sig åt såväl filosofiska som psykologiska forskningar. Hans deltagande i Wienkretsens sammankomster var uppskattade. Hem till Finland förde han med sig sitt ämnes nyaste och viktigaste strömningar: den logiska positivismen, den matematiska logiken (logistiken) och gestaltpsykologin.

Kaila var en lysande föreläsare, en framstående vetenskapsman och en mångfacetterad personlighet. Ett strängt vetenskapligt tänkande förenades hos honom med visionärens konstnärligt färgade strävan att skapa en allt omfattande världsbild. Hans karisma lockade begåvningar till filosofin också från andra vetenskapsområden. Två av min egen generations betydande finska filosofer, Oiva Ketonen och Erik Stenius, tog steget från matematik till filosofi. Genom sina elever och deras elever i sin tur är Kailas inflytande på filosofin i Finland alltjämt levande.

Jag minns livligt den filosofiska atmosfär, den anda, i vilken jag utvecklades under mina studieår i Helsingfors. Den kunde kanske bäst karakteriseras som Wienkretsens segervissa tro att också filosofin äntligen hade nått den sicheren Gang der Wissenschaften och att den traditionella metafysiken måste förkastas som antingen meningslösa drömmar eller fåfänga försök att besvara frågor vilka nu med hjälp av logisk analys slutgiltigt kunde klarläggas. Jag vill inte påstå att alla Kailas elever skulle ha levat i samma stämning – men jag var ingalunda ensam i dess förtrollning. Att denna stämning relativt snabbt mattades av och förgick berodde enligt mitt förmenande inte så mycket på att den var dogmatisk och ytlig som på att den logiska positivismen innehöll frön till självkritik i kanske högre grad än någon annan filosofisk strömning i historien.

Fastän jag också tog högsta betyg i historia och statskunskap var filosofi och matematik de enda ämnen där jag följde med föreläsningar – och också det relativt sparsamt. Vid sidan av Kaila påverkade två framstående lärare och vetenskapsmän som intellektuella förebilder min utveckling, matematikerna Rolf Nevanlinna och Ernst Lindelöf. Liksom Kaila var också de mina fränder. Jag nämner inte detta för att skryta med mina framstående släktingar utan för att det utgör en god illustration till den kulturella situationen i den tidens Finland. Den bildade klassen var betydligt mindre än nu, den liknade en stor familj där alla kände till varandra även om de inte var personliga bekanta. I denna familjekänsla har jag vuxit upp och i den hör jag fortfarande hemma, ehuru jag vet att den inte mera motsvarar verkligheten. En följd härav har blivit ett visst främlingskap i dagens Finland. Det är kanske en åldrande människas lott. Jag vet inte om man skall beklaga det, men att erkänna faktum kan vara nyttigt. Knappast någon förblir på nivå med sin tid ända till livets slut.

Om tiderna hade förblivit lugna hade också jag som färdig filosofie kandidat begivit mig till Wien, mina filosofiska drömmars Mecka, för att fortsätta mina studier. Dessa drömmar krossade Adolf Hitler. Efter Anschluss i mars 1938 (då Österrike i praktiken blev ett lydrike till Hitler) var Wien en filosofisk öken. När jag ett år tidigare som turist besökte staden hade jag ännu turen att träffa Viktor Kraft och den legendariske Kurt Gödel.

Närmast inspirerad av Kaila hade jag valt induktionsproblemet – också kallat Humes problem – till ämne för min doktorsavhandling. Det hängde intimt samman med klarläggandet av de logiska grunderna för sannolikhetskalkylen. Vid sidan av tyskarna von Mises och Reichenbach – båda verksamma i Berlin – hade den engelske nationalekonomen John Maynard Keynes grundligt studerat ämnet. Genast efter mitt första studieår, före sommaren, hade Kaila bokstavligen satt Keynes verk A Treatise on Probability i min hand. Den tiden kunde jag ännu ingen engelska. Då jag sade det åt Kaila svarade han bara att när jag läst Keynes bok så skulle jag kunna åtminstone någon engelska. Så gick det också. Som en lydig elev lärde jag mig engelska med Keynes bok som språklära.

Jag hade lagt märke till att i Cambridge, vid sidan av Keynes, också andra forskare sysslat med induktions- och sannolikhetsproblemen, bland dem C. D. Broad och den unge R. B. Braithwaite. Då Berlin och Wien var uteslutna beslöt jag att resa till Cambridge. En kulen februaridag 1939 kom jag dit och tog genast kontakt med Braithwaite och Broad. Keynes råkade jag aldrig. Broad var dekanus för den filosofiska fakulteten, Moral Science Faculty som den hette på den tiden. Han tog vänligt emot mig i sina rum i Trinity College, som i tiden varit Newtons bostad. Under hela min tid i Cambridge handledde han mitt egentliga forskningsarbete. Det var framför allt Broads förtjänst att jag snabbt fick fotfäste i den akademiska miljön i Cambridge och lärde mig trivas där.

Strax efter min ankomst till Cambridge fick jag höra att Wittgenstein bodde och verkade där. Det var för mig en fullständig överraskning. Jag hade naturligtvis hört mycket om Wittgenstein. Hans romantiskt hemlighetsfulla personlighet hade i hög grad fängslat Kaila och genom Kaila också mig. Tractatus hade varit huvudarbetet i min slutexamen i filosofi. Kaila var nöjd med min prestation och sade sig tack vare den förstå Tractatus bättre. Jag är dock rädd att ingendera av oss lyckats förstå särskilt mycket av boken.

Det kan förefalla överraskande att vi inte i Helsingfors visste att Wittgenstein sedan 30-talets början varit verksam i Cambridge. Det visar hur underutvecklade de internationella vetenskapliga kontakterna var på den tiden i jämförelse med i dag. En orsak var kanske också att Wittgenstein levde ett mycket isolerat liv i Cambridge; det var svårt att få kontakt med honom. I mitten av 30-talet hade han länge vistats i total ensamhet i Norge, i en fjällstuga nära Sognefjord.

Jag ville naturligtvis obetingat träffa Wittgenstein och följa med hans föreläsningar. Av Broad fick jag det nödvändiga tillståndet att åhöra föreläsningar i fakulteten. Glad i hågen gick jag för att höra Wittgenstein. Jag kunde inte ana vad som skulle komma.

Wittgenstein höll sina föreläsningar i en av sina elevers rum i King’s College. Jag väntade vid dörren tills den man som jag kände igen som Wittgenstein anlände. Jag presenterade mig för honom och sade att jag hade professor Broads tillstånd att gå på föreläsningar. Han mumlade någonting obegripligt och gick in i rummet. Jag följde efter. Där var mellan tio och femton åhörare samlade.

Wittgenstein föreläste det året om matematikens filosofi. Av föreläsningen förstod jag knappast någonting. Men föreläsaren gjorde ett enormt intryck på mig. I min dagbok, som jag sedan tidig ungdom regelbundet fört, skrev jag samma dag att ingen människa någonsin gjort ett så starkt intryck på mig. Mot slutet av föreläsningen blev emellertid Wittgenstein rasande och sade sig skarpt ogilla alla tillfälliga åhörare, som av ren nyfikenhet och utan allvarliga avsikter stack sig in på hans föreläsningar och som saknade förutsättningar att förstå hans tankar. Jag förstod att han menade mig och kände mig inte bara förödmjukad utan också sårad.

Vad skulle jag nu göra? Lämna mannen, som jag så starkt hade irriterat, i fred – eller försöka närma mig honom på nytt? Lyckligtvis valde jag det senare alternativet. Jag skrev ett brev till Wittgenstein där jag förklarade varför jag kommit till Cambridge och varför jag ville höra hans föreläsningar. Jag väntade mig inte något svar. Ett par dagar senare fick jag ett vänligt brev från honom. Han bad mig till sig på te och sade sig då vilja närmare förklara för mig varför jag inte fick gå på hans föreläsningar.

Jag kom till den överenskomna adressen i en lite förslummad stadsdel långt från universitetsområdet, där Wittgenstein hade sin bostad ovanför en livsmedelsaffär. Vi inledde ett samtal om Norge och om arkitektur men kom snabbt till huvudsaken. Wittgenstein förklarade att det inte vore meningsfullt för mig att komma till hans föreläsningar då det bara återstod ett par veckor av vinterterminen. Men nästa termin, efter den långa påskferien, skulle jag vara välkommen. Han lovade till och med att kontakta mig under ferien, vilket han också gjorde. Och när den nya terminen började var jag en av åhörarna på hans föreläsningar.

De var en fortsättning på den tidigare kursen och behandlade alltså matematikens filosofi. Bland åhörarna fanns den redan ryktbare unge matematikern Alan Turing och föreläsningarna utvecklade sig ofta till disputationer mellan Wittgenstein och Turing. Man fick ett intryck av en duell mellan två ytterst skärpta hjärnor. Av själva föreläsningarna förstod jag inte heller nu särskilt mycket. Mera givande blev för mig de sammanträffanden på tumanhand som jag hade med Wittgenstein och som fortsatte efter terminens slut ända tills jag mot slutet av sommaren återvände till Finland.

I september 1939 började det stora krig i vars virvlar också Finland snart blev indraget. Under fyra år var jag inkallad till krigstjänst. Största delen av denna tid var jag kommenderad till Statens informationsverk, där jag hade till huvuduppgift att dagligen sammanställa en pressöversikt för utländska journalister i Helsingfors.

Vårterminen 1941 var jag hemförlovad och kunde disputera för doktorsgraden. Några år efter krigsslutet ordnade Broad, som jag lyckats hålla brevkontakt med under tiden av isolering, en inbjudan till mig att komma tillbaka till Cambridge och föreläsa om induktionslogik. Jag råkade Wittgenstein på nytt efter åtta år och följde igen med hans föreläsningar. Ämnet för dessa, som kom att bli hans sista, var psykologins filosofi. Under denna tid i Cambridge utvecklades vår bekantskap till ett vänskapsförhållande. Vi träffades ofta och våra diskussioner handlade, utom om filosofi, om praktiskt taget allt mellan himmel och jord. Jag fick också läsa Philosophische Untersuchungen i dess dåvarande version.

Som filosof har jag alltså haft två fadersgestalter: Kaila och Wittgenstein. Vilken har då deras inverkan varit på utformningen och utvecklingen av mitt filosofiska jag?

Kaila hade gjort mig till en logisk positivist eller empirist. Wittgenstein å sin sida raserade till grunden den sidan av mitt filosofiska jag. Men han utplånade ingalunda allt som jag hade tillägnat mig av Kaila. Kvar blev ett starkt intresse för logiken och dess användning vid en begreppsanalytisk behandling av de filosofiska problemen. Kvar blev också den djupa vördnad som Kaila inplantat hos mig för en av den mänskliga kulturens största erövringar, de exakta vetenskapernas (särskilt fysikens) resultat och teorier. Min senare vetenskapligt-filosofiska verksamhet är starkt inspirerad av Kaila. Min filosofiska ”stil” kan väl bäst beskrivas som logiskt-analytisk. Som sådan påminner den inte mycket om Wittgensteins.

Wittgensteins inflytande på mig inskränkte sig givetvis inte bara till att han raserade den filosofiska helhetssyn som jag tidigt hade tillägnat mig. Av honom och hans verk, som jag som en av rättsinnehavarna och exekutorerna av hans litterära kvarlåtenskap, kontinuerligt arbetat med de senaste trettio åren, har jag lärt mig mera än av något annat filosofiskt skriftställarskap. Själv har jag likväl inte kunnat filosofera i Wittgensteins anda på samma sätt som mina filosofvänner Elizabeth Anscombe eller Norman Malcolm. Jag har tvingats stå på egna ben. Tvånget att göra mig självständig var kanske den bästa vägkost jag fått av Wittgenstein – och en av de värdefullaste gåvor en filosof kan ge sin elev.

Jag hade inte fyllt trettio år när jag fick den svenskspråkiga professuren i filosofi vid Helsingfors universitet. Femton år senare blev jag ledamot av Finlands Akademi. Denna ställning innehade jag ända tills jag 1986 uppnådde emeritusålder.

Ungefär halva min tid som professor kom jag också att sköta den finskspråkiga professuren i praktisk filosofi – något jag av många skäl är tacksam för. Som akademiledamot hade jag inga undervisningsskyldigheter men rätt att meddela undervisning – en rätt jag kontinuerligt begagnat mig av, numera i form av forskarseminarier. Jag hoppas det av mig grundade seminariet skall förbli en av den filosofiska institutionens bestående verksamhetsformer också efter det jag lämnat scenen.

När jag första gången efter kriget besökte Cambridge meddelade Wittgenstein mig sin avsikt att lämna sin professur för att ägna sina återstående år åt att färdigställa sitt livsverk. Han sade sig önska att jag skulle bli hans efterträdare. När han kort därefter avgick och tjänsten lediganslogs beslöt jag – visserligen efter stor tvekan – att söka den. Mitt beslut påverkades av att den politiska situationen i Finland blivit hotfull. Man hade skäl att befara att samma öde som i snabb takt drabbat Ungern, Tjeckoslovakien och Rumänien också väntade mitt land.

Det dröjde dock med besättandet av tjänsten i Cambridge och under tiden hade situationen i Finland hunnit lugna sig. Jag återtog min ansökan. Min förvåning var fullständig när jag i slutet av våren 1948 fick ett telegram där valkollegiet för professuren erbjöd mig tjänsten utan ansökan. Inte ens en mycket viljestark person hade väl i den situationen kunnat motstå det smickrande erbjudandet.

Jag verkade som professor i Cambridge under tre och ett halvt år. Den tiden var på många sätt en fruktbar period i mitt liv. Mina egna arbeten utvecklade sig i nya riktningar. Jag fick elever från hela den anglosaxiska världen. Jag lärde också känna G. E. Moore, den filosof och intellektuella personlighet som näst Kaila och Wittgenstein gjort det djupaste intrycket på mig. Moore hade redan före kriget avgått från den lärostol som ärvdes först av Wittgenstein och sedan av mig. Men han var fortfarande mycket livaktig och vi träffades varannan vecka under terminerna. Moore hade en enastående filosofisk nyfikenhet och debattlust som han bevarade till livets slut. Han var också sällsynt fri från all intellektuell fåfänga. Moore dog vid 85 års ålder 1958.

Efter Wittgensteins död 1951 beslöt jag att återvända till Finland där jag kunde återta min tidigare professur som förblivit obesatt. Detta var mitt livs svåraste avgörande. Jag tror att det var ett riktigt beslut och jag har heller aldrig ångrat det. Av många skäl trivdes jag inte riktigt i min roll som professor i Cambridge. En orsak var min ungdom. Jag var knappt 32 år när jag blev Wittgensteins efterträdare. Jag kände Cambridge lysande traditioner i filosofi som en tung och förpliktande börda, något som kunde bli till förfång för min egen utveckling. Jag plågades också av tanken att jag lämnat, eller stod i beråd att lämna, det land åt vilket jag framför allt ville ägna min arbetsinsats. För att tala med Aristoteles: jag kände att Finland var min naturliga plats som med oemotståndlig kraft drog mig till sig.

Bland dem som åhörde Wittgensteins föreläsningar fick jag några vänner för livet. En av dem, Norman Malcolm, blev senare professor vid Cornell University i USA. Närmast tack vare honom blev Cornell det brohuvud från vilket inflytandet från Wittgensteins filosofi på 1950- och 60-talen fick sin starka utbredning i Förenta staterna. När jag lämnat Cambridge dröjde det inte länge innan jag kallades att föreläsa vid Cornell. Senare blev jag professor-at-large vid detta universitet, ett hedersuppdrag som jag innehade i tolv år. Det innebar årliga besök i Cornell och deltagande i undervisningen. Jag lärde under denna tid också känna ett stort antal andra amerikanska universitet. För dessa erfarenheter är jag tacksam – men när 1977 min andra period som professor-at-large var till ända ansåg jag att jag lärt mig tillräckligt. Sen dess har jag sällan besökt USA. Min utåtriktade filosofiska nyfikenhet har närmast vänt sig mot den europeiska kontinentens vetenskaps- och lärdomscentra som småningom hämtat sig efter världskrigets förödelse.

Som redan nämnts behandlade mina första självständiga filosofiska försök induktions- och sannolikhetsteori, ett forskningsfält som sedan 1920-talet tack vare Kaila flitigt och framgångsrikt odlats i Finland. Denna period i mitt filosofiska liv varade drygt ett decennium eller tills jag flyttade som professor till Cambridge. Under mina år där koncentrerade jag mig på studiet av den deduktiva logiken. I det sammanhanget återupptäckte jag den i modern tid länge försummade modallogiken, som från 1950-talet blivit den ur filosofisk synpunkt kanske mest betydelsefulla grenen av logisk forskning.

En tämligen tillfällig biprodukt av mina modallogiska forskningar var uppfinningen av den deontiska logiken eller de normativa begreppens logik. Närmast under intryck av denna uppfinning blev jag intresserad av handlingsbegreppets logiskt-filosofiska problematik, ett intresse som i sin tur ledde mig in på rättsfilosofins och etikens områden.

De viktigaste resultaten från denna period av min utveckling ingår i mina arbeten från början av 1960-talet The Varieties of Goodness och Norm and Action. Liksom många av mina andra böcker har de fått sin inspiration av föreläsningar jag inbjudits att hålla – i det här fallet de kända Gifford-föreläsningarna vid de skotska universiteten, i mitt fall St Andrews. En liknande yttre utmaning ligger till grund för mitt arbete Explanation and Understanding som grundar sig på de Tarner Lectures som hålls vid Trinity College i Cambridge. Tvånget att artikulera mina tankar i det talade ordets form har för mig varit den bästa prövostenen för deras riktighet.

Explanation and Understanding kom ut 1971. Jag har också senare publicerat filosofiska arbeten i bokform men de har närmast varit kompletteringar till denna bok, som väl förblir mitt sista större filosofiska arbete. Dess problemkrets kan närmast karakteteriseras som vetenskapsfilosofi. Där förfäktar jag att de vetenskaper, som undersöker människan som en medvetet handlande kulturskapande varelse, har en begreppsligt självständig ställning i förhållande till naturvetenskaperna. Vetenskaperna om människan är i en viss mening förstående, i motsats till vetenskaperna om naturen som är förklarande. (De två attributen har emellertid inte någon entydig innebörd och skall därför handhas med försiktighet.) Den ståndpunkt jag företräder är besläktad såväl med den i den anglosaxiska världen länge förhärskande analytiska filosofin, som med den på Europas fastland födda hermeneutiska riktningen och den har betraktats som ett försök att bygga en bro mellan dessa två traditioner i nutidsfilosofin.

Alla de nämnda föremålen för mina filosofiska forskningar är fortfarande levande för mig och jag har aldrig helt lämnat gamla utmaningar åsido när nya trätt i förgrunden. Som jag antydde i början har tyngdpunkten för mitt intresse under senare år rört sig i riktning mot de psykologiska begreppens filosofi eller det som på engelska kallas philosophy of mind. Jag har skrivit kontinuerligt men utan tanke på snar publicering, kanske bara för att lämna något i arv åt yngre filosofiska själsfränder och vänner.

Jag vill avsluta denna självcentrerade berättelse med att säga nånting om en annan sida av mig, vars förhållande till mitt filosofiska, eller kanske riktigare vetenskapliga liv aldrig blivit fullt klart för mig. Jag finner ingen träffande benämning för den, ej heller kan jag kort beskriva den. Men i min litterära produktion har den en från min övriga verksamhet klart särpräglad profil. Jag avser mina på svenska skrivna böcker Tanke och förkunnelse, Humanismen som livshållning och Vetenskapen och förnuftet samt ett stort antal artiklar och intervjuer om vetenskapens och teknikens inverkan på människan och samhället, vilka alla hör till den sistnämnda bokens ämnessfär. Kanske kan man säga att jag i dessa mina arbeten varit på spaning efter nutiden. I mitt sökande har jag i vårt historiska förflutna velat finna de krafter som styrt utvecklingen fram till vår tid och vilkas projicering på framtidens bildskärm hjälper oss att ana vart vi är på väg. Är en sådan strävan att förstå sin egen tid filosofi? I någon betydelse av detta mångtydiga ord är den väl det. I varje fall är den en del av vår intellektuella kultur. Vetenskap i ordets stränga mening är den inte – och får inte heller låtsas vara.

Om värdet av en sådan fri intellektuell verksamhet har jag ingen klar uppfattning. Skulle någon säga att den är totalt betydelselös vet jag inte hur jag skulle försvara mig. Jag vet bara att jag känner ett inre, med åren allt starkare tvång att ägna mig åt detta sökande. Jag tror att jag genom att ge efter för detta tvång åtminstone lärt känna mig själv bättre – också min egen ofullkomlighet och kluvenhet – och att förhålla mig mer förstående till mina medmänniskor. Om jag kunnat vara till hjälp eller glädje för andra skulle jag känna att min strävan inte blott varit ett famlande i mörker.

Kommentar

”Filosofin är mitt liv” är en svensk version av föredraget ”Mitä filosofia minulle on?” som hölls vid Helsingfors universitet i filosofistudenternas föredragsserie om olika filosofiuppfattningar i februari 1990. Det finska föredraget publicerades i Ajatus 48, 1992, s. 8–18. Det handlar om en kort intellektuell självbiografi där von Wright klarlägger de viktigaste faserna i sin filosofiska utveckling. Bland annat redovisar han sitt första dramatiska möte med Wittgenstein i Cambridge våren 1939 och reflekterar över sin relation till sina ”två fadersgestalter” inom filosofin, Eino Kaila och Ludwig Wittgenstein.

Mötet med Wittgenstein beskrivs också i kapitel 3 i denna utgåva. von Wrights samtidsintryck av Wittgenstein från våren 1939 rapporteras om i von Wrights brev till Eino Kaila den 5/3, 5/4, 25/4, 6/6 och 29/6 1939 som har publicerats i utgåvan ”Skriv så ofta du kan” (Österman 2020). Om von Wrights förhållande till Eino Kaila – von Wrights första filosofiska ”fadersgestalt” – se Bernt Östermans inledning till utgåvan. För en överblick av von Wrights och Wittgensteins tidiga förhållande, se Erbacher 2016, s. 8–14 och 21–25.

Texten återges efter G.H. von Wright, Myten om framsteget. Tankar 1987–1992 med en intellektuell självbiografi, Stockholm: Bonniers 1993, s. 152–165. (Publikation nr 437 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Erbacher, Christian 2016, ”Wittgenstein and His Literary Executors”, Journal for the History of Analytic Philosophy vol. 4:3, s. 1–40.

Österman, Bernt (utg.) 2020, ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell. Webbutgåva: vonwright.sls.fi, e-bok: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.

Doktorand i Cambridge

Redan under mitt första studieår hade Kaila länkat in mitt intresse på induktionsslutens och sannolikhetsbegreppets logik och filosofi. Jag hade läst uppsatser av von Mises och Reichenbach och Poppers nyligen utkomna Logik der Forschung, som gjorde ett starkt intryck på mig och i viss mening blev grundläggande för min avhandling. Jag uppfattade varken då eller senare Popper som en kritiker av Wienkretsens filosofi – vilket han själv var angelägen att göra – utan som en nyanserad vidareförare av kretsens tankegångar. Jag tror fortfarande att detta är en riktig och rättvis syn både på Poppers och på Wienkretsens insats.

Vid slutet av läsåret 1934–35, innan jag reste till landet för att avnjuta ett långt sommarlov, diskuterade jag min avhandling med Kaila. Bland annan läsning satte han i min hand sitt exemplar av Keynes A Treatise on Probability och sade att jag måste läsa den. Jag svarade att jag tyvärr inte förstod engelska. Jag hade inte läst engelska i skolan och min amerikanska från tiden i Brooklyn hade rostat bort. Kaila godkände inte mitt svar och sade på sitt karaktäristiskt rättframma sätt, att när jag väl läst Keynes bok så skulle jag kunna åtminstone lite engelska. Lydig elev som jag var följde jag rådet och A Treatise on Probability blev i bokstavlig mening min lärobok i engelska språket! Snart läste jag också uppsatser i den ansedda engelska filosofitidskriften Mind av C. D. Broad och något av Richard Braithwaite. Denna lektyr i förening med omöjligheten att bege sig till Wien gjorde att det började kännas lockande att studera i Cambridge.

På Kailas förslag ingick bara en enda bok i min muntliga tentamen för slutexamen i filosofi: Wittgensteins Tractatus. Efter avslutat förhör smickrade Kaila mig med att säga att jag hjälpt honom att bättre förstå Wittgensteins svårtolkade verk. Om det verkligen var så vet jag inte. Min egen förståelse av texten var inte djup.

Som en förberedelse för en längre vistelse i England tog jag privatlektioner i engelska och sommaren 1936 gick jag på ett språkinstitut i London. Efter avslutad kurs reste jag till mina förfäders Skottland och gjorde snabba visiter i Oxford, Stratford-on-Avon och Cambridge. I Cambridge stod jag med mina kurskamrater från språkinstitutet kring fontänen på den stora gården, Great Court, i Trinity College och hörde vår rektor tala om platsens lärda minnen. I min dagbok antecknade jag att jag föredrar Cambridge framom Oxford på grund av dess ”stramare vetenskapliga tradition … Trinity College har ingen jämlike i Oxford”. Föga anade jag att Cambridge och Trinity snart skulle komma att djupt prägla mitt liv.

I slutet på februari 1939 anträdde jag den resa till Cambridge som fick avgörande konsekvenser för min utveckling och akademiska bana. Jag reste liksom så många gånger senare genom Sverige och över Nordsjön, var några dagar i Stockholm hos Ulf och landade i Tilbury Docks, varifrån jag omedelbart fortsatte till Cambridge.

Det är fantastiskt hur lätt och behändigt det gick på den tiden för en utländsk doktorand att slå sig ner för studier i Cambridge. Jag hade inte anmält mig på förhand och jag hade inga andra rekommendationer än ett brev från mamma till en av hennes engelska studiekamrater från tiden i Köln i seklets början, en germanist som hette Bennet och var fellow i Caius College, granne till Trinity. Hur jag fick tag på det hotell där jag tog in efter ankomsten minns jag inte. Det hette Garden House och finns fortfarande kvar fast ombyggt efter en förödande brand någon gång på 1960-talet.

Jag gick raka vägen att uppsöka min mammas ungdomsvän, men fann att han var tillfälligt utgången. Av en vänlig porter i hans college fick jag adresser på rum som stod att hyra. Jag tog mig en titt på några av dem och redan följande dag hade jag lämnat mitt trevliga hotell och etablerat mig i ett pensionat i hörnet av West Road och the Backs.

I unga år hade jag ännu god hörsel och stördes därför så mycket av råkornas kraxande på West Road att jag efter en vecka såg mig tvungen att söka nytt logi. Jag fann det i hörnet där Grange Road möter Cranmer Road, den fridfulla gata där jag ett tiotal år senare lät uppföra ett eget hus för mig och min familj.

Flykten från nazieuropa var redan i full gång och bland gästernas post låg brev till Anna Freud och Arthur Schnitzlers änka.

Jag upprepade inte mitt försök att råka Mr Bennet. Redan den andra dagen efter min ankomst sökte jag i stället upp en av de yngre filosoferna i Cambridge, Richard Braithwaite i King’s College. Han tog vänligt emot mig och jag kom tillbaka redan nästa dag. Av honom fick jag höra att Wittgenstein sedan länge bodde och undervisade i Cambridge, vilket kom som en fullständig överraskning för mig. Hans person var höljd i en viss mystik, men det faktum att varken Kaila eller jag visste om hans existens i Cambridge är en talande illustration till hur outvecklade de internationella relationerna i vetenskapens värld var ännu på 1930-talet.

Innan jag vågade mig till lejonets kula uppsökte jag C. D. Broad, dekanus för det som numera heter faculty of philosophy, men som då ännu gick under sitt gamla namn faculty of moral sciences. Broad bodde i Trinity i rum som sades ha varit Isaac Newtons. Han tog mycket vänligt emot mig och gav mig utan vidare det tillstånd som krävdes för att gå på föreläsningar och seminarier. Troligen var det också tack vare honom som jag fick tillträde till Universitetsbiblioteket, som sedan blev min huvudsakliga arbetsplats under tiden som doktorand i Cambridge, den enda period som jag arbetat regelbundet i ett institutionsbibliotek. Där gick jag igenom en enorm litteratur på engelska, franska och tyska och var troligen under något årtionde den som visste mest om induktionsproblematikens tidigare historia. Också för övrigt fick jag goda råd och värdefullt stöd av Broad. Utan att ha några som helst förpliktelser blev han min handledare och vi diskuterade igenom alla detaljer i den tilltänkta avhandlingen. Jag tror knappast att jag fick några nya idéer och uppslag av honom, däremot kritik och uppmuntran. Diskussionerna utspelades inte bara i hans rum i Trinity, utan främst under otaliga promenader och utflykter: till Byron’s Pool längre upp längs floden Cam, till the Roman Road på Gog-Magog Hills, och till platser i the Fenland, som jag inte senare kunnat identifiera på kartan.

Det uppstod snart en varm vänskap mellan Broad och mig. I hans förhållande till mig kan man tala om en äkta och ren kärlek, som dock måste förbli obesvarad då jag inte själv har några homoerotiska böjelser. Detta skapade samtidigt en viss distans, som jag var angelägen om att iaktta. Vår vänskap bestod provet och när vi råkades igen efter kriget var det emotionella förhållandet mellan oss strikt symmetriskt.

Också Wittgenstein var homosexuell. Jag tror det är riktigt att säga att han höll av mig som människa, liksom jag höll av honom. Men i vårt förhållande fanns, så vitt jag kan bedöma, ingen erotisk spänning. Vår ömsesidiga sympati hade sin grund i gemensamma icke-filosofiska intressen, i liknande moraliska attityder och konstnärlig smak och i vår gemensamma mellaneuropeiska kulturbakgrund.

Det akademiska livet i Cambridge vid tiden för min första vistelse där var ännu starkt präglat av universitetets monastiska ursprung. Det fanns visserligen två kvinnliga college, Girton och Newnham, men den manliga dominansen var total. En kvinnlig don kunde invitera en manlig gäst till middag i sitt college – men inte tvärtom! Under sådana förhållanden är det begripligt att homoerotiken framstår som något helt naturligt och normalt. Jag upplevde den inte som obehaglig, men som för mig främmande. Den var inte heller något som man talade tyst om, vilket kontrasterade mot de absurda lagar, som ännu var i kraft i England och som kunde för livet brännmärka den som i offentligheten ertappades för homosexuellt beteende. Oscar Wilde är det klassiska exemplet. En annan som fick bittert lida för samma sak var matematikern och filosofen Alan Turing, som jag lärde känna på Wittgensteins föreläsningar före kriget.

Lika betydelsefullt för min utveckling som Broads välvilliga intresse för mitt doktorsarbete var att han introducerade mig i Trinity College – Cambridges största och mest ärorika vetenskapliga samfund. Han tog mig ofta med som sin gäst till middagen vid The High Table – en favör som inte förunnats mig om jag haft en fastslagen status som studerande vid universitetet. Som utlänning var jag en främmande gäst.

Vid middagarna och efteråt i The Combination Room eller under promenader i The Fellows’ Garden lärde jag känna flera framstående personer, som det matematiska ”tvillingparet” Hardy och Littlewood, fysiologerna Adrian och Rushton, och astronomen och fysikern Eddington, som svarade mot mina egna idealbilder av ett liv vigt åt vetenskapen. Det var naturligtvis ytliga bekantskaper, men många av dem fick jag efter min återkomst till Cambridge efter kriget anledning och möjlighet att fördjupa. De flesta var mycket äldre än jag, med undantag av fysiologerna Hodgkin och Huxley, båda senare Trinitys Master och nobelpristagare. Master 1939 var den gamle J. J. Thomson, en av atomfysikens banbrytare. Honom lärde jag inte känna – däremot hela raden av hans efterträdare från George Trevelyan till Amartya Sen.

Jag skulle inte tillåta mig denna namedropping om jag inte upplevat så många av dessa bekantskaper som inspirerande förebilder i mitt eget liv som vetenskapsman.

Att jag redan som doktorand blev introducerad hos fellows vid Trinity High Table gjorde att jag inte fick så många jämnåriga och yngre bekantskaper. Undantagen var Casimir Lewy och Theo Redpath, som förblev mina vänner till slutet av sina liv.

Förutom Turing som redan var ett stort namn, gick också bland andra Rush Rhees och Norman Malcolm på Wittgensteins föreläsningar. Malcolm kom senare att komma mig nära, men då lärde jag knappast alls känna honom.

Ett kapitel för sig är mitt tidiga möte med Wittgenstein. Efter att ha inhämtat Broads tillåtelse gick jag full av förväntningar först till G. E. Moores seminarium och därifrån till Wittgensteins föreläsning. Där fick jag en kalldusch. När jag presenterade mig för Wittgenstein mumlade han något, som jag inte kunde uppfatta men som jag förstod inte var välkomnande. Då det inte heller var uttryckligen avvisande tog jag plats bland de andra åhörarna. Vi var knappast fler än ett tiotal. Jag hörde fascinerad på utan att förstå mycket, men ändå tillräckligt för att i min dagbok samma dag anteckna att det varit ”det märkligaste intryck jag någonsin haft av en människa”. Föreläsningen slutade med en straffpredikan som riktade sig mot ovidkommande visitors som ingenting hade där att göra. Jag förstod att hans ursinne var riktat mot mig och blev djupt chockerad. Senare erfor jag att där också varit en annan utomstående, som tydligen blev så förskräckt att han aldrig mera vågade visa sig för Wittgensteins ögon.

Vad skulle jag göra? Uppge alla tankar på ett närmande? Det hade kanske varit mest i samklang med min lite timida läggning. Men lyckligtvis gav jag inte upp, utan skrev ett brev till den förskräcklige och försökte förklara allvaret i mina avsikter. Något svar väntade jag egentligen inte. Min förvåning var därför stor när jag några dagar senare fick ett vänligt svarsbrev. Wittgenstein inviterade mig till te i sin bostad i en ganska förslummad del av Cambridge och vårt första sammanträffande på tu man hand blev odelat angenämt. Vi talade mest om arkitektur och om Norge, där Wittgenstein bott i ensamhet en lång tid i mitten på 1930-talet. Om föreläsningarna sade han bara, att det inte var någon idé för mig att höra på de få som var kvar under vinterterminen, men att jag efter påsklovet skulle vara välkommen. Han lovade söka upp mig senare. Samma innehållsrika dag åt jag för första gången middag som Broads gäst i Trinity, i vad jag i dagboken kallar ”en mycket intrycksbjudande omgivning”.

Jag gick alltså på Wittgensteins föreläsningar under påskterminen. Dialogerna mellan honom och Turing var dramatiska dueller mellan två skarpa hjärnor. Av själva föreläsningarna förstod jag inte särskilt mycket. Jag hörde också Wittgenstein diskutera i den förening som fortfarande bär namnet The Moral Science Club. Under sommaren hade vi också ett antal enskilda samtal. Wittgenstein sökte övertala mig att stanna kvar över höstterminen och lovade att som nyutnämnd professor stöda min vistelse ekonomiskt. Men jag avböjde och i mitten på juli begav jag mig hemåt – först på en vecka till Bryssel, där Ragnar Numelin då var stationerad och sedan med båt från Antwerpen till Helsingfors.

Under min tid i Cambridge skockade sig orosmolnen över Europa. Jag minns det ständiga surret av stridsflyg till och från baserna i the Fenland. I april ockuperade tyskarna vad som återstod av Tjeckoslovakien. Med anledning av krigshotet delades det ut gasmasker i Cambridge. Jag greps av samma obestämda skräck som under Münchenkrisen och funderade allvarligt på att återvända hem. Jag var rädd för kriget. I min omgivning såg man delvis annorlunda på vad som förestod. Jag frågade en gång Wittgenstein om Europa behövde ett nytt storkrig. ”Inte bara ett utan två eller tre”, svarade han. Han förskräckte mig och jag fann hans åsikt obegriplig. Först långt senare har jag lärt mig förstå den.

Till min lycka var pappa i England på en av sina regelbundna affärsresor. Han sökte upp mig i Cambridge och vi var tillsammans några dagar på ett hotell i Gerrards Cross, där han spelade golf i en naturskön omgivning. Vi diskuterade världsläget och pappa rådde mig att inte tänka på hemresa. Jag har anledning att vara djupt tacksam för rådet, hade jag inte följt det så hade de kontakter som jag lyckats knyta i Cambridge troligen avbrutits och mitt fortsatta liv blivit helt annorlunda. ”Samvaron med Pappa”, skriver jag i dagboken, ”har varit mycket välgörande för mig.”

När jag på sensommaren planenligt reste hem, var jag helt övertygad om att det skulle bli krig. Men när jag ventilerade en sådan åsikt bland bekanta i hemlandet blev jag utskrattad. ”Man får inte vara pessimist!” Hur ofta har jag inte fått den frasen kastad i ansiktet, när jag i mitt senare skriftställarskap uttryckt oro för människans framtid på jorden.

Kommentar

Kapitlet är hämtat ur von Wrights självbiografi Mitt liv som jag minns det från 2001. von Wright beskriver här sin första längre vistelse i Cambridge som doktorand mellan februari och juli 1939, där han bland annat för första gången mötte Wittgenstein.

Mötet med Wittgenstein skildras också i kapitel 2 i denna utgåva. von Wright beskriver sina intryck av Cambridge och Cambridgefilosoferna också i flera brev till Eino Kaila från 1939, som har publicerats i utgåvan ”Skriv så ofta du kan” (Österman 2020, se t.ex. 5/3, 5/4, 25/4, 6/6 och 29/6 1939). Relationen mellan von Wright och Wittgenstein på våren 1939 diskuteras också i Erbacher 2016, s. 8–14.

Texten återges efter G.H. von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers 2001, s. 71–78. (Publikation nr 515 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Erbacher, Christian 2016, ”Wittgenstein and His Literary Executors”, Journal for the History of Analytic Philosophy vol. 4:3, s. 1–40.

Österman, Bernt (utg.) 2020, ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell. Webbutgåva: vonwright.sls.fi, e-bok: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.

Wittgenstein skakar min själ

C. D. Broad hade medan kriget ännu pågick publicerat tre långa artiklar i Mind om min doktorsavhandling under den en aning sökta titeln ”Hr. von Wright on the Logic of Induction”. Det är inte ofta ett doktorsarbete blir så generöst uppmärksammat, jag känner inget annat fall. Det är en rimlig förmodan att Broads artiklar varit av avgörande betydelse för min akademiska bana. Jag blev med ett slag känd i den filosofiska världen – i första hand, men inte uteslutande, i England.

När Broad 1946 gästade oss i Pellinge talade vi om möjligheten att jag och Elisabeth skulle komma till England inom en överskådlig framtid. På hösten samma år blev jag inbjuden att föreläsa om mina arbeten om induktionsproblemet i Cambridge, Oxford och London. Doktorsavhandlingens problematik var fortfarande aktuell för mig; jag höll på med att skriva ett nytt, mera slutgiltigt arbete i samma ämne och fick också nu råd och hjälp av Broad. Det nya verket, A Treatise on Induction and Probability, kom ut i London 1951 på Routledge & Kegan Paul. Det kan sägas avsluta den period i mitt aktiva filosofiska liv som inleddes i Helsingfors under Kailas ledning 1938. Om denna period gäller, liksom om senare skapande perioder i min utveckling, att jag också efter dess slut, tid efter annan återkommit till dess ämnessfär. Min Treatise är, som sig bör, dedicerad till C. D. B.

Elisabeths och min första gemensamma resa till England började den 10 april 1947. Resor i efterkrigsårens Europa kunde vara besvärliga. Från Helsingfors reste vi med tåg till Åbo och därifrån med båt till Stockholm. Bara med svårighet fick vi en hyttplats. Efter tre dagar i Stockholm fortsatte vi med nattåg till Malmö och därifrån över sundet till Köpenhamn, där vi skulle ta tåget vidare till Esbjerg och färdas över Nordsjön till Harwich och slutligen med tåg till London. Men färjan stötte på grund strax efter avfärden från Malmö och vi kom för sent till tåget. Nästa båttur från Esbjerg avgick först två dagar senare. Vi måste stanna i Köpenhamn och sökte oss glada i hågen till våra goda vänner Sunna och Franz From ute i Valby. Men där visade det sig att herrskapet på grund av den stränga kyla som denna vinter rådde i hela västra Europa, flytt till Ribe i Sönderjylland. En vänlig grannfru släppte in oss i deras tomma våning, där vi sedan sov två nätter. Det var fruktansvärt kallt och vi tillbringade största delen av tiden i sängen. Elisabeth hade till råga på allt svåra magplågor. Men vi kunde fortsätta till Esbjerg och Harwich och kom lyckligt till London på kvällen den 17 april, en vecka efter avfärden från Helsingfors.

Vi reste samma rutt flera gånger under våra engelska år, men med mindre besvärligheter. En annan förbindelse från Esbjerg som vi prövade ledde till Tilbury Docks i själva London. En tredje väg, kanske den angenämaste, gick från Stockholm med tåg till Göteborg och därifrån med båt till Newcastle och slutligen med tåg till London.

Resandet i Europa vid denna tid hade också positiva sidor. Turisternas lämmeltåg kors och tvärs genom vår världsdel hade ännu inte börjat. Det fanns trots krigets härjningar orörda, genuint europeiska kulturmiljöer. Tempot var ett annat. Man gav sig tid att dröja på resans olika stationer för att råka vänner och bekanta som man kanske länge varit avskuren från. Eller man hade ressällskap av landsmän som också skulle ut i världen. På vår första resa till England hade vi från Åbo till Stockholm sällskap av Anna och Eino Kaila. I Stockholm råkade vi Cilla och Eyvind Johnson, Raggen och Daisy Granit och vänner som rest från Uppsala för att träffa oss. På tåget till Malmö var Rolf Nevanlinna med och under vårt nödtvungna uppehåll i Köpenhamn uppsökte jag en gammal journalistbekant från krigsåren i Finland. Liknande erfarenheter av att resa hade vi också senare.

Efter några gemensamma dagar i London skiljdes Elisabeths och mina vägar. Elisabeth var anmäld till ett språkinstitut i Kensington. En affärsbekant till pappa hade lovat ta emot henne i sitt hem, vackert beläget i Moor Park en kort sträcka med järnväg från Baker Street. Senare flyttade hon till ett mera centralt beläget boardinghouse.

Själv reste jag vidare till Cambridge. Efter några dagar i college som Broads gäst flyttade jag till Trinitys bibliotekarie Adams, som bodde idylliskt vid Newton Road. Där hade jag mitt hem i Cambridge ända tills hela vår familj flyttade över ett och ett halvt år senare.

I april och maj föreläste jag i Cambridge och under fem dagar i Bedford College i London. Karl Popper hedrade mina föreläsningar i London med sin närvaro. Den gången var han en odelat angenäm bekantskap.

Redan någon dag efter ankomsten till Cambridge sökte jag upp Wittgenstein som nu bodde i Trinity. Jag gick på hans föreläsningar om psykologins filosofi – de sista han överhuvudtaget höll. Intrycket av kompromisslöst allvar och sanningssökande var om möjligt ännu starkare än åtta år tidigare. ”Wittgenstein skakar min själ”, skrev jag i dagboken. Att höra honom föreläsa eller att diskutera med honom privat var att hålla domedag över sitt liv.

Wittgenstein är utan tvivel den människa som gjort starkast intryck på mig. Men hur djupt och i vilka avseenden han kan sägas ha påverkat mig låter sig knappast entydigt anges. En sak är säker, mitt filosofiska skriftställarskap, mitt sätt att ställa problemen och resonera mig fram till en lösning är mycket olikt Wittgensteins. Mina senare logiskt-filosofiska skrifter hade, tror jag, snarast väckt hans ogillande. Men jag tror också, att han i någon mening uppskattade kontrasten oss emellan. Han lär ha sagt, jag vet inte när eller åt vem, att jag var den enda av hans elever som han inte lyckats fördärva med sin undervisning, det vill säga som inte försökte imitera hans tankar och sätt att uttrycka dem. Tanken att bilda en skola var honom främmande. Han hade tydligen förtroende för mina försök att stå på egna ben.

Grunden för vår vänskap var inte påverkan utan en oberoende, ibland rent tillfällig överensstämmelse i smak och värderingar. Under min tid i Cambridge 1939 kom jag av någon anledning att nämna Georg Christoph Lichtenberg, vars aforismer alltsedan skolåren fängslat mig. Jag hade knappt uttalat namnet förrän Wittgenstein med karaktäristisk emfas utbrast: ”Lichtenberg is immense”. Han gjorde också några påpekanden som ytterligare fördjupade mitt eget intryck.

Goethe säger någonstans att Lichtenberg är som en slagruta; där han gör ett skämt ligger ett problem förborgat. Filosofi är språkkritik – men kritiken måste utövas med vardagsspråkets hemvanda ord, inte med en för ändamålet uppfunnen filosofisk terminologi. Wittgenstein är en av de få som lyckats följa Lichtenbergs maxim. Därför är det för många svårt att hos honom se det filosofiska djupet under den språkliga ytan.

Wittgensteins Vermischte Bemerkungen publicerades 1977, utvalda av mig från manuskripten. Där nämner Wittgenstein uttryckligen Spengler bland dem som influerat hans tänkande. Själv hade jag tidigt tagit intryck av Spenglers icke-linjära, dekonstruktivistiska syn på den västerländska kulturens gradvisa fragmentering och sönderfall. Jag kunde förmoda att Wittgenstein närde liknande tankar. Men jag drog mig länge för att nämna Spenglers namn, eftersom jag fruktade att det skulle utlösa ett kraftigt fördömande från Wittgensteins sida, förutsatt att han överhuvudtaget befattat sig med den metafysiskt starkt belastade tyska historiefilosofen. När jag äntligen vågade antyda mitt eget intresse för Spenglers tankar fann jag till min förvåning att Wittgenstein hakade på med egna positiva kommentarer. Vi hade rört vid en källa som längs oberoende flöden befruktat vårt sökande. Sådana upptäckter förstärkte vår känsla av intellektuell gemenskap. Om Spenglers engelska motsvarighet Toynbee hade Wittgenstein däremot en uttalat låg tanke.

Den konstart som stod Wittgenstein närmast var musiken. Hans och hans syskons musikaliska begåvning var extrem också mätt med de strängaste mått. En av syskonen var den enarmade pianisten Paul Wittgenstein, enligt Ludwigs omdöme den minst musikaliska i familjen. Paul var vän till Ravel som för honom skrev en pianokonsert för vänster hand.

Tidigare i livet hade Wittgenstein spelat klarinett, på senare år begränsade han sitt eget musicerande till att vissla. Han kunde vissla en hel konsert eller en sats ur en symfoni – med inströdda pauser för kommentarer om tempo och frasering och ofta också kritik av olika dirigenters tolkningar. Jag minns särskilt hans framförande av andantesatsen i Beethovens sjunde symfoni.

En nätt anekdot om Wittgensteins visslande hörde jag av Trinitys tidigare skattmästare Tressilian Nicholas, när jag hälsade på honom strax före hans död; han var då hundra år gammal. Nicholas var liksom Wittgenstein djupt musikalisk. Han berättade, att när de två möttes på Trinitys Great Court, hälsade den ene med att vissla några takter ur en av Brahms symfonier, jag tror det var den tredje, varpå den andra besvarade hälsningen med att fortsätta några takter till.

Jag tror inte det var påverkan från Wittgenstein som gjorde att Schubert också blev min favorit. Snarare är det ytterligare ett exempel på den likhet i smak som gjorde att våra samtal förlöpte naturligt och inte stördes av Wittgensteins ofta starkt emotionsladdade sätt att förkasta avvikande åsikter.

Ett kapitel för sig var förhållandet till Gustav Mahler – enligt Wittgenstein den största av dirigenter men en misslyckad kompositör. Han sade en gång att Mahlers misslyckande som kompositör påminde honom om hans egen otillräcklighet som filosof.

Shakespeare var ett annat stort namn i konsten som beredde Wittgenstein svårigheter. Att han fanns i hans tankar visar kommentarer i Vermischte Bemerkungen.

Det är inte lätt att i skrift ge en föreställning om vad det var som gjorde samtalen med Wittgenstein så skakande. Vi talade mycket sällan om våra personliga livsfrågor. Naturligtvis diskuterade vi en hel del filosofi. Men det var inte huvudämnet. Våra samtal rörde sig mest om historia, musik och litteratur. Någon gång hörde vi musik tillsammans på The Students’ Union.

Wittgenstein tyckte om att läsa högt för mig ur den tyska litteraturen. Han läste uttrycksfullt och tydligt, utan all patetik. Ofta fortsatte vi med att diskutera det lästa: någon av bröderna Grimms sagor, dikter av Gottfried Keller eller episoder ur Kellers Züricher Novellen.

När Wittgenstein senare låg sjuk i vårt hem i Cambridge läste han Goethes Hermann und Dorothea för mig sittande i morgonrock i sin stol och med huvudet vänt mot mig i profil. En tavla av stor skönhet.

Wittgenstein och jag träffades ofta denna sommartermin 1947. Under en vandring i Trinitys Fellows’ Garden talade han med mig om sina planer att avgå från sin professur och om sin önskan att jag skulle bli hans efterträdare. Intet under att samvaron med honom i hög grad upprörde mitt sinne! Jag hade också ovanligt stora svårigheter med sömnen under denna händelserika tid i England.

Mitt deltagande i Wittgensteins föreläsningar gav mig också nya vänner. Norman Malcolm hade varit med redan 1939 men då hade jag inte lärt känna honom närmare. Nu blev han en mycket nära vän för resten av livet. Nya vänner blev även Elizabeth Anscombe och hennes man Peter Geach. Också Georg Kreisel måste nämnas, han var under våra år i Cambridge en ofta sedd gäst och nattgäst i vårt stora hus. Kreisel var en intelligent och underhållande konversatör. Senare fjärmades vi från varandra och jag fick svårt att smälta hans svårbegripliga hatkärlek till sin forne lärare Wittgenstein.

Under min tid i Cambridge 1947 råkade jag i Broads sällskap också G. E. Moore och Bertrand Russell. Russell hade efter kriget återvänt till England från sina många irrfärder och hälsats välkommen till sitt gamla college Trinity, varifrån han trettio år tidigare blivit bannlyst för sina ställningstaganden mot kriget 1914–1918.

I slutet på maj flyttade jag på två veckor till Oxford. Först bodde jag som H. H. Price’s gäst i New College, sedan som Gilbert Ryle’s i Magdalen. Båda mina värdar var jag bekant med sedan 1939. Nu lärde jag också känna ett stort antal äldre och yngre filosofer som älskvärt inbjöd mig till middag i sina college. Det var intressant att notera förändringen i det filosofiska klimatet. Före kriget dominerade ännu Oxfordidealismens kvarlevande företrädare; nu var Wittgensteins namn på allas läppar. Ryle var hans mest inflytelserika introduktör och många hade läst den Blå och den Bruna Boken, en och annan hade också hört Wittgenstein i Cambridge.

Jag talade i Oxford om i stort sett samma ämnen som tidigare i Cambridge och London. Föreläsningarna var väl besökta och gick enligt min mening bäst hem i Oxford. Det har varit trevligt att senare i livet råka redan etablerade filosofer som i sin ungdom hört mig tala i Oxford.

Elisabeth, som avslutat sin språkkurs i London, kom till Oxford när jag klarat av mitt föreläsningsprogram. Ryle bjöd oss till sitt landställe i Bucklebury över en weekend. Min syster Marianne och hennes man Bernhard var vid den tiden i Oxford och bodde utanför staden i Cumnor Place, bekant från Walter Scotts Kenilworth. Jag hade redan tidigare råkat Marianne både i Cambridge och Oxford; efter besöket hos Ryle bodde vi några dagar i Cumnor. Därifrån reste vi på en dryg vecka till ett ganska öde beläget ställe på Dartmoor i Devon där vi njöt en välbehövlig vila efter en intensiv termin i de tre universitetsmiljöerna. Månadsskiftet juni-juli var jag tillbaka i Cambridge och den 8 juli anträdde vi hemresan som via Köpenhamn och Stockholm förde oss till Helsingfors dagen för Bastiljens fall.

Läsåret 1947-48 skötte jag igen mina två professurer i Helsingfors – den svenskspråkiga i filosofi och den finskspråkiga i praktisk filosofi. Max Södermans oväntade död hösten 1947 och Eino Kailas utnämning till Finlands Akademi året därpå hade till följd att jag också fick ta på mig filosofiprofessuren vid Åbo Akademi och den teoretiska lärostolen i Helsingfors.

Under detta läsår umgicks jag intensivt med Mario de Mello och det var då jag påbörjade min essäcykel om Jaegers Paideia för Nya Argus och blev tidskriftens chefredaktör.

Vad jag framför allt minns från denna tid är att jag greps av en besatthet av mina forskningar i logik. Den började efter min hemkomst sommaren 1947 och varade i två–tre år. Jag ville visa att Wittgensteins idé i Tractatus, att logiskt nödvändiga sanningar är tautologier, kunde utsträckas till det som är den formella logikens egentliga kärnområde, teorien om kvantifikatorer, det vill säga begreppen ”alla”, ”någon” och ”ingen”. Denna generalisering skulle, menade jag, öppna ett helt nytt perspektiv på das Entscheidungsproblem, uppgiften att avgöra om ett givet uttryck i logiken är en tautologi eller inte. Jag lyckades visa att alla uttryck i kvantorlogiken kan framställas som en räcka av varandra uteslutande alternativa fall. Om följden täcker alla över huvud möjliga alternativ, kan man vara viss om att uttrycket är en tautologi, en logiskt nödvändig sanning. Jag kallade en sådan framställningsform en ”distributiv normalform”, ett namn som kom upp i ett samtal med min kollega Oiva Ketonen. Logikerna hade tidigare huvudsakligen studerat normalformer av ett annat slag, som kallas ”prenexa”. De distributiva normalformernas teori systematiserades av min dåvarande elev, Jaakko Hintikka, som vanligen också gäller som deras upptäckare. Men detta är alltså inte bokstavligt sant.

I min entusiasm för distributiva normalformer trodde jag att jag redan hade en generell lösning av Entscheidungsproblem i mina händer. I min dagbok, som i allmänhet inte befattar sig med min strängt professionella verksamhet, skriver jag den 28 september 1947: ”I mitt arbete har jag oroats av min besatthet för logiken. Brottats med Entscheidungsproblem som jag nu tror mig kunna lösa generellt.”

Men detta var ett misstag. I den räcka av alternativ, som är ett uttrycks distributiva normalform, kan det förekomma självmotsägande led som måste elimineras för att man skall få ett inte bara tillräckligt utan också nödvändigt kriterium på tautologicitet. Senare visade jag att en sådan elimination är möjlig för logiska formler som inte innehåller flera än två på varandra följande kvantifikatorer. Men generellt låter det sig inte visa. Min målsättning hade byggt på en illusion. Men min besatthet hade inte varit förgäves. De distributiva normalformerna har varit av betydelse för senare forskning i allmänhet och för mina egna fortsatta bemödanden i synnerhet.

Efter hemkomsten från Cambridge var vi på Vålö ända till mitten på september – längre än någonsin förr eller senare. Min norska kollega Arne Naess kom ut till oss och i gästboken tackade han för omhyggelig filosoferen. Han disponerade också vår våning i staden under en del av sin vistelse i Finland. Senare bodde han hos oss i Cambridge.

Under hela läsåret 1947–48 ansattes jag av tanken på Wittgensteins avgång och möjligheten att jag skulle bli hans efterträdare. Elizabeth Anscombe höll mig underrättad om utvecklingen och önskade att jag skulle söka professuren när den lediganslagits. Från Broad fick jag ett uppmuntrande brev; han bedömde mina chanser att få posten som relativt goda.

Saken komplicerades av politiska omständigheter. Våren 1948 gjorde Sovjetunionen en stor framstöt i Mellaneuropa. Också Finland inviterades till förhandlingsbordet. Vi levde i en spänd och hotfylld stämning. Jag kände mig fruktansvärt kluven och hade många samtal med Kaila och de Mello. I slutet på januari skickade jag in min ansökan. Wittgenstein skrev ett förordande intyg till lärostolens elektorer; jag har aldrig sett det och förmodar att det inte längre finns i några arkivgömmor.

I samma veva fick jag ett erbjudande från Oxford om ett senior lectureship i vetenskapsfilosofi, som Ryle stod bakom. Jag kände mig lockad och trodde att ett lektorat i Oxford bäst skulle motsvara vad jag ville och ansåg mig kapabel till. Det kunde också, sade Ryle, förenas med fortsatt innehav av professuren i Helsingfors.

I början av april föreläste jag i Stockholm och Uppsala om den moderna logikens problemvärld. Både då och senare blev jag tillfrågad om mitt intresse för en professur i Sverige.

Emellertid lugnade sig det politiska stormvädret för Finlands del. Man kunde igen andas ut. Som en följd av den lättnad jag kände återtog jag min ansökan till Cambridge och tackade ja till erbjudandet från Oxford.

Den 15 maj fick jag två telegram. Det ena var från vicekanslern för universitetet i Cambridge som också var ordförande för elektorsgruppen för professuren i filosofi. Det andra var undertecknat av Gilbert Ryle. Vicekanslern meddelade att elektorerna, medvetna om att jag återtagit min ansökan, likväl inbjöd mig att motta kallelse till den lediga professuren. Ryle, som var en av elektorerna, sade att mitt ja till Oxford inte fick påverka mitt ställningstagande till kallelsen till Cambridge. Han uppmanade mig också att inte låta betänkligheter om min ålder och lämplighet för professuren i Cambridge påverka mig. ”You will be respected for your work and welcomed for yourself”, slutade telegrammet från Ryle.

Under dessa nya omständigheter var det inte enbart fåfänga som ledde mig till att tacka ja till Cambridge. Jag har aldrig ångrat mitt beslut – och inte heller att jag tre år senare bestämde mig för att återvända till Finland.

I något skede under detta händelserika år hade Elisabeth och jag börjat planlägga en längre resa till Frankrike sommaren 1948. Motivet var främst att vi ville förkovra oss i franska. Vi tog språklektioner och läste, delvis i form av högläsning, fransk litteratur. Resan skulle också koordineras med Göran Schildts färd i båt genom Frankrike ner till Medelhavet och med deltagande i den internationella filosofkongressen i Amsterdam i augusti. Den nya situationen i Cambridge ingrep i planerna bara så, att jag från Amsterdam skulle fortsätta direkt till England, för att påbörja min undervisning och förbereda familjens överflyttning.

Vi reste i början av juni 1948 med lastbåt till Antwerpen och vidare till Bryssel där Ragnar Numelin residerade som Finlands minister. Efter några dagar med Numelins fortsatte vi till Paris där Jan-Magnus Jansson mötte oss på Gare du Nord. Han var vår första introduktör i storstaden; vi bodde på samma enkla hotell med det ståtliga namnet Grand Hôtel Pension de l’Odéon, helt nära teatern. Mot slutet av vår vistelse, som varade drygt tre veckor, kom Göran seglande med Daphne från Finland. I mitten på juli återvände Elisabeth till Helsingfors. Vår skilsmässa räckte hela fem månader; den längsta tid vi varit skilda åt sedan vår förlovning.

Jag känner mig mera skamsen än imponerad när jag i dagboken läser om våra intensiva veckor i Paris. Jag släpade min stackars Elisabeth till alla museer och sevärdheter i Paris och dess omgivningar. Jag måtte ha varit fången i samma illusion som under resan i Italien, att jag borde och kunde se allt, förstå allt och minnas allt. Vi började ofta dagen med att vandra ner till Louvren och Jeu de Paume där dåförtiden impressionisterna hängde. Efter en torftig lunch på hotellet genomvandrade vi sedan successivt stadsdel efter stadsdel, där redan gatunamnen väcker associationer till ett stort folks stolta historia. Vi fortsatte att ta franska lektioner och vi övade vår språkförståelse på eleganta Molièreföreställningar på Théâtre Français.

Efter några ensamdagar i Paris anträdde jag resan på Daphne med Göran och hans hustru Mona. Vi följde Canal de Bourgogne som förbinder Seines vattensystem med Saône och Rhône och vidare till Medelhavet. Vår färd har Göran skildrat i Önskeresan. Jag har förstått att man fortfarande kan göra den i lustbåt och ansenligt bekvämare. Vi var tvungna att veva upp flera hundra slussportar och sedan tillsluta dem igen.

Det var ett bra sätt att resa och uppleva landskap. Det kunde hända att man mot kvällen såg ner på ställen där man själv varit på morgonen och varifrån man sedan vevat upp sig ett hundratal meter. Vi kunde också göra avvikelser från rutten längs kanalen. Vi medförde nämligen cyklar. Bland annat gjorde vi en avstickare till Avallon och fortsatte därifrån till Vézelay, som blev en av de absoluta toppunkterna på hela resan. Efter Dijon lämnade vi kanalen och styrde in i Saône och ner för floden under en veckas tid. Kort före den punkt där Saône flyter in i Rhône tog jag avsked av Göran och Mona och återvände till Paris, varifrån jag några dagar senare fortsatte till Amsterdam.

Världskongressen i filosofi i Amsterdam var den första efter kriget. Den var intressant också som generalmönstring av hur filosofien överlevt kriget. Jag bodde hos en familj nära Haarlem där både familjefadern och hans bror var filosofer.

En annan gäst i samma hus var Popper; under kongressen var jag mera tillsammans med honom än med någon annan av deltagarna. En liten anekdot från vårt gemensamma kamperande må här återberättas:

Det måste ha varit den första kvällen efter vår ankomst. Vi hade redan sagt godnatt och dragit oss tillbaka till våra rum – Poppers på nedre botten, mitt i den övre våningen. Jag hade som ofta på den tiden svårigheter med sömnen. Jag hade inte legat länge förrän ett öronbedövande snarkande hördes från något av de andra rummen. Ingen tanke på sömn. När jag lyssnat till snarkningarna någon timme hörde jag en knackning på dörren och skymtade Poppers ansikte i dörrspringan. ”He snores”, sa Popper och avsåg tydligen sin rumskamrat, en annan filosof. Han frågade försynt om han fick ligga i den andra av de två sängar som fanns i mitt rum. Självfallet. Popper steg på. Han var på älskvärt humör och inledde strax ett samtal om musik, närmare bestämt Schubert. Han utbredde sig med stor sakkunskap om ämnet och illustrerade sina ord med att gnola partier ur nottexten. Plötsligt slutade han, lade sitt huvud på kudden, somnade – och satte igång ett ljudligt snarkande, lika starkt som det han flytt från. Jag fick inte mycket sömn den natten – men min rumskamrat sov, tror jag, tungt till uppstigningen.

Jag råkade också Russell och Ryle och andra bekanta från England. Jag är inte säker på att tyskarna fick vara med; inte heller kommer jag ihåg någon från Sovjet. Spänningen mellan öst och väst låg redan i luften men jag blev naivt förvånad när jag råkade människor som befarade ett nytt världskrig. Jag blev på fullt allvar tillfrågad om jag hade något dödande gift som jag kunde ta ”när ryssen kom”.

Den holländske matematikern och filosofen L. E. J. Brouwer, professor i Amsterdam, blev min största personupplevelse – också hans kranium och anletsdrag imponerade. Hans föredrag var en för honom karaktäristisk blandning av matematik, filosofi och mystik. Förvirrande men intressant! Brouwer visade sig sedermera vara en ganska ofta sedd gäst i Cambridge där jag lärde känna honom närmare.

Den 19 augusti bröt jag upp från Holland för att bege mig till den stad som jag trodde skulle bli min och min familjs nya hemvist för resten av livet. Jag hade ressällskap av Ryle. Vi skildes i London varifrån jag omedelbart fortsatte till Cambridge.

Kommentar

Kapitlet är hämtat ur von Wrights självbiografi Mitt liv som jag minns det från 2001. Här redogör von Wright för sin andra resa till Cambridge mellan april och juli 1947 och berättar hur han förnyade sin vänskap med Wittgenstein. Han beskriver också hur han utsågs till Wittgensteins efterträdare som professor i Cambridge i maj 1948.

von Wrights reaktioner på mötet med Wittgenstein 1947 dokumenteras i hans brev till Max Söderman och Göran Schildt (kap. 24 och 25 i denna utgåva). Se också von Wrights brev till Wittgenstein 31/7 1947 (brev nr 370 i McGuinness 2008). Mötet har senare beskrivits av Christian Erbacher (2016, s. 21–25). Dess betydelse för von Wrights egen filosofi diskuteras i Österman 2017 och Jakola 2020. Brian McGuinness (2005, s. 80) redogör för von Wrights val till professuren i maj 1948.

Texten återges efter G.H. von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers 2001, s. 124–137. (Publikation nr 515 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Erbacher, Christian 2016, ”Wittgenstein and His Literary Executors”, Journal for the History of Analytic Philosophy vol. 4:3, s. 1–40.

Jakola, Lassi 2020, ”Wittgenstein and G.H. von Wright’s Path to The Varieties of Goodness (1963)”, Nordic Wittgenstein Review 9, s. 37–77.

McGuinness, Brian 2005, ”G.H. von Wright as Heir to Wittgenstein”, Ilkka Niiniluoto & Risto Vilkko (ed.), Philosophical Essays in Memoriam Georg Henrik von Wright, Acta Philosophica Fennica 77, s. 79–88.

McGuinness, Brian (ed.) 2008, Wittgenstein in Cambridge. Letters and Documents 1911–1951, 4th edition, Oxford: Blackwell.

Österman, Bernt 2017, ”’Jag kan inte låta bli att oupphörligt jämföra honom med Cézanne’. Hur Göran Schildt hjälpte Georg Henrik von Wright att lösa problemet Ludwig Wittgenstein”, Finsk Tidskrift 7–8/2017, s. 51–65.

Mitt livs svåraste beslut

Min första termin som professor i Cambridge bodde jag igen hos Mr och Mrs Adams på Newton Road. Jag uppsökte otaliga byggnadsfirmor och förmedlingar för att hitta ett hus där hela familjen kunde bo och fick tips av kolleger och vänner. Jag minns inte längre hur jag fick nys om den till det yttre förnämliga vita byggnad i Barton Close, som hyrdes av en högre engelsk militär och skulle bli ledig från början av följande år. Den blev vårt första hem i Cambridge. Huset, vars ägare levde på annan ort, inkorporerades senare med Wolfson College som ännu inte fanns.

Vår tid i Barton Close blev kort. Redan efter några månader flyttade vi till Strathaird, ett mycket äldre och mycket större hus i Lady Margaret Close. Det ägdes av en familj Duff, som företräddes av professor Patrick Duff som jag kände från Trinity College. Huset med ett tjugotal rum var obebott men möblerat. Det blev vårt residens för hela den återstående tid som familjen bodde samlad i Cambridge. Det var besvärligt att hålla varmt och också på andra sätt svårskött, men dess spatiösa utrymmen gjorde det möjligt för oss att ta emot gäster i stort antal. Till huset hörde en vacker trädgård med en användbar tennisplan på gräsmattan. Trädgården sköttes av en gammal trotjänare till familjen Duff.

Några av husets temporära inneboare var våra hyresgäster. Till dem hörde Knut Erik Tranøy, som blev en vän för livet och nästan en medlem av vår familj. Han hade spelat en roll i den norska motståndsrörelsen mot nazisterna, deporterats till Buchenwald, efter befrielsen studerat i USA och slutligen arbetat ett år i Paris på ett UNESCO-projekt under ledning av sin landsman Arne Naess. Vid ankomsten till Cambridge hade han vänt sig till Broad, som bett honom ringa på vår dörr och fråga om vi kunde ta emot honom och hans amerikanska fru Gene som hyresgäster. De bodde sedan hos oss i en avskild dubblett med kök.

Vi var en familj på fem. Med oss till Cambridge kom Elisabeths systerdotter, Ulrika Sanmark. Hon flyttade senare till en annan familj där hon hade större möjligheter att förkovra sin engelska. Som hjälp i vårt hus efterträddes hon av en av oss mycket uppskattad flicka från Finland, Eeva Haataja, som redan hunnit förlova sig med en Cambridgeman, Ainsley Ede. Hon bor fortfarande som gift kvar i Cambridge.

En uppräkning av några av våra gäster ger en föreställning om det liv och den röra som rådde i vår familj under de tre terminerna i Strathaird: Min pappa och Elisabeths bror Werner och systerson Gustaf, från Norge Arne Naess, Stein Rokkan och Ingemund Gullvåg, från Sverige Cilla och Eyvind Johnson, från Finland Mario och Baby och Göran, vidare Eric Olsoni med dottern Tove, Patrick Bruun, Sven Lindman, Jaakko Hintikka, Vivica Bandler, och urvännerna Veronica och Jacobus Sundman. Under en lång tid var min svärmor Gerda en kär gäst. Som barn i huset betraktade vi kemistuderanden Gustaf Brandt, Knut Pipping, som bedrev sociologisk forskning i London, och min kusin Johnny, som senare fick en lektorstjänst i psykologi i Oxford, men till slut i likhet med mig föredrog att flytta tillbaka till Finland framom att göra en akademisk karriär i England.

Julen 1949 var en festlig tid. Vi försökte imitera våra hemvanor från Finland så långt det var möjligt och Knut Erik var en oförglömlig julgubbe.

En person för sig bland våra gäster var Wittgenstein. De gånger han åren 1949 och 1950 kom till Cambridge för att arbeta bodde han hos oss – tidvis också allena i huset när vi var tillfälligt bortresta. På senhösten 1949 låg han sjuk hos oss i sex veckor. Hans sjukdom diagnosticerades av vår familjeläkare Edward Bevan, som vi betraktade som en god vän och som vann Wittgensteins absoluta förtroende. Det blev överenskommet att Wittgenstein, när döden stod för dörren, skulle flytta från Elizabeth Anscombe, där han bodde när han var i Oxford, till Bevans hem där han dog den 29 april 1951.

Strathaird – numera sedan länge i likhet med vårt hus i Barton Close ett annex till ett nytillkommet college – var naturligtvis inte en slutlig lösning på vårt bostadsproblem. Jag övergav tanken på att köpa ett färdigt hus och sökte och fick myndigheternas tillstånd att bygga ett eget – inom ramen för de ganska stränga restriktioner som rådde i efterkrigstidens England beträffande kostnader och byggets storlek. Trinity College ställde i utsikt en tomt i en hästhage vid Conduit Head eller det källsprång utanför Cambridge, varifrån den vackra fontänen på Trinity’s Great Court fortfarande får sitt vattenflöde. Jag diskuterade mina planer med Wittgenstein och vi besåg tomten tillsammans. Han var påtagligt intresserad av mitt husbygge och antydde till och med att han kunde bli min arkitekt! Det var en förflugen idé som vi lyckligtvis snabbt glömde bort. Också tanken att bygga på Conduit Head Road skrinlades. Av Jesus College fick jag arrendera en tomt i ändan av Cranmer Road, samma gata som jag bott på 1939. Läget var idealiskt, där låg den förträffliga småskola där våra två barn gick. Huset som vi lät uppföra är fortfarande den korta gatans end house med härlig utsikt västerut över ängar och hästhagar.

Arkitektfrågan fick en lösning, som visserligen också den var okonventionell, men mindre extravagant än om Wittgenstein ritat huset. Genom ett svenskt par som vi flitigt umgicks med, lärde vi känna en nybliven arkitekt, Ivor Smith och hans hustru Audrey. Smiths blev snart också våra vänner. Sedan vi engagerat en byggnadsfirma började Ivor rita ett hus för oss. Att bygget drog längre ut på tiden än vi trott och önskat hade nog delvis sin grund i att den nybakade arkitekten var totalt obekant med yrkets praktiska sida. Hans begåvning vill jag inte betvivla och han har senare skapat sig ett aktat namn som arkitekt. Men dröjsmålen och de byråkratiska svårigheterna kom tyvärr också att tära på vänskapen.

Vi ville ha trösklar mellan rummen för att utestänga drag och dubbla fönster för värmens skull. Engelsk arkitektur kände på den tiden inte till sådana husliga bekvämligheter. Mycket har blivit annorlunda sedan dess. Jag fick lov att för Ivor rita och förklara de avsatser som gör en tröskel till något annat än bara en upphöjning under dörrslutet. Fönster med dubbla glas lyckades vi köpa från en svensk-engelsk firma i London. Saken ansågs så märklig att en heminredningstidskrift i London skickade sin fotograf till Cambridge för att föreviga det besynnerliga huset med double windows.

Vi bodde aldrig i huset, som blev färdigt först sedan vi lämnat Cambridge. Det hade ursprungligen i det närmaste formen av en kub, men har senare fått några tillbyggnader som vi antagligen också själva hade låtit göra när restriktionerna liberaliserats. Av moderna privathus i Cambridge är det nog fortfarande ett av de bästa. Vi hade troligen trivts i det men möjligen med tiden ansett det en aning för litet för oss.

Mina akademiska grader, magister och doktor, hade jag tagit i Finland. Under vistelsen i Cambridge före kriget var jag inte med några som helst band knuten till universitetet. Av praktiska skäl ansågs det nyttigt, ehuru inte nödvändigt, att jag som professor skulle ha en Cambridgegrad. Därför gjordes jag ganska snart efter ankomsten 1948 till M. A. (Cantab) vid en liten ceremoni i Senate House med knäfall inför vicekanslern, som över mig nedkallade Faderns, Sonens och den Helige Andes välsignelse på det i våra öron fantastiskt anglicerade latin, som fortfarande hörs vid bordsbönen, the Grace, i Trinity men som förefaller att med tiden bli alltmera europeiserat.

Ett praktiskt problem av större betydelse var min ställning i förhållande till collegeinstitutionen. Det var min innerliga önskan att upptas som Fellow i Trinity, det college som var Russells och Whiteheads, Moores, Broads och Wittgensteins, där Newton och Francis Bacon hörde till de stora namnen i det förflutna och Whewell och Sidgwick varit banbrytare för den utveckling som gjort Cambridge till en huvudort för filosofin i modern tid. Men på grund av ett sedermera avskaffat kvotsystem fick jag lov att ge mig till tåls ända till våren 1950. När jag ett och ett halvt år senare avgick från min professur måste jag också avsäga mig mitt Fellowship och bli Member av mitt college med bibehållande av en del privilegier i fråga om måltider och logi i college. Stor var min glädje när jag mer än trettio år senare utsågs till Honorary Fellow för resten av livet.

I Cambridge fanns en avdelning för skandinaviska språk och en Scandinavian Society där Mary Sandbach, maka till en av mina äldre kolleger i Trinity, den också som filosofihistoriker bekanta klassikern Harry Sandbach, var ordförande. Mary har gjort sig känd som översättare till engelska av svensk litteratur, bland annat av Strindberg. Hon biträddes av lektorn i svenska Brita Mårtensen, som jämte sin sambo germanisten John Knight hörde till vårt närmaste umgänge under åren i Cambridge. Britas föräldrar hade omkommit i bombningarna av London under kriget; hon och John förolyckades, med några års mellanrum, i Skottland. Också den norska och den danska lektorn hörde till våra umgängesvänner. Själv blev jag förordnad till examinator i svenska tillsammans med Brita. Examen gick ut på att kontrollera en handfull studerandes förmåga att förstå och tala språket. Den text som förhören baserade sig på var Almqvists Det går an.

Med Brita och John gjorde vi en minnesrik färd till Cotswolds, som vi sedan delvis upprepade tillsammans med våra vänner Sundmans när vi själva lärt oss bilkörandets vanskliga konst. Under åren i Cambridge var hela familjen också flitiga cyklister. Den ensamma hösten 1948 gjorde jag nästan dagliga utflykter på cykel kring Cambridge till mål som Newmarket, Ely, Saffron Walden och Royston.

Min första termin i Cambridge föreläste ännu Bertrand Russell där. Föreläsningarna kom att bli hans sista filosofiska arbete, Human Knowledge. Jag råkade honom bara helt flyktigt några gånger; såvitt jag minns bodde han i London.

Sista gången jag råkade Russell på riktigt var sommaren 1949 i hans örnnäste uppe i bergen i Merionethshire i Wales. Jag var inhyst i en bondgård vid havet nära Harlech med mina barn och Ulrika Sanmark; Elisabeth var i Finland. Russell och jag hade en intensiv diskussion om logiska konstanter, men framför allt gjorde den snart åttioårige Russell intryck på mig genom sin enorma fysiska vitalitet. När jag skulle återvända följde han mig till bussen uppför långa och branta backar som onekligen tog på mina krafter. Det blev ett vackert minne för livet.

Senare samma år fick Russell nobelpriset i litteratur. Jag tillbragte då en sabbatstermin i Finland och föreslog att vi skulle bjuda honom till Helsingfors i samband med festligheterna i Stockholm. Russell genomlevde en militant period i sitt skiftesrika liv och menade att Sovjetunionen måste hållas i schack med hotet från en atombomb. Efter ett samtal med universitetets rektor Erik Lönnrot uppvaktade jag utrikesministern Åke Gartz. Han och hans kanslichef avrådde bestämt från att invitera den omstridde nobelpristagaren. Därmed förföll saken.

Åren i Cambridge råkade jag ofta Moore. Kort efter min ankomst hösten 1948 föreslog han att vi skulle träffas varannan torsdag i hans hem vid Chesterton Road. Jag höll tidtabellen noggrant. Också senare när jag med viss regelbundenhet var i Cambridge var jag angelägen om ett eller två längre samtal med Moore.

Att diskutera med Moore var en underbar upplevelse. Ett återkommande tema var propositions. Vad är en proposition och hur förhåller den sig till sitt språkliga uttryck, satsen? Vi kom aldrig någonvart i våra diskussioner, men för mig var de mycket stimulerande. Moore skakade om en, höll anden levande, fast på ett helt annat sätt än Wittgenstein. Moores egenart var att han hade vissa orubbliga övertygelser – till exempel att det finns en värld oberoende av mitt medvetande – men också ett ständigt behov att på nytt och på nytt ompröva dem med nya argument och från nya infallsvinklar. Jag vågar säga att diskussionerna med Moore var min största intellektuella behållning från mina år som professor i Cambridge. Jag bortser då från resultaten av mitt eget solitära tänkande.

En professors skyldigheter var på den tiden mycket liberalt definierade. Strängt taget hade jag inte behövt hålla några föreläsningar alls, bara efter bästa förmåga främja mitt ämne. Min enda formella skyldighet var att varje termin redovisa hur många nätter under terminen jag sovit på mer än tre miles avstånd från St. Mary’s Church – och varför. Det var ett sätt att hålla professorerna knutna till orten, en i och för sig förnuftig målsättning. Numera uppfyller troligen bara en bråkdel av professorskåren tremilsvillkoret, som antagligen ändrats eller avskaffats som obsolet.

Men en professor som inte höll föreläsningar hade varit en avvikande figur. Broad, Moore och Wittgenstein hade varit flitiga föreläsare. Jag föreläste under mina år i Cambridge tre timmar i veckan i ämnen som oftast anknöt till mina egna pågående forskningar.

Höstterminen 1949 höll jag också en serie föreläsningar som var öppna för alla studerande vid universitetet. De behandlade, med anledning av 300-års minnet 1950 av filosofens död hos drottning Kristina i Stockholm, The Place of Descartes in the History of Scientific Ideas. I fakulteten, som då ännu bar det gamla namnet Faculty of Moral Sciences, hade man planer på att införa någon form av reguljär undervisning i vetenskapernas filosofi och historia. Föreläsningarna om Descartes skulle vara ett första steg i den riktningen. De var välbesökta och föreföll att väcka intresse. Numera är det nya ämnet sedan länge väl etablerat i Cambridge.

En undervisningsform på professorsnivå vid sidan av föreläsningar var handledning av Research Students, forskningsstuderande som siktade på en doktorsgrad, en Ph.D. Doktoranderna kom ofta från andra universitet, också från andra länder. Själva graden var relativt ny i Cambridge; enligt Broad var den en amerikansk innovation som kommit till England efter det första världskriget och som han ansåg helt överflödig. Någon formell meritering utöver en B. A. eller en M. A. hade inte tidigare funnits; däremot kunde man på basen av en Fellowship Dissertation tävla om att bli upptagen i forskargemenskapen i ett college.

Broads syn var väl något tillspetsad; i varje fall handleddes graduerade sedan länge. De första terminerna hade jag bara ett fåtal att handleda, men antalet steg snabbt mot slutet av min tid i Cambridge och hotade att bli en verklig börda. Några av mina studenter blev sedan kända filosofer i olika delar av världen. En av dem, Alan Anderson från USA, hade kommit till Cambridge för att under Broads ledning studera kontrafaktuella konditionalsatser eller utsagor av typen ”om det hade regnat senaste natt, så hade gräsmattan varit våt på morgonen”. Ämnet gick bra ihop med mitt eget vid den tiden, modallogikens grunder, och Broad och jag kom överens om att Anderson i fortsättningen skulle handledas av mig. Han blev senare en framstående företrädare för den pånyttfödda modallogiken och särskilt dess sidoskott, den formella logiken för normer.

Anderson var, näst Moore och vid sidan av Tranøy och Kreisel, min viktigaste diskussionspartner i Cambridge.

I mitten på juni 1950 övergav vi definitivt Strathaird och reste hem till Finland. Tanken eller förhoppningen var att hela familjen skulle återvända till ett färdigt eller i varje fall beboeligt hus på Cranmer Road. Själv skulle jag vara i Finland inte bara över sommaren utan ända till årsskiftet. Som professor i Cambridge hade jag rätt att antingen efter sex års tjänst hålla ett år ledigt – eller efter sex terminer ta en sabbatstermin. Det akademiska året i Cambridge har tre terminer och hösten 1950 var min sjunde.

Sommaren 1950 var vi på Vålö, som vi delade med mina systrar och deras familjer. Koreakriget hade brutit ut och det låg igen politisk oro i luften. En stor del av sommaren fick jag lov att hålla mig stilla till följd av en knäskada. Jag var ganska skicklig i den ukrainska folkdansen trepak, som vi kallade pikku-ryssä, lillrysse, och övade mig för att kunna uppträda på min kusin Magnus Alfthans bröllop. Men jag kom till bröllopet som invalid. En menisk hade brustit. Den ansedde och sympatiske kirurg som jag vände mig till ansåg det inte rådligt att operera – meniskoperationer var tydligen ovanliga i Finland på den tiden – utan rekommenderade bindor och immobilitet. En del av tiden på Vålö låg jag faktiskt till sängs – förmodligen helt i onödan. För det mesta satt jag utomhus stilla. Det var den sommaren jag förberedde min essäcykel om Spengler och Toynbee för Nya Argus. Min invaliditet hindrade emellertid inte Elisabeth och mig från att företa två segelfärder; den ena från Vålö till Hangö med Bernhard och Marianne; den andra ombord på vännen Gunnar Palmgrens yacht i Skärgårdshavet och runt Åland. Jag följde med som passagerare och deltog bara minimalt i manövrerna.

Mot hösten lugnade sig knät och jag återfick nästan normal rörlighet. Under terminen skötte jag mina två filosofiprofessurer i Helsingfors. Jag var också en vecka i Stockholm och Uppsala och förläste om mina pågående forskningar i modal logik. Som t.f. skötte jag dessutom inspektoratet på Nylands nation. Hela terminen var Elisabeth och jag mycket sällskapliga och på årets sista dag kunde jag i dagboken skriva: ”Slut på ett rasande trevligt, men ganska ansträngande halvår i Finland.”

När jag i början av januari återvände till Cambridge hade husbygget nästan inte alls avancerat. Det var ingen tanke på att ta över familjen för ett andra provisoriskt boende. För mig var det inte något större problem; som fellow av Trinity hade jag rätt till rum i college – och så bodde jag hela detta läsårs alla tre terminer i den vackra Neville’s Court med Christopher Wrens biblioteksbyggnad, Trinitys förnämsta arkitektoniska minnesmärke, i fonden. Mina två rum låg på gårdens södra sida, som i motsats till den norra inte värmdes av solen. Rummen var fruktansvärt kalla under vinterterminen. Den enda värmekällan var en kamin som eldades med kol. Jag noterade när jag steg upp om morgnarna att kvicksilvret på min Celsiustermometer – vilken lyx – inte en enda gång under vinterterminen nådde 10 grader!

Under påsklovet mellan förårets två terminer var jag hemma hos familjen i Finland. Vid en vandring i djup snö vrickade jag igen mitt knä och den gamla skadan gick upp i förvärrad form. Strax efter ankomsten till Cambridge uppsökte jag en kirurg, Mr Butler. Han ställde en helt övertygande diagnos och ansåg en operation nödvändig. Den skedde sedan i början av maj. Inte heller i England avlägsnade man då skadade menisker lika behändigt som nuförtiden. Hela två veckor fick jag ligga på Evelyn’s Nursing Home och det dröjde ganska länge innan jag återfick min tidigare rörelseförmåga.

Ungefär samtidigt som jag återvände till Cambridge flyttade Wittgenstein till doktor Bevan. Hans sjukdom hade inträtt i sitt slutskede. Men under över alla under! – hans skapande kraft hade kommit tillbaka och han kunde igen arbeta bra. Under sina två sista månader i Cambridge skrev han vad som skulle bli ett av hans mest kända och lästa verk, kallat Über Gewissheit av oss förvaltare av hans litterära kvarlåtenskap.

Jag besökte Wittgenstein några gånger hos Bevans. En dag infann han sig oväntat hos mig i college med en blomsterbukett. Jag hade just återvänt från Finland och satt orörlig i min stol på grund av min knäskada. Wittgenstein sade skämtande att det inte var honom jag såg utan hans astralkropp. Så talade vi en stund om Sergej Aksakovs Familjekrönika som jag höll på att läsa. Det var ett oförglömligt möte. Wittgenstein dog en vecka senare. Först då förstod jag att han kommit för att taga farväl.

Wittgenstein begrovs redan dagen efter sin död. Jag var närvarande vid begravningen men intogs några dagar senare för min knäoperation. Wittgenstein vilar på Saint Giles kyrkogård i Cambridge där också Moore och Ramsey funnit ett sista vilorum. Gravens skötsel har tidvis berett mig problem.

Under de ensamma dagarna på sjukhuset beslöt jag mig för att be om avsked från professuren från årsskiftet. Det var det svåraste och mest konsekvensrika beslutet i mitt liv. Många har frågat vilka mina motiv var. Var det inte lättsinnigt eller otacksamt att träda tillbaka från den kanske mest prestigefyllda filosofiprofessuren i hela världen?

Mina motiv var naturligtvis många och sammansatta. Men jag är övertygad om att varken mitt tillfälliga svaghetstillstånd eller sorgen över Wittgensteins död hade något med saken att göra. Mitt beslut att avgå var ett resultat av långvariga och smärtsamma överväganden om min familjs framtid. Jag hade själv mitt på det torra. Jag skulle inte behöva kämpa om några positioner. Också ekonomiskt tedde sig mitt liv tryggt. Jag behövde inte vinnlägga mig om att smälta ytterligare in i det engelska samhället; det främlingskap som jag kände hade troligen försvunnit med tiden. Men för mina barn var situationen en annan. De måste bli ”riktiga engelsmän” så snabbt som möjligt för att efter skolan kunna skapa sig en egen framtid i England, möjligen inte i en akademisk miljö. De skulle kanske alienerats från sitt finlandssvenska ursprung – eller också bli så bundna vid det att deras anglisering äventyrats.

England efter kriget var ett påfallande trött samhälle. Naturligt nog när man betänker de enorma påfrestningar som landet genomgått – med otrolig seghet och aktningsvärd framgång. Mitt intryck, kanske oberättigat, var att England var ett land i nedgång. Föret var trögt för alla nya företag; något husbygget på Cranmer Road tycktes mig bekräfta. Hade huset blivit färdigt inom rimlig tid hade vi kanske blivit bofasta där. Nu slet bygget våldsamt på mina nerver.

I Finland upplevde jag en annan stämning. Kriget hade förvisso knusat oss och folkmassor skyfflats hit och dit i tidens stormar. Men här rådde också en märkbar framåtanda och vilja att hävda landets fortsatta existens. Finsk design och arkitektur började noteras på den internationella marknaden. Varje gång jag var hemma slogs jag av kontrasten.

Under sådana förhållanden kändes det också som en utmaning att stanna kvar och arbeta för mitt lands framtid. Jag vill inte kalla min inställning för patriotism – men något har den att göra med kärlek till fosterlandet och med känslan av rötter.

I ett samtal om problemet med brain drain något av dessa år sade Jan-Magnus: ”Man skall inte frivilligt minska kulturens yta på jorden.” Hans ord gjorde intryck på mig. Den del av ”kulturytan” som jag representerade var naturligtvis absolut taget ytterst obetydlig, men i efterkrigsårens Finland ändå relativt sett märkbar. Ytan höll påtagligt på att krympa, vilket också betydde en utarmning av min bekantskapskrets och det tyckte jag var vemodigt. Ragnar Granit, min svåger Bernhard och min syster Marianne blev bofasta i Sverige, den finska matematikens stjärnor, Rolf Nevanlinna och Lars Ahlfors, reste till Zürich, Ahlfors kort därpå vidare till Harvard. Hans Ruin kom aldrig till Åbo. Det är svårt att uppskatta verkan av dessa förluster på kulturlivet i Finland. Samma sak gäller, tror jag, dagens situation – fast det finns en tendens att bagatellisera med att hänvisa till en pågående internationalisering. Den kraftigt ökade migrationen i vetenskaperna är en bra sak både för enskilda forskare och för vetenskapernas utveckling. Men ett utflöde som inte kompenseras av ett inflöde kan inte leda till annat än en utarmning av den kulturella potentialen. Nytt är en tilltagande flykt från kulturskapandets periferier till avgränsade centra för skapande forskning som Cern och Silicon Valley. Detta gäller inte bara vetenskapen utan också konsterna och kulturklimatet i allmänhet. Vetenskap och kultur har sina glesbygder som hotar att avfolkas. På längre sikt tror jag inte att detta är bra.

Jag var alltför ung, ännu inte fyllda trettiotvå, när jag mottog kallelsen till professuren i Cambridge. Bördan av en lång och lysande tradition vilade tungt på mina axlar. På något sätt måste jag leva upp till den. Men jag var själv ännu inte färdig som filosof och jag fruktade att kraven och förväntningarna på mig skulle förkväva eller snedvrida min egen utveckling. Jag minns tydligt när jag, ungefär ett årtionde senare, kände att nu visste jag vem jag var och kunde utan fara för min själ vara professor i Cambridge eller var som helst i den västliga världen. Men denna känsla var inte förbunden med någon som helst längtan tillbaka. Kanske bidrog också det faktum att medlemskapet i Finlands Akademi gav mig arbetsmöjligheter som mer än väl kompenserade den förlust jag medvetet accepterat när jag lämnade Cambridge.

Det saknades inte försök att få mig att återta mitt beslut. Men de två personer som vid sidan av Wittgenstein mest tillskyndat mitt val till professor, Broad och Ryle, reagerade taktfullt förstående. Jag satte stort värde på Ryles förtroende när han på senhösten kom till Cambridge för att höra mina synpunkter på valet av min efterträdare, han hörde fortfarande till valnämnden. Jag tyckte att det fanns en självskriven kandidat, John Wisdom, som var starkt påverkad av Wittgenstein, men hade skapat sig en egen profil som filosof. Han hade sökt tjänsten 1948 och troligen blivit besviken när han inte fick den. Wisdom blev min efterträdare men någon gång på 1960-talet flyttade han till Amerika. Som emeritus återvände han till Cambridge och var vid sin död Trinitys till åldern äldsta fellow.

När Wisdoms efterträdare skulle utses satt jag tillsammans med Ryle i valnämnden. Elizabeth Anscombe var vår kandidat och efter ett visst motstånd accepterades hon av de andra elektorerna. Jag tror att valmötet var mitt sista sammanträffande med Ryle.

Gilbert Ryle minns jag med värme och tacksamhet. Han förkroppsligade det engelska gentlemannaidealet i dess högsta form. Och han hade gjort mycket för att jämna vägen för mig på den akademiska banan.

Kort efter att jag uppvaktat vicekanslern med min ansökan om avsked reste jag hem till Finland. Denna sommar bodde vi inte på Vålö utan hade hyrt en villa nära vännerna Palmgrens sommarställe på Jollas (Degerö). Tillsammans med dem gjorde vi en seglats, som förblivit vår längsta och den enda som utsträckts från finska vatten till Sverige. Vi följde den svenska kusten från Furusund ned till Västervik och därifrån över till Visby. På hemresan strövade vi genom åländska vatten och hamnade slutligen i Åbo där Elisabeth och jag mönstrade av. I Helsingfors väntade Brita Mårtensen, som kommit från Cambridge på en två veckors sommarsemester till oss i Finland. Vi hade trevliga dagar tillsammans, men hon återvände med oförrättat ärende, att på egna och andra Cambridgevänners vägnar förmå mig att inte lämna Cambridge. Mitt beslut stod fast.

Höstterminen 1951 var min sista som professor i Cambridge. Jag bodde liksom tidigare i Neville’s Court. Strax efter ankomsten deltog jag i den traditionsrika och kuriösa ceremoni som markerar ett skifte av Master of Trinity. Den nya Master knackar på collegeporten, som öppnas av Headporter. Master frågar om fellows är villiga att släppa in honom. Efter en fingerad paus återkommer Headporter med beskedet att fellows givit sitt bifall. Fellows defilerar sedan förbi Master som står i dörren till sin magnifika lodge. När fellows passerar Master lyfter de sina fyrkantiga svarta huvudbonader och gör en djup bugning. På kvällen äts det middag i festdräkt. Avgående Master denna gång var historikern G. M. Trevelyan, tillträdande fysiologen och nobelpristagaren Edgar Adrian, som jag känt alltsedan min vistelse före kriget i Cambridge. Också när jag själv var Honorary Fellow var jag med om samma ceremoni. Då trädde lord Butler tillbaka för Alan Hodgkin, liksom Adrian fysiolog och nobelpristagare.

Höstterminen i Cambridge fick sin prägel av vårt förestående uppbrott. Det gällde framför allt att avveckla husbygget på Cranmer Road som befann sig i slutskedet. Olika köpare gjorde sig påminta, men till en början ville ingen besluta sig. Slutligen uppenbarade sig en Fellow of Jesus – tomten hade jag fått arrendera av hans college – vars penningstinna svärfar, en schweizisk urfabrikant, köpte huset utan vare sig vinst eller förlust för mig. Han hade säkert gjort många goda affärer i sitt liv, men denna var nog en av hans bästa. Huspriserna i denna del av Cambridge steg snart astronomiskt.

Min aktivitet som lärare var också stor denna sista termin. Förutom välbesökta föreläsningar, två veckotimmar om viljans frihet och en om logik, handledde jag sju doktorander. Efter min sista föreläsning, den 5 december, fick jag av min klass i minnesgåva två vackra skedar, förläggare, i Georgian Silver. Det var en stor överraskning för mig. Jag blev rörd och kunde inte hålla tårarna tillbaka.

Jag hade också många gäster som jag i egenskap av fellow kunde erbjuda kvarter i Trinity: Gilbert Ryle och Georg Kreisel, Patrick Bruun, Gunnar Palmgren och urvännen Åke Kosk. I början av november kom Elisabeth för att delta i förberedelserna för hemresan och i avskedsvisiter. Henne kunde jag inte härbärgera som gäst i college – numera hade det gått för sig. Den 12 december tog vi båten från Newcastle till Göteborg.

Därmed slutar ett skede i mitt liv. Incipit Vita Nuova. Brytningen hade varit en tid av oro och ångest. Nu kunde jag segla vidare i lugnare vatten. När jag ser tillbaka på mitt liv markerar uppbrottet från Cambridge den största förändring som jag haft att genomföra med egen vilja.

Kommentar

Kapitlet är hämtat ur von Wrights självbiografi Mitt liv som jag minns det från 2001. Det handlar om von Wrights tid som Wittgensteins efterträdare som professor i Cambridge mellan augusti 1948 och december 1951. Under den här tiden bodde Wittgenstein flera perioder i von Wrights hus: umgänget med Wittgenstein var således då en del av familjen von Wrights vardagliga liv (se t.ex. omnämnanden av Wittgenstein i von Wrights brev till Göran Schildt, kap. 27–31). En tid efter Wittgensteins död den 29 april 1951 beslöt von Wright att lämna sin lärostol i Cambridge och återvända till Helsingfors, där han fortfarande hade sin lärostol för svenskspråkig filosofi; detta beslut refererar han till som sitt ”livs svåraste” i kapitlets rubrik.

Om von Wrights tid som Wittgensteins efterträdare, se Österman 2020, s. 97–101. Tiden diskuteras också av Brian McGuinness (2005, s. 80–82).

Texten återges efter G.H. von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers 2001, s. 139–157. (Publikation nr 515 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

McGuinness, Brian 2005, ”G.H. von Wright as Heir to Wittgenstein”, Ilkka Niiniluoto & Risto Vilkko (ed.), Philosophical Essays in Memoriam Georg Henrik von Wright, Acta Philosophica Fennica 77, s. 79–88.

Österman, Bernt (utg.) 2020. ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell. Webbutgåva: vonwright.sls.fi, e-bok: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.

Arvet efter Wittgenstein

Wittgenstein hade aldrig talat med mig om vad som skulle ske med hans litterära kvarlåtenskap. Jag visste inte att han kort före sin död låtit upprätta ett testamente. Det var en fullständig överraskning för mig när Elizabeth Anscombe – jag tror det var dagen efter Wittgensteins död – meddelade att han skänkt sin litterära kvarlåtenskap åt henne, Rush Rhees och mig, med bestämmelsen att vi skulle offentliggöra vad vi ansåg lämpligt. Jag kände mig glad och tacksam för förtroendet och anade inte vilka stora arbetsuppgifter och svåra avgöranden jag skulle bli ställd inför.

Vårt första problem var att samla ihop materialet och få en uppfattning om dess omfång. Det lilla som vi redan kände till var de skrivmaskinsutskrifter som vi efter en kort tid publicerade under namnet Philosophische Untersuchungen med Anscombe och Rhees som redaktörer. Dessutom fanns ett antal sena anteckningsböcker som Wittgenstein haft hos sig när han bodde hos Bevans i Cambridge de sista månaderna av sitt liv. En omfattande utskrift, som vi senare talade om som ”The Big Typescript”, hade han lämnat hos Elizabeth Anscombe i Oxford. Den är fortfarande delvis opublicerad. Wittgenstein hade delat upp den i två delar. Om den del som behandlade matematikens filosofi, hade han enligt uppgift sagt att den innehöll ett och annat av värde; om resten att det var värdelöst och kunde förstöras. Det ryktades också att Wittgenstein under sin sista vistelse i Wien kring årsskiftet 1949–1950 skulle ha låtit förstöra i Österrike bevarat material och att han på Irland, där han bodde efter att han avgått från professuren i Cambridge, skulle ha bränt hand- och kanske också skrivmaskinsutskrifter, som han ansåg gjorts överflödiga av sådant som han skrivit senare. Till dessa uppgifter, som jag fick av Anscombe och Rhees, har jag ställt mig frågande och småningom också tvivlande. I Trinity hittade man en stor låda med handskrifter. Också Russell och Moore hade ett och annat som de generöst ställde till vårt förfogande. I Österrike kom i olika repriser högst värdefulla manuskript i dagen. De nyaste fynden gjordes så sent som 1993, bland dem en tidigare okänd dagbok från 1930-talet. Den har sedermera publicerats under titeln Denkbewegungen. Det kan inte anses uteslutet att ytterligare original eller i varje fall tidigare okänd korrespondens skall komma i dagen.

Originalen förvarades till en början hos Elizabeth Anscombe i Oxford och Rush Rhees i London. Själv har jag aldrig, på något obetydligt undantag när, hos mig bevarat papper som skrivits eller dikterats av Wittgenstein.

I början av 1960-talet försvann några original. Gud ske lov fanns det kopior. Men saken oroade mig. Under en av mina återkommande, ofta flera veckor långa vistelser i Cambridge och Oxford, samlade jag ihop hela materialet och gjorde så gott jag kunde en förteckning, där varje enhet hade ett signum som blivit de beteckningar under vilka man vanligen refererar till de enskilda skrifterna. Vidare gick jag i författning om en filmning av materialet för Cornell University, där jag vid den tiden hade en sorts ambulerande professur, Professorship-at-Large.

Allt detta var inte så lätt att genomföra som man kunnat vänta sig. Också några lustiga episoder förekom. Sålunda hade Rhees en jättestor boxer med påtagligt god aptit på handskrifter. Varje manuskript som Rhees räckte mig från den kappsäck där han förvarade dem, högg boxern sina tänder i och försvann till ett närliggande rum varifrån den måste halas tillbaka med stora ansträngningar. Som lustigt eller i varje fall märkvärdigt kan man hålla det faktum att i Oxford, dit jag transporterat materialet, det 1967 ännu inte fanns någon xerox eller annan kopieringsmaskin. Pappren filmades i det fysiologiska laboratoriet. Förrättningen bekostades av Cornell University, som blev ägare till filmen. Tyvärr är den som helhet inte särskilt lyckad. Men den har i varje fall avgörande bidragit till att göra Wittgensteins efterlämnade otryckta skrifter, hans Nachlass, tillgängliga för den lärda världen. Filmen kan köpas från Cornell University Library, och olika institutioner, kanske också privatpersoner, har begagnat sig av denna möjlighet.

När detta var undanstökat enades vi om att alla Wittgensteins efterlämnade filosofiska anteckningar i vår ägo skulle deponeras i biblioteket i Trinity, the Wren Library. I maj 1969 undertecknade vi en överenskommelse enligt vilken alla rättigheter tillfaller Trinity sedan den sista av oss tre avlidit.

Depositionen i Trinity omfattar det stora flertalet, men tyvärr inte alla Wittgensteins postuma arbeten. Familjen i Österrike ansåg sig ha äganderätt, ehuru inte copyright, till det material som gradvis under åren hittats i gömmorna i deras olika hus. Några skänkte sin andel till Trinity medan andra, mera penningmedvetna familjemedlemmar, sålde sin andel i Nachlass till Österrikes nationalbibliotek. Originalutskriften till Tractatus, som funnits i Tel Aviv, hade givits till Bodleian Library i Oxford. Den högst märkliga handskrivna versionen, av oss kallad Prototractatus, som jag hittade i huset vid Kundmanngasse i Wien, hade 1965 köpts av samma bibliotek. Ägaren, en systerson till Wittgenstein, hade ingen aning om vad det var för en dyrgrip och jag hade kanske gjort klokast i att inte upplysa honom. Men jag kunde inte tygla min entusiasm.

Avsikten med Cornellfilmen var att göra Wittgensteins filosofiska kvarlåtenskap tillgänglig. Emellertid blev detta i visst avseende ofullständigt genomfört. Wittgenstein hade redan i unga år vanan att göra anteckningar i en kodskrift som inte var konstig att dechiffrera. Hans avsikt var inte, skulle jag tro, så mycket att hemligstämpla vissa saker som att separera den rent filosofiska texten från anmärkningar av mera allmän och personlig art. I början av 1960-talet skrev jag ut på vanlig tyska alla ställen i kod som jag kunde upptäcka i manuskripten. En betydande del av dem publicerades i Vermischte Bemerkungen. Anmärkningar av mera personlig art ansåg vi det då inte nödvändigt att trycka. Jag tror att det var ett riktigt avgörande. Men jag ville inte utesluta dessa anmärkningar från själva filmen. Mina kolleger var av annan mening. Till straff fick vi senare uppleva en piratutgåva, Geheime Tagebücher, av en österrikisk jesuit som fått inblick i materialet. Den vimlar av biografiska och andra felaktigheter och ogrundade beskyllningar mot oss förvaltare för hemlighetsmakeri. Den stulna utgåvan skall inte förväxlas med den 1997 utgivna, mycket personliga Denkbewegungen, vars manuskript i stor utsträckning men inte helt och hållet är skrivet i kodskrift.

Utgivningen av Wittgensteins Nachlass påbörjades strax efter hans död. Ett första problem var valet av förläggare. Flera förlag gjorde sig påminda redan på våren och sommaren 1951. Vi stannade slutligen för Blackwells förlag i Oxford, bland annat för att Elizabeth Anscombe då ännu bodde i Oxford. Vi har inte haft anledning att ångra oss. Samarbetet med Blackwell har i det stora hela förlöpt friktionsfritt.

Då vi alla tre bodde på olika orter hade det varit svårt eller omöjligt att arbeta tillsammans. En enda gång gjorde vi det; sommaren 1952 hyrde vi in oss i Gmunden i närheten av Toscana Park, det magnifika slott som tillhörde Wittgensteins syster Margarethe. I övrigt fördelade vi uppgifterna mellan oss – oftast så att två av oss tillsammans redigerade ett arbete. Sålunda utgav Elizabeth Anscombe och jag dagböckerna från första världskriget, skrifterna Zettel och Über Gewissheit och det första av de fyra banden av Bemerkungen über die Philosophie der Psychologie. Allena, men med bistånd av mina assistenter som akademiledamot, gav jag ut de tre återstående delarna av Bemerkungen, Prototractatus och Vermischte Bemerkungen. För resten av utgivningen svarade Anscombe och Rhees antingen var för sig eller tillsammans.

Våra uppgifter i denna första runda var relativt entydiga och de sätt på vilka vi fullgjorde dem har i allmänhet inte rönt allvarlig kritik. Två undantag är boken om matematikens grunder, som består av utdrag ur manuskripten samt Big Typescript, vars första hälft ännu inte hösten 2000 kommit i tryck.

Inte långt efter Wittgensteins död ställde Bertrand Russell sina brev från honom till vårt förfogande. De är av största intresse för frågan om hur Tractatus kom till. Sedan jag upptäckt Prototractatus i Wien 1965 började jag på allvar intressera mig för Tractatus tillblivelsehistoria och snart också för en motsvarande skildring gällande Philosophische Untersuchungen. För Prototractatus fanns det viktigaste materialet i bevarad korrespondens. Tillsammans med en germanist vid universitetet i Innsbruck, Walter Methlagl, gav jag 1969 ut Wittgensteins brev till Ludwig von Ficker, utgivare av den på sin tid inflytelserika tidskriften Der Brenner. Fickers insats för Tractatus bestod närmast i att han refuserade den – men först efter en brevväxling av största intresse med tanke på Wittgensteins egen syn på sitt verk.

1973 gav jag ut Wittgensteins korrespondens med den person som slutligen befordrade Tractatus till tryckning, C. K. Ogden, känd som upphovsman till Basic English. Vi hade råkat i en långvarig och syrlig polemik, huvudsakligen i Times Literary Supplement, med Ogdens litterära arvtagare. Min roll blev att medla mellan arvtagarna till Ogden och Wittgenstein och jag lyckades till slut vinna bådas förtroende. Ett år senare utgav jag hos Blackwell Wittgensteins brev till Russell, Keynes och Moore. En utgåva av ett större urval korrespondens, som slutligen utvidgades till en volym Cambridge Letters av år 1994, gjorde jag tillsammans med Brian McGuiness.

Sedan några år försöker man vid Brenner-Archiv i Innsbruck under Methlagls överinseende åstadkomma en så fullständig samling som möjligt av brev till och från Wittgenstein. Själv har jag bidragit med material som bevarats i Helsingfors. I en eventuell redigering och tryckning av hela korrespondensen har jag inte tänkt engagera mig personligen.

Mitt samarbete med Brennerarkivet har alltid varit förtroendefullt och effektivt. När vi gav ut breven till Ficker skedde det på ett sätt att arbeta, som jag varken tidigare eller senare praktiserat, men som torde vara klassiskt i tysk-österrikiska sammanhang. Under några dagar satt vi från morgon till kväll på ett kafé med våra papper utbredda på bordet framför oss. Nu och då tog vi en kopp kaffe men vi avstod från måltider. Serveringspersonalen gjorde inga otåliga miner utan var tydligen förtrogen med och accepterade denna form av skapande litterär verksamhet.

Den första publiceringsrundan kring Wittgensteins litterära kvarlåtenskap kan anses avslutad i och med att den fjärde och sista delen av anteckningarna om psykologins filosofi kom ut 1992.

Jag kan inte påminna mig när vi första gången på allvar diskuterade en utgivning i bokform av Wittgensteins samlade verk jämte en textkritisk apparat. Till en början vaga planer tog fastare form tack vare två betydelsefulla innovationer på textbearbetningens område. Den ena var kopieringsmaskinerna som gjorde sitt intåg på 1960-talet. Snart fanns de till och med i Oxford! Cambridge hade varit lite alertare på utvecklingens väg vilket gladde mitt hjärta. Den andra ännu märkligare nyheten var datorn och möjligheten att elektroniskt bearbeta texter.

I mitten på 1970-talet kontaktades vi av en grupp forskare med huvudort i Tübingen, som anhöll om vårt tillstånd att elektroniskt – eller som det på den tiden ofta hette ”kybernetiskt” – bearbeta Wittgensteins litterära kvarlåtenskap. Vid ett möte i början av 1974 i Cambridge med medlemmar av gruppen beviljades begäran. Jag anade inte då att detta var det första steget på en via dolorosa som ännu inte vandrats till slut. Jag skall här så gott jag kan återberätta dess viktigaste etapper.

En professor i germanistik vid universitetet i Tübingen skulle vara ansvarig övervakare. Det praktiska utförandet skulle dirigeras av en från Östtyskland flyktad sorb, som presenterade sig som ”Doktor Nedo”. Det framgick senare att han inte hade någon lärd grad alls! Arbetet kom i gång och gruppen, som tydligen hade fått rikliga anslag, arrangerade i slutet på 1970-talet två ganska påkostade Wittgensteinseminarier i Tübingen. Jag deltog i båda och hade ingenting att anmärka på deras nivå. De handlade emellertid mera om Wittgensteins filosofi än om utgivningen av hans kvarlåtenskap.

Resultatet av textbearbetningen lät vänta på sig och jag började bli otålig. Snart visade det sig att de två huvudaktörerna inte drog jämnt. Vid ett möte i Oxford sprack samarbetet mellan dem totalt. Jag var inte närvarande. Mina kolleger tog ensidigt parti för ”doktorn” mot professorn, ett ställningstagande som jag definitivt ogillade. Jag ansåg att vi inte skulle blanda oss i gruppens interna tvister utan avvakta en försoning mellan de stridande. Om den lät vänta på sig borde vi återta vårt tillstånd till dem alla. Jag kunde därför inte underteckna den skrivelse som Anscombe och Rhees tillställde ledningen för Tübingens universitet.

Lite senare kom den dåvarande presidenten för universitetet, Thies, till Cambridge för att förmå mina kolleger att försona sig med gruppen. Men förgäves! Jag var inte heller nu närvarande. Jag fick del av det digra diskussionsprotokollet och kunde bara konstatera, att om jag deltagit hade jag företrätt en helt annan ståndpunkt än mina engelska kolleger.

Härmed var den första etappen på totalutgivningens törnbeströdda väg avslutad. Varför jag hållits utanför själva upplösningen, om avsiktligt eller oavsiktligt, vet jag i den dag som är inte, men det har förvånat många.

Nedo visste emellertid var han hade sina vänner. Efter någon tid återkom han med en ny plan. Eftersom Wittgenstein var österrikare, vore det inte onaturligt om man i Österrike snarare än i Tyskland skulle känna ett visst ansvar för kvarlåtenskapens öde. En potentiell finansiär av fortsatt elektronisk bearbetning var den österrikiska Fonds zur Förderung der wissenschaftlichen Arbeit. Jag fick del av de nya planerna och fann dem helt rimliga. Bearbetningen skulle göras i Cambridge. Trinity, där huvuddelen av originalen fanns, ställde frikostigt arbetsutrymmen till förfogande. Elizabeth Anscombe hade blivit min efterträdares efterträdare som professor och bodde nu i Cambridge. Också Rhees flyttade för en tid till en by nära Cambridge – eller också kom han ofta resande från det ställe där han råkade bo.

Åren gick men några redigerade texter syntes inte till. Jag började gripas av tvivel på Nedos förmåga att behärska den nödvändiga tekniken. Slutligen såg jag mig föranlåten att meddela den österrikiska fonden att jag inte längre kunde ge mitt förord för ytterligare beviljande av pengar. Fonden drog in sitt stöd. Detta utlöste i sin tur en storm av förebråelser mot mig från mina två kollegers sida. De ville inte tvivla på Nedos upprepade försäkranden om snar leverans av redigerat material.

Den outtröttlige Nedo hittade snart en ny bundsförvant, det ansedda förlaget Julius Springer. Förlagets direktör i Wien tog kontakt med oss och lovade överta ansvaret för en Wiener Ausgabe av Wittgensteins skrifter redigerade av Nedo. Överenskommelsen gällde till en början bara den del av Nachlass, som härstammade från åren närmast efter Wittgensteins återkomst till Cambridge i slutet av 1920-talet, en mellan- eller övergångsperiod i hans utveckling från Tractatus till det som brukar kallas ”den sena Wittgenstein”.

Arbetet på Wiener Ausgabe har när detta skrivs pågått i sex år. Ungefär hälften av den uppgift som specificeras i avtalet med Springer har fullgjorts. Resultatet får anses kvalitativt tillfredsställande. Av redigeringen framgår alla Wittgensteins tillägg och strykningar i den ursprungliga handskriften samt alla alternativa formuleringar som lekt författaren i hågen. Textbilden kommer så nära ett faksimil som man rimligen kan önska. När uppgiften fullgjorts ankommer det på oss att besluta om arbetet skall fortsätta. Men troligen kommer det att dröja flera årtionden innan resultatet blir en Gesamtausgabe och den andra rundan i publiceringen ur Wittgensteins Nachlass kan anses fullbordad.

På senare år har Nedo funnit ytterligare en bundsförvant. Den kände brittiske arkitekten Colin Wilson har upplåtit ett hus i Cambridge för det Wittgensteinarkiv som Nedo byggt upp. Det omfattar i huvudsak biografiskt material, men där bedrivs också genuin Wittgensteinforskning.

Den som inte själv varit engagerad i utgivningen av Wittgensteins kvarlåtenskap, finner det säkert förvånande att inte relationerna mellan Nedo och The Wittgenstein Trustees för länge sedan avbrutits utan tvärtom efter kriser alltid återknutits. Förklaringarna är många och förutsätter utredningar som jag här skall förbigå. Det är nog inte bara Nedos enastående förmåga att entusiasmera sina kontaktpersoner som är orsaken, utan också en äkta iver för uppgiften från hans sida. Hans kännedom om Wittgensteins postuma skrifter och deras biografiska bakgrunder är långt ifrån felfri men också värdefull och den kan inte ignoreras. Men jag vill inte heller förneka att Nedo i mitt eget liv varit en källa till stor smärta och besvikelse.

Rush Rhees dog på försommaren 1989. The Wittgenstein Trustees är en församling som kompletterar sig själv mellan minimum två och maximum sex medlemmar. Rhees hade uttalat en önskan att han skulle efterträdas av sin mest betydande elev, Peter Winch. Det skedde också. Senare invaldes på mitt förslag Anthony Kenny och, efter att Winch gått bort i förtid, på Elizabeths förslag Nicholas Denyer, Fellow of Trinity och specialist på antikens filosofi. 1998 invaldes Joachim Schulte och Peter Hacker. Därmed var församlingen fulltalig.

Men redan avsevärt tidigare hade den tredje rundan i Wittgensteinutgivningen inletts.

Wittgenstein hade bott långa tider i Norge. Hans vistelser där var viktiga för tillkomsten av Tractatus och Untersuchungen. Det var därför att vänta att det från norsk sida skulle visas ett intresse också för utgivningen av Wittgensteins postuma verk. Det första initiativet togs av en fyramannakommitté med företrädare för universiteten i Oslo, Bergen, Trondheim och Tromsö. Företaget strandade närmast på finansiella svårigheter. En effektiv efterträdare blev universitetet i Bergen, som påtog sig ansvaret för en fullständig textkritisk elektronisk bearbetning av hela Nachlass. Ett Wittgensteinarkiv grundades där det också bedrivs forskning oberoende av utgivningen. Syftet var att framställa en CD-ROM som består av en faksimil och av utskrifter av samtliga bevarade manuskript och skrivmaskinsutskrifter. Arbetet är numera slutfört. Jag tror att förvaltarna av arvet efter Wittgenstein kan vara nöjda med resultatet. Därmed har den tredje rundan i utgivningen fullföljts.

Arbetet på den första rundan höll mig sysselsatt i fyrtio års tid – från början av 1950-talet till början av 1990-talet. Tidvis var det mycket tidskrävande. Det förutsatte längre vistelser i England – tidigare för det mesta i Oxford, senare i Cambridge. I arbetet på den andra och tredje rundan har jag deltagit närmast bara som kritiker och rådgivare.

I anslutning till min uppsamling och katalogisering av materialet, huvudsakligen på 1960- och 1970-talen, har jag byggt upp ett Wittgensteinarkiv också vid Helsingfors Universitet. Under några år kunde jag säga att arkivet var den mest fullständiga och bäst ordnade samlingen av kopior av Wittgensteins litterära kvarlåtenskap. Kanske är det fortfarande så. Senare har också kopior av en stor del av Wittgensteins korrespondens fogats till samlingen.

Det säger sig självt att arkivet under årens lopp besökts av ett stort antal Wittgensteinforskare. Några har dröjt här ett år eller en termin; ibland har Filosofiska institutionen eller Finlands Akademi kunnat ställa rum till deras förfogande. Några systematiska försök att av arkivet göra ett verkligt centrum för Wittgensteinforskning har jag likväl inte gjort.

I mitt eget arbete med arkivet har jag biträtts av Tauno Nyberg, André Maury och Heikki Nyman, de tre forskningsassistenter, som jag hade före min pensionering 1986 från Akademin. En uppgift för oss har varit att ordna materialet kronologiskt, en annan att fastställa de olika, av Wittgenstein dikterade, skrivmaskinsutskrifternas ursprungskällor i manuskripten. En frukt av framför allt Maurys arbete är fullständiga listor över manuskriptkällorna för de enskilda anmärkningarna i Untersuchungen och i den fascinerande men problemfyllda samling som vi publicerade under namnet Zettel. Maurys listor har sedermera tryckts. Det förtjänar påpekas att de manuskriptkällor som förtecknats är de i tiden senaste, alltså de som kommer den maskinskrivna texten närmast. En ofullbordad uppgift är att identifiera eventuella tidigare källor. Jag föreställer mig att denna mycket krävande uppgift med tiden kommer att kunna lösas med hjälp av den i Bergen gjorda elektroniska bearbetningen.

En annan uppgift som engagerat oss i Helsingfors är att rekonstruera de olika stadier som Wittgensteins Philosophische Untersuchungen kan sägas ha genomgått. Arbetet har resulterat i sex digra volymer skrivmaskinsutskrifter med tillhörande kommentarer och förklarande inledningar. Kommentarerna har i huvudsak gjorts av Heikki Nyman, ett jättearbete. I kommentarerna jämförs varje sida i de tidigare versionerna med den slutliga formuleringen i den tryckta Untersuchungen.

Exemplar av rekonstruktionerna har av oss deponerats i några bibliotek i England, USA och Tyskland. Till en början hade jag inga planer på publicering. I början av 1990-talet blev jag av professor Eike von Savigny i Bielefeld, författare till en kommentar i två band av innehållet i Untersuchungen, övertygad om önskvärdheten av att också publicera de tidigare versionerna med textkritiska kommentarer. Deutsche Forschungsgemeinschaft ställde på hans initiativ upp som finansiär. En finslipning och komplettering av materialet var nödvändig och den gjordes i Bielefeld av Joachim Schulte. Själv var jag endast rådgivare.

Kommentar

Kapitlet är hämtat ur von Wrights självbiografi Mitt liv som jag minns det från 2001.

Under sin livstid publicerade Wittgenstein bara en filosofisk bok, Tractatus logico-philosophicus (1921, ursprungligen publicerat under titeln Logisch-philosophische Abhandlung), och ett fåtal kortare skrifter. I sitt testamente, daterat 29/1 1951, utsåg han Elizabeth Anscombe (1919–2001), Rush Rhees (1905–1989) och Georg Henrik von Wright som arvtagare till och utgivare av hans litterära kvarlåtenskap, som består av kring 20 000 sidor hand- och maskinskrifter. I ”Arvet efter Wittgenstein” beskriver von Wright sitt arbete som förvaltare och redaktör för Wittgensteins kvarlåtenskap. Han beskriver också de många svårigheter som arbetet var förknippat med. Utgivningsarbetet, som von Wright utförde systematiskt vid sidan av sitt eget filosofiska arbete, pågick till slutet av hans liv.

Innan Wittgensteins död hade von Wright inte informerats om att han nämns i Wittgensteins testamente. I sitt brev till Eino Kaila 9/6 1951 – drygt en månad efter Wittgensteins död – beskriver von Wright sin reaktion på testamentet med följande ord: ”Sin litterära kvarlåtenskap, som är mycket omfattande och oerhört värdefull, testamenterade Wittgenstein åt tre av sina vänner, av vilka jag är en. Jag betraktar det som den dyrbaraste gåva, jag någonsin mottagit. Under flera års tid kommer arbetet på dessa manuskripts utgivande att vara min huvudsakliga sysselsättning.” (Österman 2020, s. 256.)

Intresset för Wittgensteins litterära kvarlåtenskap samt dess redaktions- och utgivningshistoria har ökat under de senaste åren, och utgör idag ett aktivt och uppslagsrikt forskningsområde. Anthony Kennys korta översikt (2005) och Christian Erbachers färska bok (2020) är båda bra inledningar till temat. En omfattande artikelsamling, The Creation of Wittgenstein (red. Thomas Wallgren) – ett resultat av ett mångårigt forskningsprojekt som finansierades av Finlands Akademi – redigeras för närvarande för publicering. En översikt av von Wright som vårdare av Wittgensteins arv finns också i denna utgåvas inledande essä.

Texten återges efter G.H. von Wright, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers 2001, s. 158–168. (Publikation nr 515 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Erbacher, Christian 2020, Wittgenstein’s Heirs and Editors, Cambridge: Cambridge University Press.

Kenny, Anthony 2005, ”A Brief History of Wittgenstein Editing”, Alois Pichler & Simo Säätelä (ed.), Wittgenstein. The Philosopher and his Works, Bergen: WAB, s. 341–355.

Wallgren, Thomas (ed.) under utgivning, The Creation of Wittgenstein, London: Bloomsbury.

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

Österman, Bernt (utg.) 2020, ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell. Webbutgåva: vonwright.sls.fi, e-bok: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.

Del III. Wittgensteins filosofi och dess historiska kontext

1. 1938–1947: före Cambridgeperioden 1948–1951

Huvudpunkterna i Wittgensteins kunskapslära och andra tentamensuppsatser

1. Huvudpunkterna i Wittgensteins kunskapslära

Vi granska Wittgensteins filosofi summariskt i omedelbar anslutning till indelningen i Tractatus.

I. Världen är allting, som är fallet. Världen är sammansatt av fakta (Tatsache) icke av ting. Detta betyder i formellt talesätt (Carnap. L. S.): vetenskapen är ett system av satser, icke begrepp. Detta sats-betraktelsesätt är väsentligt för hela W:s kunskapslära, ehuru formuleringen är något ”filosofisk”.

II. Vad som är fallet, facta, är att sakförhållanden bestå. Av dessa sakförhållanden göra vi oss bilder. Bilden måste hava något gemensamt med det avbildade i avbildningens logiska form. Detta är en fundamental punkt. Vi återkomma till den.

III. En tanke är en bild av verkligheten, en tankes synliga uttryck är en sats. En verklighetsavbildande sats har mening (Sinn). En sats’ mening visar, huru det är, när det sakförhållande satsen beskriver, består; satsen själv säger, att sakförhållandet består. ”Ein Satz muß schon einen Sinn haben.” En sats mening skapas icke genom att bejaka satsen, ty det är just meningen som bejakas. Det som visar sig i språket, kan icke själv i språket utsägas. Härav följer att språkets logiska syntax icke kan formuleras: den visar sig, språket speglar sig i den. Denna fundamentala tes i W:s kunskapslära är numera övervunnen (Carnap L. S.).

IV. Satser beskriva sakförhållanden. Vi jämföra satser med verkligheten: verifiera och falsifiera dem. Sammanfattningen av alla sanna satser är hela (natur)vetenskapen. Man frågar sig: vad är filosofien? Svar: filosofien är ingen (natur)vetenskap. Filosofien är en verksamhet; tankens logiska klarläggande. Filosofien sysslar med satsers ”Sinn”, därför kunna filosofiens satser icke formuleras, formuleras de, äro de skensatser. Denna egendomligt sublima tanke, som utbyggts av Schlick (Wende), är i likhet med W:s åsikt om syntaxens icke-formulerbarhet, numera övervunnen (Carnap: L.S). Filosofi är logisk syntax och syntaxen kan formuleras. – Efter denna filosofiska utblick förbereder W. sin satskalkyl. \(n\) elementarsatser (satser som beskriva sakförhållanden; vars delar icke äro satser) kunna med avseende å de beskrivna sakförhållandenas bestånd eller icke bestånd kombineras på \(\displaystyle K_n = \sum_{v=0}^{v=n} {n \choose v}\)1 olika sätt. En (molekylar) sats uttrycker överenstämmelse med vissa sanningskombination hos elementarsatserna. Emedan dessa kombinationer äro \(K_n\) kan överensstämmelsen uttryckas på \(L_n\) olika sätt. \(\displaystyle L_n = \sum_{v=0}^{v=K_n} {K_n \choose v}\)2

V. Efter dessa förberedande undersökningar kommer den egentliga kalkylen. Tes: alla satser äro sanningsfunktioner av elementarsatserna. Elementarsatsen är en funktion av sig själv. Sanningsfunktionerna kunna ordnas. (Detta är sannolikhetskalkylens utgångspunkt; denna kalkyl lämna vi här). Ex. hava vi \(2\) elementarsatser är \(K_n = 4\) och \(L_n\), antalet funktioner av dem, \(= 16\). Vi uppställa ej här funktionstavlan. I denna finnes tvenne funktioner med märkliga egenskaper: tautologien och kontradiktionen. Den förra är sann för alla elementarsatskombinationer, den senare för inga. Att en sats är tautolog eller kontradiktorisk synes av dess form allena: om inga andra satser kan man av formen allena avgöra, huruvida de äro sanna eller falska (Jmf. kritiken av detta ställe i Carnap: L. S.). Sanningsfunktionerna stå i interna relationer till varandra. [Intern är en relation, som med logisk nödvändighet består mellan tvenne leder, extern en som inlägges senare. Termerna härstamma från den engelska filosofien. Man kunde ersätta dem ungefär med analytisk och empirisk. Carnap L.S.] Detta betyder att sanningsfunktionerna framgå ur varandra genom logiska operationer. Operationens allmänna form: \([\overline{p},\overline{\xi},N(\overline{\xi})]\) Detta betyder följande: om alla elementarsatser (\(\overline{p}\)) äro givna, kunna alla meningsfulla satser ur dem härledas, genom att vi utvälja några elementarsatser \(\overline{\xi}\) och konjugera deras negationer. Detta är lätt att bevisa t.ex. för \(\xi = p,q\). Emellertid härleder W. även de generella satserna ur formen \([\overline{p},\overline{\xi},N({\xi})]\). Härledningen är elegant, men gäller synbarligen endast för vad Popper kallar numerisk allmänhet. Konsekvenser av tesen, att alla satser äro sanningsfunktioner av elementarsatser: 1) alla satser äro ”vollentscheidbar”, 2) ”logiska objekt” finnes icke (ty, säger W, de resultat av sanningsoperationer med sanningsfunktioner äro identiska, vilka äro funktioner av samma elementarsatser). \(p \equiv \sim\sim p\) visar att \(\sim\) icke är ett ”objekt”.

VI. Sedan den kalkylatoriska teorien skisserats tillämpar W den på 1) logiken, som är ett system av tautologier (alla logikens satser säga detsamma, nämligen – ingenting!) 2) matematiken, som är en logisk metod, och opererar med likheter, d.v.s. skensatser (detta sammanhänger med W:s dråpliga kritik av ”identitas indiscernibilium” och de s.k. ”allbegreppen”, objekt, komplex m.fl. 3) fysiken (induktion, kausalität, mekanik), 4) etik m.m.

Denna summariska presentation fattar självfallet W:s kunskapslära endast på ytan. Huvudpunkterna: syntaxens och filosofiens ickeformulerbarhet, sinn-begreppet, och kalkylens grunddrag torde dock i huvudsak framträda. Tillämpningarna (under VI), kunna sägas bilda upptakten till hela den modärna kunskapsläran. Om än filosofien av i dag på många punkter hunnit utöver W, står dock hans Tractatus i sin sublima resning och sitt skönlitterära majestät som ett filosofiens storverk för alla tider.

2. Extensionalitetsprincipen och dess tillämpningar.

Den klassiska logiken skiljer mellan innehåll och omfång hos ett begrepp. Ex. begreppet hund, omfång: alla hundar, hundarnas klass, innehåll: hundens egenskaper eller bestämningsstycken. Innehåll och omfång äro omvänt proportionella. Den nya logikens tes: begreppens innehåll kan restlöst återföras på omfång, extensioner, riktigare: alla utsagor i vetenskapen kunna uppfattas som extensionella utsagor. Detta är extensionalitetstesen.

Bevis för dess giltighet. En utsaga om en satsfunktion kallas extensionell när den bibehåller sitt sanningsvärde, då satsfunktionen substitueras med en omfångsekvivalent annan. Vi skilja mellan ”teckenutsagor”, ”meningsutsagor” och ”betydelseutsagor”. Exempel: ”〈\(x\) är en människa〉”, innehåller 13 bokstäver” är en teckenutsaga, ”/\(x\) är en människa / uppväcker den och den föreställningen” är en betydelseutsaga, ””\(x\) är en människa” implicerar \(x\) är dödlig” är en betydelseutsaga. Endast i den sista blir sanningsvärdet oförändrat, om vi substituera ”\(x\) är en människa” med en omfångsekvivalent funktion. Nu iakttaga vi följande: alla s.k. intentionella utsagor hänföra sig icke till satsfunktionens betydelse (dess motsvarande objekt), utan är meningsutsagor. Någon motsägelse extension–intension uppkommer icke. Det finnes inga utsagor om satsfunktioner (likaså satser och objekt, som med samma distinktion lätt kan visas) vilka icke skulle kunna uppfattas som extensionsutsagor. Ett vetenskapligt språk kan vara fullständigt extensionellt (Jmf. Carnap L. S.).

Sin viktigaste tillämpning har extensionalitetstesen funnit i det utkast till ett konstitutionssystem för de vetenskapliga begreppen som Carnap skisserat i Der logische Aufbau der Welt. I detta nås från ett konstitutionssteg det följande genom en s.k. bruksdefinition (definitio in usu). I enlighet med detta konstitueras ett nytt begrepp så, att en satsfunktion där detta förekommer, sättes omfångsekvivalent med en eller flere satsfunktioner, där begreppet icke förekommer. Ex. \(\hat{x}\) (\(x\) är en människa) \(\equiv_{Df.} (\hat{x})\) (\(x\) är ett handdjur). (\(x\) går upprätt och har svag terminalbehåring) Begreppet människa införes här som en klass, ett extensionstecken, under vars omfång falla alla objekt, som uppfylla vissa satsfunktioner. Därmed är begreppet människa konstituerat. För dess konstituenter kan konstitutionen drivas vidare ända tills vi nå systemets bas. Övergången från ett steg till ett annat sker städse genom extensionstecken (för klasser och relationer).

En vacker tillämpning av extensionalitetstesen är Russells talteori. De naturliga talen konstitueras som klasser av likamäktiga klasser. Det väsentliga här liksom vid andra tillämpningar av extensionalitetsprincipen är, att vi på ingen punkt behöver fråga efter begreppens ”väsen” eller metafysiska realitet, därmed eliminerar extensionalitetsprincipen vida områden av onyttig metafysik. (Tillämpning på Driesch’ entelekibegrepp!)

3. Protokollsatsernas problem.

Vi sågo, att enl. Wittgenstein alla satser äro sanningsfunktioner av elementarsatser. En undersökning av dessa de enklaste satsernas form ledde till talet om protokollsatser. (Neurath, Carnap). En protokollsats har ungefär formen: ”Här, nu, iakttar N. N. det och det.” Sambandet mellan protokollsatser och allmänna satser: ingen protokollsats följer ur en allsats allena, men väl följa ur allsatsen negerade protokollsatser. Däremot följer ur en allsats och en protokollsats en ny protokollsats. (prognosförfarande). Om dessa protokollsatsers ställning finnas tvenne huvuduppfattningar:

I. Protokollsatserna äro sanningsfunktioner av sig själv (ung. Wittgenstein). Protokollsatser utom systemspråket (Carnap). Enl. denna uppfattning äro protokollsatserna det orubbliga fundament, på vilket alla vetenskapliga satser bygga. Denna uppfattning kallar Popper psykologistisk, emedan enligt denna en protokollsats icke behöver och kan logiskt ”begrundas”.

II. Protokollsatser innanför systemspråket (termen Carnaps). Anhängare: bl.a. Neurath, Carnap och (i huvudsak) Popper. Enligt denna uppfattning äro protokollsatserna icke logiskt särställda, utan kunna, om de motsäga andra systemsatser, efter beslut strykas. Vidare kunna de begrundas, d.v.s. ställas i implikationsförhållande till nya protokollsatser och sålunda överprövas. Då protokollsatserna ställas innanför protokollspråket kunna de dessutom fattas ”liberalare”, därför kriticerar Popper jämväl Neuraths protokollsatsbegrepp som psykologistiskt och använder den mera omfattande termen basissats. En basissats handlar om något iakttagbart. Begreppet ”iakttagbart” blir dock hos Popper oförklarat. En basissats säger: på rumtidsstället \(k\) händer det och det. En motsägelse uppstår i Poppers protokollsatsteori dock ifråga om basissatsernas intersubjektiva prövbarhet. Motsägelsen kunde kanske hävas med tillhjälp av distinktionen: Vorgang–Ereignis.

Ett intressant bidrag till protokollsatsernas problem lämnar Juhos (Über Negationsformen empirischer Sätze, Erkenntnis 6, 1936). En av anledningarna till, att kunskapslogikerna från uppfattningen I övergått till uppfattning II var, att en protokollsats’ negation uppfattas som en en-variabelfunktion av protokollsatsen själv (\(\overline{p}=F(p)\)). Nu kunde emellertid protokollsatsernas ställning som satser utom system bibehållas, om man avstode från denna ”logistiska” uppfattning av negationen och här använde den intuitionististiska, enligt vilken en sats negation är en funktion av ett flervariabelt uttryck. För att kunna hävda \(\overline{p}\) och samtidigt stryka p) är det icke nog med, att vi antagit \(\overline{p}\) allena, vi måste dessutom antaga ett antal andra satser \(q,r,s\ldots\). Hava vi därför \(p\) och \(\overline{p}\) så behöva vi icke genast fastslå en definitiv motsägelse, utan kalla motsägelsen skenbar, tills vi ”fyllt i” \(q,r,s\). Juhos visar nu, att om negationen till en protokollsats antoges vara en funktion av ett infinit antal andra satser, någon fullständig motsägelse mellan protokollsatser och systemsatser icke kan uppträda och hela problemet: vilken sats bör strykas? bortfaller, varav i sin tur följer, att protokollsatserna kunde (i enlighet med den ursprungliga uppfattningen, men med den intuitionistiska negationsuppfattningen som grund) bibehållas som ett orubbligt fundament utom systemspråket.

Juhos förslag är måhända genomförbart och förvisso värt beaktande. Det behöver emellertid icke tolkas som en motsats till den Carnap-, Neurath- Popper’ska uppfattningen av protokollsatserna, ty själva utgångspunkten – negationsuppfattningen – bör vara fullt fritt valbar. I varje fall innebär den kritik av psykologismen i uppfattningen I, som Carnap, Neurath och särskilt Popper riktat, ett avgjort framsteg i kunskapslärans logisering av uppgiften att behandla protokollsatsernas problem, en logisering, som är nödvändig och icke får fördunklas även om uppfattning I i någon form kunde ”räddas”.

4. ”Enkelhetens” problem.

Detta problem är förvisso en av de klassiska frågorna i filosofiens historia. Ett försök att lösa detsamma gör konventionalismen (Poincaré). Varpå beror naturlagarnas, de högsta principernas enkelhet? Svar: Deras enkelhet återspeglar icke någon ”verklig” enkelhet, utan ligger däri att de äro konventioner tautologier (kausallagen, energieprincipen, tröghetslagen o.s.v.). Konventionalismen löser enkelhetens problem på många punkter, men icke på alla. I många fall rör det sig ju dock uppenbarligen om en ”real” enkelhet. Detta senare enkelhetsbegrepp ha bl.a. Schlick och Weyl sysslat med, ehuru resultaten av dem själva betecknats såsom negativa. På denna punkt gör Popper slag i saken genom att (uppenbarligen inspirerad av Weyl) identifiera en teoris enkelhet med dess falsifierbarhetsgrad. Detta försök lämnar en mycket elegant lösning av enkelhetens problem för de fall då teorier kunna åskådliggöras av funktionskurvor i ett koordinatsystem (deras användningsfält). En teoris dimension med hänsyn till fältet bestämmes av det största möjliga punkttal, \(n\), som godtyckligt kan utväljas i fältet, utan att strida mot teoriens utsago om sitt förlopp i fältet. Ju mindre \(n\) är desto högre är teoriens falsifierbarhetsgrad. Men – desto enklare är även kurvan. En rät-linje-hypotes har dimensionstalet \(2\), en circel-hypotes dimensionstalet \(3\), identifiera vi enkelhet med falsifierbarhetsgrad, hava vi en exakt formulering för det ”känslomässiga” påståendet: en rät-linje-hypotes är enklare än en circel-hypotes. Popper visar nu varför den euklidiska geometrien är enklare än en icke-euklidisk. Vilja vi falsifiera den euklidiska geometriens påstående om en △:s ∠-summa behöva vi blott konstatera \(A+B+C\neq 180^{\circ}\). Men om vi vilja falsifiera en icke-euklidisk geometris påstående om en △:s ∠-summa måste en ny parameter, nämligen △:s yta tagas till mätningsresultatet av ∠∠. En icke-euklidisk geometri har högre \(n\)-tal än den euklidiska, därför är den senare enklare än den förra. – Poppers förklaring av enkelhetens problem får icke ”gå till storms” mot den konventionalistiska. Kompletterande varandra lämna de ett starkt grepp om frågan. Poppers lösning har stor betydelse även i frågan om den s.k. hypotessannolikheten.

5. Kan induktionsproblemet anses vara ett skenproblem?

Efter Hume veta vi, att av det vi hittills iakttagit, aldrig med logisk nödvändighet kan dragas slutsatser om det som vi icke iakttagit. Annorlunda: slutledningar från det enskilda till det allmänna (i transfinit bemärkelse) kunna icke göras. Vi veta aldrig, vad som väntar bakom hörnet. Dock bygger vårt praktiska handlande likaväl som det vetenskapliga förfarandet på förutsättningen om en viss lagbundenhet, ”överraskningslöshet”. Huru skall denna förväntan logiskt motiveras. Två huvuduppfattningar divergera här.

I. Induktionen kan och måste logiskt motiveras. Reichenbachs sannolikhetslära är ett storslaget försök att genomföra denna motivering. Grundtanken är denna: slutledningar om framtiden hava icke visshet, men väl sannolikhet. Detta leder in i en svår fråga: huru pröva sannolikhetspåståenden. Kunna de icke prövas är påståendet om framtida händelsers sannolikhet fullständigt innehållslöst. Reichenbach kan omöjligt anses hava lämnat ett tillfredsställande svar på frågan: huru pröva sannolikhetspåståenden. Därmed kan hans lösningsförsök av induktionsproblemet icke godtagas som någon egentlig lösning (i reell bemärkelse). Icke heller hjälpa vi situationen genom att formulera induktionsaxiom eller -principer. Dessa leda antingen till en oändlig regress, till dogmatism eller analytiska satser. Den sista utvägen är den enda tillfredsställande, men låter oss tillika ana

II. Att induktionsproblemet är ett skenproblem. Uppenbarligen vill induktionsprincipen ”förklara” ett empiriskt faktum, men denna förklaring visar sig ohjälpligen leda till en tautologi. En dylik säger emellertid ingenting om verkligheten, därav tyckes följa att induktionsproblemet som verklighetsproblem icke är förhanden. Genom denna insikt kunna vi eliminera mycken problematik. Vi söka icke mera den stege som från erfarenheten leder till teorien, vi utgå tvärtom från teorierna, vilka kunna prövas på erfarenheten. Denna uppfattning av induktionens problem som ett skenproblem leder till en betydligt enklare och klarare bild av de vetenskapliga systemens struktur.

Dock reser sig frågan: är denna ”induktionsfria” världsbild fullt genomförbar? Hela frågan kan nämligen via sannolikhetsproblemet tillspetsas i den klassiska frågan om ”tillfällighetens elimination” eller ”de stora talens lag”. Vi kunna här ej genomtränga detta subtila problem men formulera som en lös förmodan följande allmänna vy: induktionsproblemet kan uppfattas som ett skenproblem, nämligen om man utgår från att vi kunna framkasta generella påståenden ”utan vidare”. Men det förefaller oss icke uteslutet att uppbygga världen på ett annat sätt, skissera en logisk världsbild, där induktionsproblemet ”verkligen” är förhanden. I denna världsbild har måhända Reichenbachs teori sin plats. Dock förefalla den oss mera komplicerad än den ”induktionsfria.”

Induktionproblemet kan elimineras.

Noter

\({n \choose v} = \frac{n!}{v!(n-v!)}\)

Gå till notreferens 1

\({K_n \choose v} = \frac{K_n!}{v!(K_n-v)!}\)

Gå till notreferens 2

Kommentar

Den tidigare opublicerade ”Huvudpunkterna i Wittgensteins kunskapslära” är sannolikt den tidigaste bevarade skriften av von Wrights penna som handlar om Wittgensteins filosofi. Trots att texten är odaterad är det nästan säkert att von Wright skrev den under sin studietid för Eino Kaila. Några drag tyder på att skriften var en tentamensuppsats: Det handlar om den första i en serie av fem korta texter under numrerade rubriker. Texterna är handskrivna på ett särskilt konceptpapper med den tryckta texten ”nomen scribentis” i övre kanten; sådant konceptpapper användes i universitetens tentamina (se Klinge 1990, 651). Därtill saknas litteraturförteckning. I samma arkivhelhet bevaras också en annan serie uppsatser, skrivna på åtta konceptpapper av samma typ, som behandlar frågor från filosofins tidigare historia.

I sin självbiografi Mitt liv som jag minns det berättar von Wright (2001, 71) att han tenterade på Wittgensteins Tractatus logico-philosophicus (1921) för Kaila som sin sista muntliga slutexamen i filosofi. Hur den här skriftliga produktionen relaterar till denna muntliga tentamen är oklart. Det är möjligt att det handlar om slutexamens skriftliga del. Om vi antar att texten skrevs innan von Wrights laudaturtentamen i filosofi registrerades 18/5 1936 (datering ur von Wrights studiebok, WWA Wri-SF-103b) och att texten utgjorde tentamens skriftiga del, skrevs texten sannolikt våren 1936.

De fem numrerade rubrikerna i kapitlet är följande:

Huvudpunkterna i Wittgensteins kunskapslära.

Extensionalitetsprincipen och dess tillämpningar.

Protokollsatsernas problem.

”Enkelhetens” problem.

Kan induktionsproblemet anses vara ett skenproblem?

Varje rubrik ansluter sig till den logisk-positivistiska filosofin, vars huvudrepresentant i Finland var von Wrights lärare Eino Kaila. Det bör nämnas att von Wright senare skrev sin doktorsavhandling om induktionsproblemet, som diskuteras under rubrik 5. Hans avhandling, The Logical Problem of Induction, försvarades i maj 1941 med Eino Kaila som opponent. Temat diskuteras också i hans föredrag den 25 maj 1939 på Moral Sciences Club i Cambridge, som publicerats som bilaga till ”Skriv så ofta du kan”.

I webbversionen av denna utgåva återges både en transkription gjord av fil.mag. Patrik Forss och faksimil av den handskrivna originaltexten, i e-boken endast transkriptionen. Texten bevaras i von Wright och Wittgenstein-arkivet (WWA) vid Helsingfors universitet under signum Wri-SF-098.

Litteratur

Klinge, Matti (et al.) 1990, Helsingin yliopisto 1917–1990, Otava: Helsinki.

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

von Wright, Georg Henrik 1941, The Logical Problem of Induction, Acta Philosophica Fennica 3, Helsinki: Societas Philosophica Fennica.

von Wright, Georg Henrik 2020 [1939], ”The Justification of Induction. Paper read in Cambridge Moral Sciences Club on the 25th of May 1939”, i Bernt Österman (utg.), ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland. Föredraget ingår bara i webbutgåvan på vonwright.sls.fi.

von Wright, Georg Henrik, G.H. von Wrights Studiebok, von Wright och Wittgenstein-arkivet, Wri-SF-098, Helsingfors universitet.

Logistisk filosofi

Ett av de mest utmärkande dragen i vår tids filosofiska odling är logikens nydaning och denna företeelses konsekvenser för övriga områden av filosofien främst kunskapsläran. Den nya logiken – känd under namnet logistik – har icke blott skapat ett organon, varmed gamla problem kan behandlas med större säkerhet och exakthet, utan den har tillika möjliggjort en avsevärd precisering av själva frågeställningarna och låtit innebörden i tidigare dunkla formuleringar framstå entydig och klar. Denna omvälvning i filosofien kan sägas ha framgått ur en fördjupad insikt i den logiska kunskapens egenart, en insikt som framvuxit hand i hand med den exakta forskningens utveckling de senaste tre seklen.

Den logistiska filosofiens huvudprogrampunkter formulerades redan av Leibniz i hans storartade utkast till en Scientia generalis, en formaliserad allvetenskap, som skulle omfatta alla specialvetenskaper som delområden. Denna universalvetenskap förutsatte en Characteristica generalis, ett teckensystem, där varje tecken entydigt tillordnats någon sak (ting, tanke, idé) och varje teckenkomplex ett motsvarande sakförhållande, samt en Calculus ratiocinator, som angav, huru ur givna teckenkombinationer andra kan härledas, hoc est enligt vilka regler ett sakförhållande logiskt följer ur ett annat. När engång korrespondensen mellan tecken och sak fastställts, kan man utveckla denna Calculus, logik-kalkyl, utan att vidare fråga efter tecknens betydelse eller teckensammanställningarnas sanning och falskhet. Logiken är sålunda ett spel med tecken, ”un jeu de caractères”, logiskt tänkande är s.a.s. blint eller innehållslöst, det lär oss blott, vad som nödvändigt följer, om man antar vissa sakförhållanden bestå (= utgår från vissa teckenkombinationer), och aldrig vad som verkligen är förhanden. Och dock är detta ”spel” oändligt betydelsefullt. Det låter oss överblicka givna antagandens alla konsekvenser, det lär oss, vilka hypoteser som är nödvändiga för erhållandet av en given följdsats, och om de axiomsystem vetenskapen opererar med är motsägelselösa och fullständiga, samt möjliggör ett slutgiltigt utredande av alla meningsskiljaktigheter i vetenskapliga frågor genom att formalisera dessa meningsdifferenser och därpå undersöka, huru de förhåller sig till de använda axiomen. ”Id … efficiendum est, ut omnis paralogismus nihil aliud sit quam error calculi … Sufficiet enim calamos in manus sumure sedereque ad abacos, et sibi mutuo … dicere: calculemus!”

Idén om allvetenskapen var ett typiskt utslag av barocktidens universalitetssträvan och återfinnes ej mera hos 1700- och 1800-talens stora tänkare, men det är att märka, att jämväl Leibniz’ klara insikt i den logiska kunskapens natur och logikens enorma utvecklingsmöjligheter utöver den aristoteliska ramen blev så gott som utan betydelse för den närmast följande utvecklingen. Först logistiken har tagit itu med att realisera det program som historiens största logiker skisserat i sin Scientia generalis.

Logistikens ursprung kan emellertid endast medelbart återföras på Leibniz, omedelbart återgår den nya logiken på två filosofiska tendenser under senare hälften av 1800-talet. Den ena är den tillämpning av matematiska metoder på den traditionella logiken, som är känd under namnet ”logikens algebra”, och vars första stora företrädare är den engelska matematikern och filosofen Boole. Logikens algebra överensstämmer med logistiken däri att den opererar med symboliska tecken (formler), att den genomför exakta bevis, och att den uppvisar, åtminstone hos Boole, full insikt i att de logiska relationerna i ett axiomatiskt system består oberoende av varje åskådlig tolkning av systemet. Däremot skiljer den sig såväl från Leibniz’ Characteristica och Calculus som från logistiken genom att vara en rent matematisk tillämpning, en kvantitetskalkyl och icke en kvalitetskalkyl, ett ”sifferspel” i motsats till ett ”teckenspel”.

Den andra tendens, ur vilken logistiken framgått, är den undersökning av matematikens logiska grundvalar, som framför allt efter uppkomsten av den s.k. mängdläran blir en vetenskaplig fråga av vital betydelse. Medan Booles algebra tillämpar matematik på logik, innebär denna undersökning omvänt en tillämpning av logik på matematik. Uppgiften blir slutligen ingen mindre än att försöka bevisa, att hela matematiken kan härledas ur rent logiska (= utommatematiska) fundament, alltså utan att vi ens förutsätter kännedomen av de naturliga talen. Det första större försöket att lösa denna uppgift gjordes av den tyska matematikern Frege, men det visade sig snart, att hans system ledde till en motsägelse som blottade fundamentala brister i den traditionella logiken, vilken först efter en genomgripande ombildning och finstrukturering kunde tagas i bruk för den uppgift Frege ställt sig. Denna logikens nydaning genomförde sedan Bertrand Russell med hjälp av Alfred North Whitehead i det monumentala arbetet Principia Mathematica från år 1910, som tillika försöker realisera Freges idé om matematikens härledande ur logiken. Denna härledning kan visserligen ej ännu i Principia anses slutligt genomförd, och uppgiften är ej heller mera lika aktuell som för några decennier sedan, men den epokgörande betydelsen i Russells verk är att med det logistiken som självständig vetenskap definitivt kan anses grundlagd.

Den utveckling, som den logistiska kalkylen främst tack vare polska och amerikanska forskare genomgått efter Principias tillkomst, skall ej här närmare beröras, ej heller kan vi omtala den storartade logistiska tillämpning, som föreligger i Hilberts försök att med logikkalkylens tillhjälp prestera vissa bevis för motsägelsefrihet och fullständighet i matematikens system, en tillämpning som i huvudsak betraktar logistiken såsom en ”ancilla mathematicae” och skarpt skiljer sig från den Frege-Russell’ska tanken om matematikens härledning ur logiken. Däremot skall vi något utförligare dröja vid logistikens tillämpning på kunskapsfilosofien, en allmänvetenskapligt mycket beaktansvärd företeelse, som kan sägas fullfölja de impulser, vilka ursprungligen gavs av två den exakta forskningens stormän från tiden kring sekelskiftet: Mach och Poincaré. Dessa impulser kan allmänt karaktäriseras som en strävan att klarlägga betydelsen av alla i realvetenskapen förekommande begrepp och formuleringar, så att ur dem entydigt framgår, vilka konkreta ting och sakförhållanden i sista hand sinnesförnimmelser, som de avser. Denna tendens att återföra all verklighetskunskap på varseblivningar har förskaffat den logistiska kunskapsläran i sin tidigare gestalt namnet nypositivism.

Det första stora utkastet till en logistisk kunskapslära är österrikaren Ludwig Wittgensteins arbete Tractatus logico-philosophicus. Wittgenstein utgår från tesen, att den s.k. ”världen” består av en samling fakta, vilka vart och ett återspeglas i en ifrågavarande faktum beskrivande elementarsats. En elementarsats’ mening består däri, att satsen beskriver ett möjligt sakförhållande; genom att jämföra satsen med i verkligheten föreliggande fakta kan man avgöra om satsen tillika beskriver något faktiskt förhandenvarande eller ej, om satsen m.a.o. är sann eller falsk. Wittgenstein visar nu, att den klassiska positivismens lära, att alla sammansatta föreställningar, om de har någon mening, kan återföras på sinnesförnimmelser, logistiskt uttryckt innebär, att alla meningsfulla satser antingen är elementarsatser eller sanningsfunktioner av sådana. Med att en sats är en sanningsfunktion av ett antal elementarsatser förstår man, att sanning resp. falskhet hos den ifrågavarande satsen enbart beror på, huru sanning och falskhet fördelar sig på dessa elementarsatser. Varje sådan sats har alltså formen F(p₁, p₂ … Pn), där n är ett ändligt tal, Pi en elementarsats och hela uttrycket så beskaffat, att det för vissa fördelningar av sanning och falskhet på elementarsatserna får värdet sann och för alla andra fördelningar värdet falsk. Eftersom man städse genom att jämföra de ifrågavarande elementarsatserna med i verkligheten givna fakta kan avgöra, vilken av dessa fördelningar som de facto föreligger, kan man sålunda även alltid fastställa, huruvida hela uttrycket F(p₁, p₂ … Pn) är sant eller ej. Härav följer det viktiga resultatet, att alla meningsfulla satser är verifierbara, d.v.s. att det alltid är möjligt att om ett meningsfullt påstående avgöra, huruvida det är sant eller falskt.

De intressantaste konsekvenserna av Wittgensteins kunskapsfilosofi, sådana de utvecklats framför allt i filosofsammanslutningen Wiener Kreis, skall här kort framläggas.

Man har för det första lyckats påvisa, att alla i empirisk vetenskap uppträdande begreppsbildningar och satser, hypoteser likaväl som faktiska konstateringar, kan med tillhjälp av sanningsfunktionsprincipen – eller en närastående ”prövbarhetsprincip” – härledas, konstitueras ur en enhetlig typ av utsagor, som hänför sig till sinnliga varseblivningar. En följd härav är, att alla empiriska vetenskaper logiskt sett har samma struktur, och att varje uppdelning av vetenskapen i områden med väsensskilda forskningsmetoder och objekt (t.ex. naturvetenskap contra andevetenskap) är logiskt oberättigad. Denna konsekvens plägar kallas den logistiska kunskapslärans enhetsvetenskapliga tes.

Emedan alla meningsfulla satser är verifierbara, följer vidare ur Wittgensteins lära, att inga äkta vetenskapliga problem kan vara så formulerade, att de vore principiellt olösbara. Något ignoramus et ignorabimus, naturforskningens anspråkslösa devis enligt en gängse filosofisk uppfattning, behöver vi aldrig uttala. Men eftersom en undersökning ger vid handen, att s.k. metafysiska satser (väsens- och realitetsproblem, frågan om viljans frihet etc.) icke kan framställas såsom sanningsfunktioner av Wittgensteins elementarsatser, och metafysiska problem sålunda är principiellt olösliga, följer härav tillika, att all metafysik är meningslös: den logistiska positivismens antimetafysiska tes. Man må observera, att denna filosofi icke förklarar några metafysiska doktriner falska, utan endast anser att de ej alls kan bedömas med hänsyn till sant och falskt, då de icke uppfyller fordringarna på ett logiskt korrekt språkbruk.

Nu visar emellertid en undersökning, att ej heller teserna i Wittgensteins egen filosofi kan framställas som sanningsfunktioner av elementarsatser, varav alltså skulle följa, att de själva vore meningslösa! M.a.o. om vi antar, att endast ett logiskt meningsfullt språk1 existerar (nämligen det vars elementarsatser avbildar fakta), så följer, att de satser, som formulerar detta språks regler, syntax, ej själva hör till språket och alltså är meningslösa. Kronan på Wittgensteins verk är, att han klart insett, att hans lära förintar ej blott metafysiken utan även sig själv, d.v.s. all filosofi som satssystem betraktad. Och man siar i Wiener Kreis om en tid, då ingen filosofi mera skall finnas, emedan – så lyder paradoxen – vi i alla frågor kan uttrycka oss filosofiskt, d.ä. meningsfullt och klart!

I all sin storslagenhet är dock Wittgensteins system en ofullständig tillämpning av logikkalkyl på kunskapsproblemet, emedan den endast underkastar det s.k. objektspråket logistisk analys och anser syntaxspråket undandraga sig en motsvarande undersökning. Denna ståndpunkt är visserligen en konsekvens av Wittgensteins tes, att meningsfulla satser är sanningsfunktioner av elementarsatser, men kunskapsteoriens senaste utveckling har påvisat, att denna formulering rymmer ett dogmatiskt moment, som icke kan logiskt motiveras. Formulerar vi däremot tesen sålunda: objektspråkets meningsfulla satser är sanningsfunktioner av angiven art, kan ingenting mera hindra oss att betrakta densamma som hemmahörande i ett syntaxspråk, vars satser, som alltså handla om objektspråkets satser, är fullt meningsfulla. Frågar vi, vad som avgör, om en sats i syntaxspråket är meningsfull eller ej, måste vi hänvisa till ett nytt syntaxspråk, i förhållande till vilket det första syntaxspråket är objektspråk o.s.v. in infinitum. Detta syntaktiska betraktelsesätt, som är den logistiska kunskapslärans största nyvinning efter tillkomsten av Wittgensteins system, innebär alltså, att frågan om ett påståendes meningsfullhet icke kan besvaras absolut, utan är beroende av till vilket språk man hänför satsen, och vilken syntax som gäller i detta språk, varvid ännu är att beakta, att de syntaktiska reglerna logiskt sett är fritt valbara. Vi kan sålunda legitimera vilka uttryckssätt och begrepp som helst i vårt språk, blott vi brukar dem konsekvent, d.v.s. syntaxenligt.

Man frågar sig: innebär icke det syntaktiska betraktelsesättet ett frångående av den logistiska kunskapslärans radikalt empiristiska och antimetafysiska inställning? Frågan kan såtillvida besvaras jakande, att enligt detta betraktelsesätt ingen bestämd kunskapsteori (= syntax) är logiskt den enda möjliga, men det måste uttryckligen framhållas, att detta icke förringar den logistiska empirismens praktiska värde, om vi nämligen uppfattar denna empirism som ett med enkla logiska medel genomförbart förslag till syntax för ett enhetligt och metafysikfritt vetenskapsspråk, vilket så fullkomligt, att meningsskiljaktigheter annat än i detaljfrågor knappast kan tänkas förekomma, överensstämmer med den faktiska vetenskapen såsom teoretiskt system och praktiskt instrument för vårt tillrättafinnande i tillvaron.

Och slutligen innebär det syntaktiska betraktelsesättet ett jättesteg, det största sedan själva den logistiska formalismens uppkomst, i riktning mot Leibniz’ Scientia-universalis-ideal. Ty först det har lärt oss att den enda strängt logiska metod att pröva ett påstående är att infoga det i ett formelspråk, för vilket noggrant angivna operations- och formregler gäller, varefter man avgör både om påståendet är syntaxenligt bildat (= meningsfullt), och om det följer ur uppgivna premisser eller ej (= är sant eller falskt). Har vi två stridiga påståenden, vilka båda skall gälla i samma språk, står vi alltså inför en direkt tillämpning av Leibniz’ ”calculemus!” Dylika stränga prövningar äro visserligen de facto ännu ej möjliga på flere vetenskapsområden, t.o.m. sådana där de vore av avgröande betydelse som t.ex. i den modärna kvantumfysiken. Men man måste medge, att den logistiska filosofien i varje fall gjort ett både allvarligt och fruktbärande försök att realisera den mest storartade idé, som någonsin en filosof framkastat, idén om den formaliserade universalvetenskapen, Leibniz’ Scientia generalis.

G. H. v. W.

Noter

Med språk förstås här ett system av symboler för ting, uppbyggt enligt vissa regler. Svenskt, engelskt o.s.v. talspråk är logiskt sett samma språk (eller riktigare: vart och ett av dem omfattar ett flertal hopmängda logiska språk).

Gå till notreferens 1

Kommentar

”Logistisk filosofi” publicerades ursprungligen i tidskriften Nya Argus 1938. Trots att artikeln är tänkt som en populär inledning till logikens betydelse för den moderna filosofins kunskapslära, behandlar en betydande del av texten Wittgensteins Tractatus logico-philosophicus (1921). Artikeln kan alltså betraktas som von Wrights första publikation om Wittgensteins filosofi.

Vid den här tiden hade von Wright ännu inte träffat Wittgenstein, som han lärde känna under våren 1939 i Cambridge. ”Logistisk filosofi” är också von Wrights enda skrift om Wittgenstein som publicerades innan han hade träffat honom.

Texten återges efter Nya Argus 31, nr 13, 1938, s. 175–177. Ett faksimil är tillgängligt på adressen digi.kansalliskirjasto.fi/aikakausi/binding/658981. (Publikation nr 2 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

Den nya filosofiens födelse

1. Den logisk-filosofiska avhandlingen

I Wien samma år, som det första världskriget slöts med Tysklands nederlag och den habsburgska dubbelmonarkiens sammanstörtande, daterade en då tjugonioårig österrikare vid namn Ludwig Wittgenstein företalet till en studie, vilken under titeln Logisch-philosophische Abhandlung finnes tryckt i Ostwalds Annalen der Naturphilosophie för år 1921. Till studien anslöt sig ett vidlyftigt företal av Bertrand Russell; utan denna auktoritativa rekommendation hade Wittgensteins avhandling troligen en längre tid förblivit obeaktad av forskningen. Något senare utgavs verket i en tysk-engelsk parallellupplaga med titeln Tractatus logico-philosophicus. Under detta namn har arbetet sedermera ingått i den filosofiska världens medvetande.

Tractatus logico-philosophicus kan anses beteckna födelsen av den riktning i samtidens filosofiska liv, som här presenteras under namnet logisk empirism. I Wittgensteins arbete ha de kunskapsfilosofiskt betydelsefulla idéer, som under slutet av föregående och början av innevarande sekel på spridda håll spirat upp, och vilka vi i det föregående omtalat, mognat till en mäktig syntes. I Tractatus ingår därjämte fröet till den idéutveckling, som den logiska empirismen sedermera genomgått. Och slutligen pekar Wittgensteins tänkargärning utöver det, vad inom den ifrågavarande riktningen hittills åstadkommits, och blir på grund härav även den måttstock, varmed den nya filosofiens ensidigheter bäst kunna kritiseras och dess positiva betydelse värdesättas. Till dessa kritiska synpunkter bli vi i bokens slutavsnitt i tillfälle att återkomma.

Redan med hänsyn till sin språkliga form är Wittgensteins logisk-filosofiska avhandling en egenartad produkt. Boken är sammanställd av korta satser, aforismer, hierarkiskt ordnade enligt ett enkelt numreringssystem. Ehuru svårtillgänglig både på grund av arten av sitt innehåll och knappheten i sina formuleringar, utmärkes Tractatus i stilistiskt avseende av en verkningsfull enkelhet och formskön fulländning. Dessa konstnärliga egenskaper komma måhända bäst till sin rätt i de sista aforismerna, där författaren efter att ha nått sina logiska spekulationers toppunkt ännu säger några ord om livsproblemen och människans bestämmelse.

Författaren till den logisk-filosofiska avhandlingen ägde en arkitekts utbildning, men hade åren innan det första världskriget även studerat logik i Cambridge för Bertrand Russell. Sedan han fullbordat Tractatus, levde han ett antal år som skollärare på landsbygden i sitt hemland. Senare återvände han dock till Cambridge och accepterade anbudet att vid universitetet därstädes hålla filosofiska föreläsningar. År 1939 utnämndes han till professor efter G. E. Moore, Englands måhända främste nulevande tänkare, vars uppfattning av filosofien som en språkanalytisk verksamhet i vissa avseenden kan sägas påminna om och föregripa Wittgensteins egen.

Alltsedan Tractatus har någon ny bok av Wittgenstein icke sett dagen. Däremot har han med sina föreläsningar utövat inflytande i en krets av filosofer, vilka räknas till den s.k. Cambridge-skolan. Man vet, att Wittgenstein under en följd av år arbetat på ett filosofiskt verk i flere delar; det är dock möjligt, att arbetet först efter hans död kommer att givas offentlighet. Trots att hans filosofiska tankar mognat och utvecklat sig under de år som gått, och oaktat hans senare formuleringar på viktiga punkter avvika från uttryckssätten i förstlingsskriften, är det likväl otvivelaktigt, att de ledande idéerna i Tractatus fortfarande äro representativa för sin upphovsmans tänkande.

Någon orienterande framställning av huvuddragen i Wittgensteins filosofi kan tyvärr icke rekommenderas. Russells företal till Tractatus är knappast lämpligt som introduktion. En lättfattlig framställning, författad av Wittgensteins tidigare elev Waismann, har länge utlovats, men tills dato icke sett dagen.

I senare översiktslitteratur, varav här må nämnas J. R. Weinbergs arbete An Examination of Logical Positivism (1936), har Wittgensteins namn på ett olyckligt sätt associerats med den s.k. Wienerkretsen, vars medlem Wittgenstein stundom uppgives ha varit. Denna uppgift är likväl oriktig och associationen med Wienerkretsen i många avseenden vilseledande, om man vill bedöma Wittgensteins filosofiska intentioner.

Om Wittgensteins förhållande till Moore och Cambridgeskolan innehåller M. Blacks uppsats ”Relations between Logical Positivism and the Cambridge School of Analysis” (Journal of Unified Science, 8, 1939–40) några antydningar. Reflexer av Wittgensteins tänkande under de senaste åren finner man i uppsatser i Mind, t.ex. Watsons ”Mathematics and its Foundations” (1938), Wisdoms ”Metaphysics and Verification” (1938) samt Malcolms ”Are Necessary Propositions Really Verbal?” (1940) och ”The Nature of Entailment” (1940). Såsom auktoriserade uttryck för Wittgensteins åsikter kunna dessa uppsatser dock icke betraktas.

2. Sanningsfunktioner

För att förstå Wittgensteins filosofi och därmed även den logiska empirismens senare utveckling måste vi först utvidga våra insikter i logistik med den av Wittgenstein upptäckta teorien för de s.k. sanningsfunktionerna. Denna teori är icke i sig själv någon ”filosofisk” lära, utan en rent formell konstruktion, ett slags elementärt matematiskt system. Teoriens tillämpningar äro emellertid i eminent grad av betydelse för filosofien. Därför är det nödvändigt att ställa läsarens tålamod på prov med följande diskurs på den rena formalvetenskapens område.

En sats, som är singulär , och varav ingen del själv är en sats, kalla vi atomar. En atomar sats eller atomsats tillägger en individ en egenskap eller ställer ett antal individer i en bestämd relation till varandra. Den är alltså i sin allmänna form av typen

P(a₁, a₂, …, an).

Om en atomsats ingår som del i en singulär sats kalla vi den singulära satsen molekylär (en molekylsats).

Må p betyda ”föremålet a är rött” och p′ ”föremålet a är mörkare än föremålet b”. Satserna p och p′ äro enligt vår definition atomara. En molekylär sats, sammanställd av p och p′, vore t.ex. utsagan ”p och p′” eller, om vi för p och p′ insätta deras betydelser ovan, utsagan ”föremålet a är rött och (föremålet a är) mörkare än föremålet b”.

Satserna p och p′ kunna, var för sig, vara antingen sanna eller falska. Betrakta vi båda tillsammans ha vi fyra möjligheter: antingen äro både p och p′ sanna, eller p sann och p′ falsk, eller p falsk och p′ sann, eller slutligen både p och p′ falska.

Undersöka vi sanningsvärdet hos den molekylära utsagan ”p och p′”, finna vi, att detta på ett entydigt sätt beror av sanningsvärdet hos de två atomsatserna. Om p och p′ båda äro sanna, så är självfallet även satsen ”p och p′” sann, men om någondera av de två atomsatserna eller rent av båda äro falska, så är också ”p och p′” falsk.

Uttrycket ”p och p′” kallas konjunktionen av p och p′ och skrives i logistisk text vanligen p&p′. Beteckna vi ytterligare ”sann” med s och ”falsk” med f, kan sambandet mellan de två atomsatsernas och det av dem bildade molekylära uttryckets sanningsvärde åskådliggöras i en tabell:

p | p′ | p & p′
s | s | s
s | f | f
f | s | f
f | f | f

Om en sats’ sanningsvärde entydigt beror av sanningsvärdet hos vissa andra satser, kalla vi den förra satsen en sanningsfunktion av de senare. – Satsen p&p′ är alltså en sanningsfunktion av p och p′. Detta är naturligtvis fallet alltid, oberoende av p:s och p′:s tillfälliga betydelse. Satserna p och p′ själva kallas även funktionens argument.

Av p och p′ kan man ännu bilda andra molekylära uttryck, vilka likaså äro sanningsfunktioner av p och p′. En sådan molekylsats är ”p eller p′” eller, om vi återigen beakta p:s och p′:s ovananförda betydelser, ”föremålet a är rött eller mörkare än föremålet b”.

Om ordet ”eller” tages i betydelsen ”antingen-eller”, latinets aut-aut, är satsen ”p eller p′” sann, om den ena av satserna p och p′ är sann och den andra falsk, och falsk, om p och p′ båda äro sanna eller båda falska. Tages åter ”eller” i betydelsen ”åtminstone den ena”, latinets vel-vel, så är ”p eller p′” sann, så snart någondera av de två atomsatserna är sann, och följaktligen falsk endast, om de båda äro samtidigt falska. I denna senare betydelse kallas ”eller” disjunktionen av p och p′ och betecknas logistiskt med v. Sambandet mellan sanning och falskhet hos två atomsatser och sanningsvärdet hos deras disjunktion åskådliggöres i följande tabell:

p | p′ | pvp′
s | s | s
s | f | s
f | s | s
f | f | f

En sanningsfunktion, som i logiken är av stor betydelse, är den s.k. implikationen. Denna skrives symboliskt p→p′ och har följande sanningstabell:

p | p′ | p→p′
s | s | s
s | f | f
f | s | s
f | f | s

Två satsers implikation är alltså falsk endast under förutsättning, att satsen framför tecknet → är sann och satsen efter detta tecken falsk. Härav ser man, att implikationen är besläktad med vardagsspråkets satsförbindelse ”om-så”. Påståendet ”om a är rött, så är a mörkare än b” är nämligen oriktigt endast, ifall a verkligen är rött (= p har värdet s), men det oaktat icke mörkare än b (= p′ har värdet f). Ifall a i verkligheten icke är rött, utan t.ex. blått, skulle vi troligen anse, att sanningsvärdet hos satsen ”om p, så p′” icke kan bestämmas. Logistikens tecken → skiljer sig sålunda från vardagsspråkets ”om-så” däruti, att det avlägsnar sistnämnda obestämdhet genom att fastställa satsförbindelsens sanningsvärde även för det fall, att den första satsen är oriktig.

I praktiken kan man emellertid ignorera denna nyans, varför p→p′ utan risk för motsägelser kan utläsas ”om p, så p′”. Detta förefaller i första ögonblicket paradoxalt, just med tanke på att p→p′ förklarats vara sann, även då p är falsk. Svårigheten är dock endast skenbar, ty emedan satsen ”om p, så p′” i ingen händelse kan vara falsk, då p är falsk, så är det i grund och botten likgiltigt, om vi vilja kalla den sann i detta fall eller föredraga att inte tillerkänna den något sanningsvärde alls. Huvudsaken är, att ”om p, så p′” och p→p′ aldrig kunna få motsatta sanningsvärden.

Medan sålunda uttrycket p→p′ ogenerat kan identifieras med ”om p, så p′”, måste man noga akta sig för att förväxla det med ”av p följer p′”. Att implikationen icke är detsamma som logikens grund-följd-relation, framgår med önskvärd tydlighet, om man beaktar, att en implikation alltid gäller (= är sann) mellan två sanna satser, medan detta ingalunda är fallet med grund-följdrelationen. Om p betyder ”snö är fruset vatten” och p′ ”jorden rör sig kring solen”, så är den molekylära satsen p→p′ sann, ehuru mellan dess atomara argument icke råder något som helst s.k. deduktivt samband.

Ett ännu enklare molekylärt uttryck än de ovan nämnda är en sats’ negation. Negationen av ”a är rött” är satsen ”a är icke rött”. Betecknas den förra utsagan fortfarande med p, så skrives den senare logistiskt ~p. Uttrycket ~p läses vanligen ”non-p” eller ”icke-p”. (Att en sats’ negation faktiskt är ett molekylärt och icke ett atomart uttryck, inses därav, att den innehåller den onegerade satsen som del.)

Även negationen är en sanningsfunktion. Funktionen har blott ett argument: den negerade utsagan. Sanningsberoendet framgår av tabellen

p | ~p
s | f
f | s

Uttrycken p och ~p ha med andra ord motsatta sanningsvärden: om p är sann, så är ~p falsk och omvänt. Detta är alldeles självklart, då man tänker på, vad ordet ”icke” betyder.

Partiklarna ”och”, ”eller”, ”om-så”, ”icke” – logistiskt: &, v, → samt ~ – kallas logiska konstanter. De nämnda konstanternas funktion är att av atomsatser uppbygga molekylära uttryck, som äro atomsatsernas sanningsfunktioner. Två andra logiska konstanter, med vilka vi redan tidigare stiftat bekantskap, äro orden ”alla” och ”det finns”. Dessas uppgift är att av singulära, alltså atomara och molekylära uttryck, uppbygga generella satser.

Mellan de fyra konstanterna &, v, → samt ~ råda ett flertal intressanta samband. Låt oss t.ex. med varandra jämföra de två uttrycken ~p→p′ och pvp′, i ord: ”om icke p, så p′” och ”p eller p′”. Vi veta, att det förra uttrycket är falskt, endast om ~p är sann och p′ falsk. Likaså veta vi, att det senare uttrycket är falskt, endast om p och p′ båda äro falska. Men om ~p är sann, så är p falsk. Alltså är även satsen ~p→p′ falsk blott, om p och p′ båda äro falska. Av detta se vi, att de två uttrycken ~p→p′ och pvp′, trots att de till formen äro olika, påstå precis samma sak om verkligheten. Satser, som äro till formen olika, men till innehållet (betydelsen, meningen) identiska, sägas ha samma logiska struktur. Påståendena ”om icke-p, så p′” och ”p eller p′” ha sålunda samma logiska struktur, ehuru detta först efter en omsorgsfull överläggning framgår ur deras form i vardagsspråket.

Strukturlikheten mellan uttrycken ~p→p′ och pvp′ kan utnyttjas för att definiera tecknet v, språkets ”eller” på basen av tecknen ~ och →, språkets ”icke” och ”omså”. Varje sats, som innehåller disjunktionen ”eller”, kan nämligen utan att förändra betydelse ersättas med en annan sats, där i stället för ”eller” ingå orden ”icke” och ”om-så”. Tecknet v kan m.a.o. elimineras ur de uttryck, där det förekommer, genom att dessa översättas till uttryck med tecknen ~ och →; detta är just vad man menar med en definition av v genom ~ och →.

Läsaren uppmanas öva sitt öras lyhördhet för logiska nyanser genom att med varandra jämföra innehållet i satserna ”a är rött eller mörkare än b” och ”om a icke är rött, så är a mörkare än b”, tills deras betydelselikhet framstår fullt klar. Likaså må läsaren undersöka den logiska strukturen hos ”a är rött och mörkare än b” och ”a är varken icke rött eller icke mörkare än b” och därav härleda en allmän definition av ”och” genom ”eller” och ”icke”. Slutligen torde läsaren på egen hand uppgöra en sanningstabell för uttrycket ~(p→~p′) och jämföra den med konjunktionens sanningstabell ovan.1 Jämförelsen bör leda till en ny definition av ”och”, denna gång genom ”icke” och ”om-så”.

Utom att man sålunda kan definiera de fyra logiska konstanterna, &, v, → samt ~ genom varandra, kan man ännu med deras tillhjälp definiera nya logiska konstanter. En amerikansk logiker vid namn Sheffer har visat, att man utgående från en enda, här icke omtalad, konstant kan definiera alla överhuvudtaget tänkbara logiska konstanter, med vilka sanningsfunktioner kunna uppbyggas ur atomsatser. Sheffers upptäckt är ett av de vackraste bevisen för den logistiska analysens överlägsenhet framom skollogikens vid vardagsspråket bundna metod att undersöka de formella tankeoperationerna.

Det finnes ännu ett annat sätt att definiera de logiska konstanterna, helt olikt det som nyss beskrivits. Enligt denna andra metod definieras ifrågavarande konstanter med tillhjälp av sina sanningstabeller. Detta innebär t.ex., att konjunktionen ”och” definieras som den förbindelse mellan satser, vilken råder (= är sann) endast och allenast, då samtliga de förbundna satserna var för sig äro sanna, disjunktionen ”eller” som den förbindelse, vilken gäller, så snart åtminstone en av de disjungerade utsagorna är sann, och negationen ”icke” som den logiska operation, varmed en sats’ sanningsvärde förbytes i det motsatta.

Den senast beskrivna definitionsmetoden är den, som i första rummet skulle komma till användning, om vi i vardagslivet ställdes inför uppgiften att för någon klargöra innebörden i orden ”och”, ”eller”, ”icke” och liknande partiklar. Detta se vi av ett exempel.

Antag, att vi önska utröna, huruvida ett barn förstår, vad ordet ”röd” betyder. För detta ändamål skulle vi visa barnet ett antal olikfärgade föremål och be det utpeka dem, som äro röda. Ett fåtal försök är i regel nog för att tillfredsställande visa, om barnet kan riktigt bruka ordet ”röd” eller inte.

Antag åter, att vi ville förvissa oss om, att barnet fattar betydelsen hos ordet ”och”. I detta fall kunna vi icke ty oss till definitionsmetoden genom ostention, uppvisande av det med definiendum betecknade objektet. Ty en logisk konstant kan icke uppvisas eller utpekas i den konkreta verkligheten på samma sätt, som man uppvisar t.ex. en färg. För att få svar på vårt spörsmål måste vi undersöka, huru de sammanhang, i vilka barnet brukar ordet ”och”, förhålla sig till sant och falskt. Visar det sig, att barnet bejakar konjunktionen av två satser endast i det fall, då vardera satsen är sann, och aldrig annars, skulle vi anse, att barnet vet, vad ”och” är. Kriteriet på att barnet förstår och kan riktigt använda en logisk konstant är alltså, bildlikt talat, att konstanten i fråga har samma ”sanningstabell” i barnets praktik som i vår.

I ett senare avsnitt skola vi få se, att metoden att definiera de logiska konstanterna med tillhjälp av deras sanningstabeller även har en djupgående filosofisk betydelse.

3. Verifierbarhet och mening

En sats, som uttrycker ett enda möjligt eller tänkbart sakförhållande, kallar Wittgenstein en elementarsats. Ifall det faktum, som elementarsatsen uttrycker, verkligen består, är satsen sann, i annat fall är den falsk. Det vi kalla världen eller verkligheten kan definieras såsom inbegreppet av alla bestående sakförhållanden (= sanna elementarsatser).

I formellt avseende utmärkes en elementarsats av att den är singulär och att ingen del av densamma själv bildar en sats. Elementarsatser äro m.a.o. atomsatser. Deras allmänna logiska form är P(a₁, a₂ …, an).

Denna formella karaktäristik är likväl ur kunskapsteoretisk synpunkt ofullständig. Ty alla atomsatser äro ingalunda elementarsatser. Tvärtom uttrycka de flesta i språket förekommande utsagor av atomar typ icke ett, utan flere sakförhållanden. Tag t.ex. påståendet ”jordens bana är elliptisk”. Detta påstående betyder, för det första att jordbanans alla punkter ligga i samma plan, och för det andra att summan av deras avstånd från två fasta punkter är konstant. Påståendet om jordbanans geometriska form täcker sålunda ett helt komplex av sakförhållanden. En undersökning skulle ge vid handen, att även påståenden av långt mera ”elementär” art än vårt ovannämnda exempel kunna uttrycka mera än ett enda, isolerat faktum.

För att uttömmande karaktärisera elementarsatserna borde vi sålunda till det formella kännetecknet, att de skola vara atomara, d.v.s. av formen P(a₁, a₂, …, an), foga ett materiellt kriterium, som anger, huru predikatet P bör vara beskaffat. En dylik materiell karaktäristik saknas emellertid hos Wittgenstein. Vi skola senare se, att denna ”lucka” i hans system blivit en utgångspunkt för den logiska empirismens fortsatta utveckling.

Vi kalla de predikat, vilka kunna förekomma i elementarsatser, elementära predikat eller elementarpredikat. Diskussionen om, vilka predikat som äro elementära, uppskjutes till ett senare kapitel. Den del av vårt språk, som utom namn på individer (a, b, x, …) och möjligen logiska konstanter (”och”, ”eller”, ”om-så”, ”icke”, ”alla”, ”det finns”) endast innehåller elementära predikat, vilja vi benämna den omedelbara erfarenhetens språk. Av vår definition följer, att alla elementarsatser och dessutom alla sanningsfunktioner, vilkas argument äro elementarsatser, tillhöra den omedelbara erfarenhetens språkområde.

En elementarsats, kunde vi med Wittgenstein säga, avbildar den yttersta eller omedelbara verkligheten. Den verklighet, som en elementarsats avbildar, är elementarsatsens realinnehåll eller mening (”Sinn”).

Nu uppstår följande problem: Om en sats icke är en elementarsats, vari består då dess realinnehåll, och huru kunna vi veta, om den överhuvudtaget har någon mening? Wittgensteins svar på denna filosofiskt viktiga fråga är en tillämpning av hans lära om sanningsfunktionerna.

En av de centrala teserna i Tractatus logico-philosophicus säger nämligen, att varje meningsfull utsaga, som icke är en elementarsats, är en sanningsfunktion av elementarsatser. Omvänt följer, att ifall ett påstående icke är en elementarsats eller en sanningsfunktion av sådana, så är det meningslöst. (Meningsfullhetstesen.)

Emellertid äro de flesta i vårt språk förekommande satser, åtminstone till sin yttre form, varken elementarsatser eller sanningsfunktioner av elementarsatser. Vanligen tillhöra de icke alls den omedelbara erfarenhetens språk, utan röra sig i ”högre” språksfärer. Tillämpad på dessa utsagor betyder nu Wittgensteins tes, att de, om de äro meningsfulla, måste utan att förändra betydelse kunna ersättas med eller utbytas mot sådana utsagor, som antingen äro elementarsatser eller sanningsfunktioner av dylika. Beakta vi, att elementarsatser och deras sanningsfunktioner tillhöra den omedelbara erfarenhetens språkområde, kunna vi även säga, att meningsfulla utsagor måste kunna översättas till den omedelbara erfarenhetens språk. (Översättbarhetstesen.)

I fråga om singulära påståenden stöter Wittgensteins tes om satsers mening icke på några logiska svårigheter. Ifall ett dylikt påstående icke kan ersättas av en elementarsats, måste det kunna utbytas mot ett molekylärt uttryck av elementarsatser och logiska konstanter. Annars saknar det singulära påståendet mening.

Mera invecklad ställer sig saken beträffande generella satser. Ett generellt påstående kan naturligtvis aldrig betyda detsamma som en enda elementarsats, emedan den senare uttrycker något enskilt och det generella påståendet något allmänt. Frågan är då, huruvida en generell sats kan uppfattas som en sanningsfunktion av elementarsatser, alltså som ett molekylärt uttryck.

Denna fråga ansåg sig Wittgenstein kunna besvara jakande. De generella satserna äro enligt honom speciella slag av molekylära utsagor: all-satserna konjunktioner, existenssatserna disjunktioner av singulära satser. Satsen ”alla svanar äro vita” betyder detsamma som ”x₁ är vit och x₂ är vit och …”, varvid x₁, x₂ o.s.v. beteckna samtliga förekommande enskilda svanar. Satsen ”det finns svarta svanar” åter är likabetydande med ”x₁ är svart eller x₂ är svart eller …”, där x-värdena ha samma betydelse som i föregående fall. För att en generell sats skall vara meningsfull är det alltså tillfyllest, att de singulära utsagor, varav den generella satsen är antingen en konjunktion eller en disjunktion, äro meningsfulla. Översätta vi de singulära satserna till den omedelbara erfarenhetens språk, så är därmed även den generella satsen översatt.

Det förtjänar påpekas, att ehuru översättbarhetstesen är en konsekvens av Wittgensteins meningsfullhetstes, den förra har en större allmängiltighet än den senare. Med andra ord: Wittgensteins tes om satsers mening är icke en logisk konsekvens av kravet, att varje meningsfull utsaga bör kunna översättas till den omedelbara erfarenhetens språk. Det är nämligen möjligt, att så som detta språkområde ovan definierats, det skulle innehålla även andra satser än elementarsatser och dessas sanningsfunktioner. Därför kan man tänka sig, att även för den händelse vi senare önska förkasta Wittgensteins meningsfullhetstes, vi likväl skulle bibehålla översättbarhetsidén.

Wittgensteins åsikt, att alla meningsfulla satser måste kunna tolkas såsom sanningsfunktioner av den omedelbara verkligheten avbildande elementarsatser, accepterades av de tidigare logiskt-empiristiska filosoferna, de s.k. nypositivisterna, och fick hos dem en något tillspetsad formulering, som icke förekommer i Tractatus, men som likväl kan utläsas ur Wittgensteins tankegångar. Man utgick från att antalet elementarsatser, av vilka en utsagas sanningsvärde avhänger, måste vara ändligt, och att det sålunda är möjligt att känna sanningsvärdet hos envar av dem. Men känna vi sanningsvärdet hos elementarsatserna, så kan även sanningsvärdet hos den sats, som är deras sanningsfunktion, entydigt bestämmas. Därmed ha vi nått den formulering av Wittgensteins meningsfullhetstes, som är känd under namnet verifierbarhetspostulatet:

Varje meningsfull utsaga måste genom att återföras på elementarsatser kunna verifieras (eller falsifieras); är detta icke fallet, så är utsagan meningslös.

Det är av vikt att från första stund hålla klart för sig, att i dessa sammanhang med verifierbarhet avses principiell och icke faktisk förmåga att avgöra ett påståendes sanningshalt. Man kan m.a.o. bilda utsagor, som äro meningsfulla, trots att deras sanning och falskhet icke de facto kan fastställas. Ett sådant påstående vore t.ex.: ”på den sida av månen, som icke synes från jorden, finnes ett 6 000 m högt berg”. Denna sats kan icke i praktiken bestyrkas, ej heller vederläggas, men är likväl uppenbart meningsfull. Vi kunna nämligen i detalj ange de konkreta betingelser (= de elementarsatser), under vilka dess sanningshalt vore möjlig att kontrollera, t.ex. enligt följande schema: Om vi konstruera en månraket och utrusta oss med för ändamålet nödiga instrument, skulle vi kunna begiva oss till månen och utföra de för ifrågavarande kontroll erforderliga fysiska bestämningarna. Att vi i verkligheten icke (ännu) kunna realisera detta experiment, har sin grund i tekniska, icke i kunskapsteoretiska svårigheter.

Satsen, att det på den från jorden vända sidan av månen finnes ett 6 000 m högt berg, betyder alltså, att om de och de försöken verkställdes, så borde de och de sakförhållandena kunna konstateras. Att karaktärisera en sats’ mening eller realinnehåll, är att beskriva dess verifikationsmetod, det sätt på vilket vi hade att pröva dess sannningshalt. Kan en dylik beskrivning givas, är satsen meningsfull (har realinnehåll), likgiltigt om den angivna metoden i praktiken kan tillämpas eller ej.

Ett påstående, som varken faktiskt eller principiellt kan verifieras, vore t.ex. satsen, att alla våra handlingar i verkligheten dirigeras av en osynlig demon och endast skenbart äro verkningar av vår vilja. Ty själva ”vitsen” med demonens osynlighet är i så fall ej, att demonen till följd av tekniska bristfälligheter i våra observationsinstrument vore omöjlig att iakttaga, utan att den, ehuru allestädesnärvarande och i stånd till godtyckliga ingripanden i min livsföring, likväl till följd av sin natur är skyddad för att ertappas s.a.s. ”på bar gärning”. Men därför vore även en dylik demonhypotes enligt Wittgenstein ett meningslöst antagande.

Enligt en även bland filosofer utbredd uppfattning vore vissa metafysiska frågor – t.ex. om alltings yttersta orsak, om livets uppkomst eller om förnimmelsernas födelse ur materiella processer i hjärnan – att anse såsom principiellt olösbara problem, inför vilka vi måste stanna med ett resignerat: ignoramus et ignorabimus, vi veta icke och skola ej heller få veta. En dylik agnosticism beror emellertid, enligt Wittgenstein, på en missuppfattning av de ifrågavarande problemens logiska natur. Där ett svar icke finnes, där kan heller ingen fråga ställas, säger han. Detta följer av själva frågandets innebörd.

Antag, att man frågar, vilken färg en citron har. Detta betyder detsamma som, att man vill veta, för vilken betydelse hos x uttrycket ”x är citronens färg” blir en sann sats, då för x efter hand insättas de olika färgernas namn. För varje enskilt x-värde kan man avgöra, om satsen ”x är citronens färg” är sann eller falsk, och därav följer, att frågan om citronens färg kan besvaras.

Låt oss emellertid göra tankeexperimentet, att man icke kunde avgöra, om en sats av typen ”x är citronens färg” är sann eller falsk. En sådan sats vore då overifierbar och följaktligen meningslös. Att fråga efter citronens färg vore i så fall detsamma som att fråga efter sanning och falskhet hos meningslösa uttryck. Men detta är självt meningslöst, ty ett uttryck, som ingenting betyder, kan icke ha något sanningsvärde.

Om en fråga de facto icke kan besvaras, så beror detta på att den är för svår i förhållande till vårt skarpsinne eller våra tekniska resurser. Men om en fråga i princip är obesvarbar, så gäller den något meningslöst. Något principiellt ignoramus et ignorabimus, några problem, som det definitivt låge utanför mänsklig förmåga att lösa, existera således ej. Detta höga betyg åt förnuftet är, som synes, en konsekvens av Wittgensteins lära om verifierbarhet och mening.

Verifierbarhetspostulatet leder osökt tanken till pragmatisternas tes, att ett påståendes mening är dess praktiska konsekvenser. Ty vad äro dessa ”praktiska konsekvenser” annat än de satser om den omedelbara verkligheten, de elementarsatser, vilka utgöra prövostenarna för det ifrågavarande påståendets sanning? Wittgensteins och nypositivisternas lära om satsers mening kan helt naturligt uppfattas som en med tillhjälp av teorien för sanningsfunktionerna genomförd logisering av pragmatismens försök att bestämma våra föreställningars realinnehåll.

Slutligen betecknar Wittgensteins meningsfullhetstes ett stort anlagt försök att beskriva de mellan olika ”skikt” i vår kunskap rådande logiska relationerna på ett sätt, som låter hela den mänskliga kunskapsbyggnaden framstå som en enhetlig struktur, uppförd av endast två begreppsliga element: elementarsatser och dessas sanningsfunktioner. Senare få vi visserligen konstatera, att Wittgensteins idé icke i sin ursprungliga form mera accepteras av forskningen, men detta hindrar icke, att den givit avgörande impulser för den nya filosofiens fortsatta utveckling.

För verifierbarhetspostulatet och dess filosofiska konsekvenser hänvisas läsaren till Moritz Schlicks uppsats ”Positivismus und Realismus” (Erkenntnis 3, 1932–33). Artikeln ingår även i Schlicks Gesammelte Aufsätze (1938).

4. Den logiska kunskapens natur

Det är en av logistikens stora förtjänster att med den axiomatiska metodens tillhjälp ha systematiserat logikens sanningar till en lärobyggnad av samma art som matematikens deduktiva system. Frågan om de logiska sanningarnas natur, jämförd med övriga slag av kunskap, besvaras emellertid ej av logistiken. Denna fråga tillhör kunskapsläran och har sedan gammalt varit föremål för filosofisk utredning.

Goda exempel på ”logiska sanningar” äro några av den klassiska logikens ”tankelagar”. En celeber sådan är lagen om det uteslutna tredje. Denna säger, att varje omdöme är antingen sant eller falskt, någon tredje möjlighet finnes ej. Beteckna vi ett godtyckligt omdöme med p, påstår alltså lagen, att pv~p (p eller icke-p) är en logisk sanning.

En annan berömd tankelag är lagen om den uteslutna motsägelsen, som påstår, att ett omdöme och dess negation aldrig båda kunna vara sanna. Eller i logistisk formulering: ~(p&~p) är en logisk sanning.

Ytterligare exempel på logiska sanningar äro den traditionella logikens slutledningsschemata. En slutledning av central betydelse för allt deduktivt resonerande är modus ponens. ”Om detta är metall, så leder detta elektricitet. Nu är detta metall. Alltså leder detta elektricitet.” Beteckna vi ”detta är metall” med p′ och ”detta leder elektricitet” med p″, består alltså modus ponens däri, att vi från de två premisserna p′ och p′→p″ draga slutsatsen p″. Att denna slutledning är en logisk sanning betyder, att om dess premisser äro sanna, så är även dess slutsats sann. Eller logistiskt uttryckt: satsen (p′&(p′→p″))→p″ är sann oberoende av betydelsen hos p′ och p″.

En viktig slutledningsform är även det s.k. kedjeslutet, som är av typen: ”Om detta är järn, så är detta metall. Om detta är metall, så leder detta elektricitet. Härav följer, att om detta är järn, så leder detta elektricitet.” Beteckna vi ”detta är järn” med p och låta p′ och p″ betyda detsamma som tidigare, består alltså kedjeslutet däri, att vi från de två premisserna p→p′ och p′→p″ sluta oss till p→p″. Om de två första uttrycken äro sanna, så är även det tredje riktigt. Uttryckt symboliskt:

((p→p′)&(p′→p″))→(p→p″).

Kedjan kan självfallet innehålla ett godtyckligt antal atomara leder; slutsatsen är alltid en implikation mellan den första och den sista av dem.

De ovan anförda logistiska uttrycken äro sanningsfunktioner. Vi ha nu att närmare undersöka sambandet mellan funktionernas sanningsvärde och de variabla satsernas.

Vi betrakta först formeln pv~p. Enligt den sanningstabell som definierar disjunktionstecknets betydelse, är en disjunktion falsk endast, om dess båda leder äro falska. Å andra sidan veta vi, att negationen av en sats är sann, om satsen själv är falsk, och omvänt. Av detta följer, att den ovanstående disjunktionens båda leder aldrig samtidigt kunna vara falska. Alltså är pv~p en sanningsfunktion, som under alla förhållanden får värdet ”sann”. Detta kan även åskådliggöras i en tabell:

p | ~p | pv~p
s | f | s
f | s | s

En sanningsfunktion, som är sann oberoende av hur sanning och falskhet fördela sig på dess argument, kallar Wittgenstein en tautologi. pv~p är m.a.o. en tautologi.

Man kan även lätt visa, att ~(p&~p) är en tautologi. Konjunktionen av två satser är per definitionem sann endast, då de båda satserna var för sig äro sanna. Men av definitionen på ”icke” följer, att om p är sann, så är ~p falsk. Alltså är konjunktionen p&~p alltid falsk och följaktligen dess negation, d.v.s. motsägelselagen, alltid sann.

Vi betrakta formeln (p′&(p′→p″))→p″. Emedan en implikation är falsk endast, om dess förra led är sann och dess senare led falsk, så följer, att modus ponens icke vore en logisk nödvändighet, ifall det kunde tänkas, att en godtycklig sats p″ vore oriktig, ehuru uttrycket p′&(p′→p″) är riktigt. Men om p′&(p′→p″) gäller, så måste enligt konjunktionstecknets definition både p′ och p′→p″ vara sanna, och om p′ är sann, så bör även p″ vara sann för att jämväl p′→p″ skall hålla streck. Satsen p″ kan m.a.o. aldrig vara falsk, om satsen p′&(p′→p″) är sann. Därmed är bevisat, att modus ponens är en tautologi. Resultatet kunde även tabellariskt framställas sålunda:

p′ | p″ | p′→p″ | p′&(p′→p″) | (p′&(p′→p″))→p″
s | s | s | s | s
s | f | f | f | s
f | s | s | f | s
f | f | s | f | s

Läsaren uppmanas själv klargöra för sig, att den allmänna formeln för kedjeslutet är tautolog, och att uppställa en sanningstabell för specialfallet

((p→p′)&(p′→p″))→(p→p″).

Övningsuppgifter. Läsaren torde för övningens skull konstruera sanningstabeller även för uttrycken p→(p′→p), (p→(p′→p″))→((p→p′)→(p→p″)) och (~p→~p′)→(p′→p) och övertyga sig om, att de äro tautologier. De tre sanningsfunktionerna komma senare till användning.

Sedan länge har det bland filosoferna varit en allmänt utbredd åsikt, att logikens sanningar äro giltiga oberoende av verklighetens beskaffenhet eller, för att bruka ett klassiskt uttryck: i alla tänkbara världar. Grunden för denna allmängiltighet har man likväl icke tidigare kunnat på ett bindande sätt utreda. Den traditionella karaktäristiken av logikens lagar såsom tankenödvändigheter eller såsom evidenta grundsanningar är otillfredsställande redan på den grund, att den genast låter frågan om den logiska sanningens natur uppdyka under en ny formulering.

För vår uppfattning om den formella kunskapens natur har Wittgensteins lära om logikens satser såsom tautologier varit epokgörande. Hans betraktelsesätt, som bygger på teorien för sanningsfunktioner, leder icke endast till, att de logiska sanningarna äro allmängiltiga, utan förklarar även, varför de äro så. Logikens lagar äro tautologier, sanna oberoende av faktiska förhållanden, på grund av betydelsen hos de logiska konstanterna. Av betydelsen hos orden ”eller” och ”icke” följer, att lagen om det uteslutna tredje måste vara sann, av betydelsen hos ”om-så” och ”och” åter, att slutsatsen i modus ponens eller i kedjeslutledningen med tvingande nödvändighet följer ur premisserna, o.s.v.

Bland filosofer och skolastiker har man tidigare disputerat om, huruvida en allsmäktig gud kunde skapa en värld, där logikens lagar icke gällde. I denna fråga, som många av det exakta tänkandets klassiska stormän med säker instinkt ansett sig böra besvara nekande, kunna vi numera ge klart besked. Så länge vi tala om världens beskaffenhet och Guds möjligheter på ett språk, i vilket orden ”och”, ”eller”, ”icke”, ”om-så” ha sin sedvanliga betydelse, så måste i en hur beskaffad värld som helst – även t.ex. i en värld, där våra kunskapsorgan systematiskt bedroge oss – logikens lagar: motsägelselagen, satsen om det uteslutna tredje, modus ponens o.s.v., gälla. Vi kunna helt enkelt icke säga om något, att det undandrar sig logikens allmängiltighet, ty att tala korrekt betyder att bruka sitt språk i överensstämmelse med logiken.

Vi ha tidigare omtalat distinktionen mellan analytiska och syntetiska satser. En sats är analytisk, om den är sann på grund av betydelsen hos sina ord, annars syntetisk. Eftersom logikens lagar äro sanna på grund av betydelsen hos de i dem ingående logiska konstanterna, äro de alltså analytiska. Å andra sidan veta vi, att de logiska sanningarna enligt Wittgenstein äro tautologier, d.v.s. sanningsfunktioner, som äro sanna oberoende av sanningsvärdet hos sina argument. Man frågar sig nu, om begreppet tautologi kan tillämpas på alla analytiska satser, även sådana som icke äro ”logiska sanningar” i ordets sedvanliga bemärkelse.

Såsom exempel på en analytisk sats nämnde vi tidigare (s. 18) ”järn är metall”. Satsen är analytisk, emedan ”järn” betyder ”metall med de och de kännetecknen”. Men är den även en tautologi?

Man inser omedelbart, att satsen ”järn är metall” icke är singulär, utan generell, ehuru detta icke explicit framträder i dess språkdräkt. Ty att järn är metall, betyder ju, att alla föremål, som äro av järn, även äro av metall. Detta sakförhållande kan uttryckas i form av en implikation: för alla föremål gäller, att om de äro av järn, så äro de av metall. Beteckna vi ”järn” med J, ”metall” med M och ett godtyckligt föremål med x, skriva vi på logistiskt språk: (x)(Jx→Mx), varvid x:et inom parentes före implikationen anger, att denna tänkes gälla för alla värden av x . Det logistiska uttrycket kallas en generell implikation.

Vi nämnde i föregående avsnitt, att enligt Wittgensteins åsikt i Tractatus all-satserna äro konjunktioner av singulära utsagor. Den generella implikationen (x)(Jx→Mx) är med andra ord konjunktionen av alla enskilda implikationer Jx→Mx eller annorlunda: ”järn är metall” är konjunktionen av utsagorna ”om föremålet x₁ är järn, så är det metall”, ”om föremålet x₂ är järn, så är det metall” o.s.v., varvid x₁, x₂ o.s.v. beteckna samtliga enskilda föremål.

Låt oss antaga, att den fullständiga definitionen på ”järn” vore ”metall med specifika vikten 7,9”. Satsen ”x är järn” (= Jx) är då likabetydande med konjunktionen av satserna ”x är metall” (= Mx) och ”x har specifika vikten 7,9”. Den sista satsen beteckna vi kort med Sx. Ersätta vi Jx i implikationen Jx→Mx med den nämnda konjunktionen, få vi alltså (Mx&Sx)→Mx. Man bör observera, att uttryckets betydelse icke förändras av substitutionen: även satsen (Mx&Sx)→Mx betyder, uttryckt i ord, ”om föremålet x är järn, så är det metall”.

Men (Mx&Sx)→Mx är en tautologi. Ty denna sats vore falsk blott, om konjunktionen Mx&Sx vore sann, men Mx det oaktat falsk, vilket är omöjligt, eftersom enligt definitionen på ”och” en konjunktion är sann endast, ifall dess båda leder äro sanna. Alltså är (Mx&Sx)→Mx alltid sann, d.v.s. en tautologi. Men om alla enskilda implikationer av samma typ äro tautologier, så är även deras konjunktion, d.v.s. den generella implikationen (x)((Mx&Sx)→Mx) och den därmed likabetydande (x)(Jx→Mx), en tautologi. Satsen ”järn är metall” är med andra ord en tautolog utsaga.

Medelst analoga resonemang kan man om varje analytisk sats visa, att den efter substitutioner, som icke förändra dess betydelse, övergår i en tautologi. Detta faktum är det precisa uttrycket för vad det innebär, att de analytiska satserna äro sanna på grund av betydelsen hos sina ord, eller som man även plägar säga: att de analytiska satserna följa ur sin egen betydelse. Analytiska satser definieras alltså som utsagor, vilka, uppfattade som sanningsfunktioner, kunna givas formen av tautologier.

Läsaren torde observera, att en väsentlig förutsättning för riktigheten av ovanstående resonemang är, att de generella satserna uppfattas såsom konjunktioner (resp. disjunktioner) av singulära uttryck. Vi skola senare få se, att detta uppfattningssätt icke är strängt riktigt. Även Wittgenstein själv har senare tagit avstånd från detsamma. Enligt den nu förhärskande åsikten kan man icke tolka analytiska satser, vilka äro generella, såsom tautologier i här definierad bemärkelse. Den modifikation av den logiska kunskapens teori, som på denna punkt är nödvändig, är emellertid av underordnad betydelse för den ”filosofiska” kärnan både i ovan återgivna och i nedan följande tankegångar.

Vi nämnde tidigare, att de analytiska satserna i motsats till de syntetiska icke utvidga vårt vetande. Även denna tanke kan formuleras precisare med tillhjälp av begreppet sanningsfunktion. Att en sanningsfunktion är en tautologi betyder ju, att den är sann oberoende av hur sanning och falskhet fördela sig på dess argument. En tautologi föreskriver m.a.o. verkligheten inga villkor och upplyser oss följaktligen icke heller om, hur verkligheten faktiskt är beskaffad. Detta är innebörden i talesättet, att de analytiska satserna icke ”utvidga” kunskapen.

Likaså inser man, varför en sats som är syntetisk, alltså som sanningsfunktion betraktad icke en tautologi, ”utvidgar” vår kunskap. Ty att en sats icke är tautolog, betyder, att man kan ange, dels de betingelser (sanningsfördelningar), under vilka den vore sann, dels de, under vilka den vore falsk. Lyckas vi avgöra den syntetiska satsens sanningsvärde, ha vi således visat, vilket av ett antal möjliga tillstånd, som är det faktiska, och följaktligen utvidgat vår kunskap om världen.

Wittgensteins betraktelsesätt ger icke endast nyckeln till förståelsen av logikens lagar och de analytiska satserna i allmänhet. Det kan även tillämpas på den tankeprocess, som kallas logiskt eller deduktivt slutande, och får tack vare denna omständighet stor betydelse för klarläggandet av den matematiska kunskapens väsen.

Matematikens satser äro icke ”logiska sanningar” i sedvanlig mening. De behöva icke ens nödvändigt vara analytiska. Däremot är en matematisk lärobyggnad, med tanke på det sätt varpå dess olika satser, sanningar, sammanhänga med varandra, ett s.k. logiskt-deduktivt system. Vad detta betyder, skall i det följande närmare utredas.

I sin ideala form är den deduktiva kunskapen axiomatisk. Detta innebär, att samtliga fakta inom ett område ordnats så, att de framstå som logiska konsekvenser av ett begränsat antal utgångssanningar eller axiom. Vi nämnde tidigare, att logistikens system är uppbyggt enligt strängt axiomatiska principer. Utmärkta exempel på kunskap i axiomatiserad form äro vidare geometriens system, sannolikhetskalkylen, den ”klassiska” mekaniken och relativitetsteorien. Den axiomatiska metoden har under de senaste decennierna utvecklats framför allt tack vare den tyske matematikern Hilberts banbrytande insats. Till denna skola vi ännu få anledning att återkomma.

Vi använde redan tidigare benämningen ”tautolog” för härledningen av följdsatser ur grundsatser i ett axiomsystem. Bevisföringen, sade vi, bringar ingenting nytt i dagen, utan utsäger endast explicit sådant, som i axiomen ingår implicit. Detta logiska sakförhållande, om vilket redan Galilei och Leibniz voro fullt på det klara, kunna vi nu med tillhjälp av den exakta logikens tautologibegrepp förträffligt belysa.

För vårt ändamål vilja vi utgå från ett konkret exempel på matematisk bevisföring. Vi skola studera beviset för den kända satsen ur Euklides’ geometri, att vinkelsumman i en (plan) triangel är 180°. Det förtjänar uttryckligen påpekas, att den följande framställningen är avsevärt förenklad, och att förty även vissa inexaktheter häfta vid densamma.

Vi kalla teoremet om vinkelsumman Tn, det n:te teoremet. Idén med beviset kan i förenklad form beskrivas sålunda: Vi visa, att Tn följer ur ett teorem Tn−1, som tidigare bevisats. (Tn−1 är, som känt, satsen, att s.k. ensliggande vinklar vid parallella räta linjer äro lika stora.) Att Tn−1 bevisats, innebär, att detta teorem i sin tur följer ur någon redan bekant sats Tn−2, vilken följer ur Tn−3 o.s.v., tills vi komma till ett första teorem T₁, som följer direkt ur axiomen A.

Vår närmaste uppgift är nu att klarlägga den logiska strukturen hos den relation, som består mellan två satser i matematiken, då vi säga, att den ena satsen ”följer ur” den andra.

Det är tydligt, att ifall Tn följer ur Tn−1, detta innebär, att om Tn−1 är sant, så måste även Tn vara riktigt. Med andra ord: om Tn följer ur Tn−1, så gäller implikationen Tn−1→Tn. Emellertid framhöllo vi tidigare (s. 52) med eftertryck, att relationen ”följa ur” icke är detsamma som en implikation. Ty en implikation gäller mellan vilka sanna satser som helst, alltså även t.ex. mellan satserna ”snö är fruset vatten” och ”jorden rör sig kring solen”, vilka icke ha något deduktivt samband med varandra.

Vari skiljer sig nu en implikation mellan två satser i största allmänhet (t.ex. ”snö är fruset vatten” → ”jorden rör sig kring solen”) från en implikation mellan två satser, av vilka den ena följer ur den andra (t.ex. Tn−1→Tn)? Däri, säger Wittgenstein, att implikationen i det senare fallet är tautolog, i det förra ej. Att Tn följer ur Tn−1 betyder, att satsen Tn−1→Tn är en tautologi.

Man inser utan vidare, att satsen ”’snö är fruset vatten’ → ’jorden rör sig kring solen’”, ehuru sann, icke är en tautologi. Ty dess sanning beror på de två omdömenas ”snö är fruset vatten” och ”jorden rör sig kring solen” rent ”tillfälliga” egenskap att vara sanna. Om jorden till följd av en naturkatastrof lösrycktes från solsystemet, skulle implikationen icke mera gälla.

Svårare är det att inse, att satsen Tn−1→Tn är en tautologi, alltså sann alldeles oberoende av, huruvida de två teoremen själva äro sanna eller falska. För att nå klarhet på denna punkt måste vi undersöka närmare, hur man bevisar satsen om vinkelsumman.

Beviset bygger, som känt, på en hjälpkonstruktion. Genom ett hörn A i en godtycklig triangel ABC drages en parallell till sidan BC. Enligt satsen om ensliggande vinklar vid paralleller äro de två vinklarna α lika stora och likaså de två vinklarna β. Den raka vinkeln vid A består alltså av tre delar, α, β och γ, vilka tillsammans representera triangelns vinkelsumma. (Fig. 1.)

Satsen om vinkelsumman ”innehålles” alltså i satsen om ensliggande vinklar vid paralleller. Att med detta ”innehållande” menas ett tautologt samband, inser man enklast, om man uppfattar det förstnämnda teoremet som ett specialfall av det senare. Detta tillgår på följande sätt:

Teoremet om ensliggande vinklar täcker, åskådligt sett, ett flertal geometriska situationer. Den enklast tänkbara bild, som vi kunna göra oss av teoremets innehåll, är att en enda rät linje skär två paralleller. (Fig. 2.) En annan situation, som teoremet täcker, är den, då två paralleller skäras av två räta linjer, vilka i sin tur skära varandra. (Fig. 3.) På detta sätt kan teoremet uppfattas såsom en konjunktion av alla de otaliga geometriska situationer eller specialfall, vilka det täcker. Bland dessa specialfall återfinnes det, som illustreras av fig. 1 ovan, då de varandra skärande räta linjerna i fig. 3 ligga så, att deras skärningspunkt befinner sig på den ena parallellen. Men detta fall av teoremet om de ensliggande vinklarna är identiskt med teoremet om vinkelsumman, ty i denna situation säger oss det förra teoremet, att summan av de tre vinklarna i triangeln ABC är lika med den raka vinkeln vid skärningspunkten A.

Teoremet Tn−1 kan alltså uppfattas som en konjunktion av ”delteorem”, av vilka ett är Tn. Men därav följer, att Tn−1→Tn är en tautologi. Ty eftersom Tn−1 kan uppfattas som en konjunktion, där Tn ingår som en led, och eftersom en konjunktion är sann endast under förutsättning, att samtliga dess leder äro sanna, kan det aldrig inträffa, att Tn vore falskt, om en gång Tn−1 är sant. (Jmf. ovan.) Härmed ha vi visat, att uttrycken ”Tn följer ur Tn−1” respektive ”Tn innehålles i Tn−1” betyda detsamma som att Tn−1→Tn är en tautologi.

Analogt kan man om varje annat bevissteg i den kedja av deduktioner, som från axiomen A leder till det slutliga teoremet Tn, ådagalägga, att det är en tautolog implikation mellan två satser. Sålunda få vi en kedja av uttryck, A→T₁, T₁→T₂, …, Tn−1→Tn, vilka alla äro tautologier. Emedan en konjunktion är sann, då alla dess leder äro sanna, så är även konjunktionen av nämnda uttryck en tautologi.

Från våra tidigare undersökningar veta vi, att formeln för logikens s.k. kedjeslut är en tautologi. (Se ovan.) Tillämpad på axiomen A och teoremen T lyder denna formel: ((A→T₁)&(T₁→T₂)& … &(Tn−1→Tn))→(A→Tn). Nyss visade vi, att konjunktionen inom de yttre parenteserna är en tautologi. Emedan, om en implikation är sann och dess första led sann, även dess senare led måste vara sann, så följer att A→Tn är sann. Men då detta sista uttryck är sant alldeles oberoende av, om A och Tn själva äro sanna eller falska, så är också det en tautologi.

Vi ha alltså bevisat, att satsen A→Tn eller påståendet, att om axiomen hålla streck, så gäller även det ifrågavarande teoremet, är en tautologi. Detta är undersökningens slutpunkt. Bevisföringen, kunde vi även säga, har bestått av två faser: en ”matematisk”, i vilken ådagalades att vissa satser följa ur andra eller, precisare uttryckt, att vissa implikationer äro tautologa, och en ”logisk”, som bestod i tillämpningen av formallogiska slutledningsformer på de implikationskedjor, som det matematiska arbetet givit oss. En följande fas vore frågan om axiomens och de bevisade teoremens faktiska sanning eller falskhet. Denna fråga, matematikens tillämpningsproblem, ligger emellertid utanför den logiskt-deduktiva sfären. I den rena matematiken bli vi stående vid den tautologa insikten, att om axiomen stämma, så stämma även följdsatserna.

Den matematiska bevisföringen opererar sålunda enbart med tautologier. Detta är den exakta innebörden i uttryckssättet, att teoremen logiskt ”ingå” i axiomen, och att bevisföringen därför icke bringar något i sak ”nytt” i dagen. Av detta följer naturligtvis inte, att den matematiska verksamheten vore trivial och dess resultat i psykologisk mening ”självklara”. Ty även om den matematiska tankeprocessen efter logisk analys avslöjar sig som en räcka av tautologier, så är själva upptäckten av de deduktiva sambanden något, som icke kan ske enligt mekaniska regler, utan ett tankearbete, vilket i sin högsta form kräver den förnäma syntes av fantasi, skarpsinne och gestaltningskraft, som kallas matematiskt geni.

Det slag av giltighet, som utmärker de analytiska satserna, kallas även nödvändig sanning. Likaså kallas det deduktiva slutandet i motsats till det induktiva nödvändigt slutande.

Karaktäristisk för båda dessa slag av nödvändig kunskap är deras tautologa natur. Nu frågar man sig: finns det en nödvändig sanning, som icke är tautolog? Existerar det vid sidan av en logisk, ”formell” nödvändighet även en empirisk, ”materiell” nödvändighet? Eller i Kants terminologi: äro syntetiska omdömen a priori möjliga?

Vi ha tidigare förberedelsevis konfronterats med denna fråga, vilken vi även kallat Humes problem. Vi funno, att den karaktär av oavvislig ”nödvändighet”, som tillkommer vissa allmänna lagar och principer i naturvetenskapen, har sin grund i att empiriska samband upphöjts till konventioner, d.v.s. regler för vårt sätt att tala om företeelserna i naturen. Fysikens skenbara ”naturnödvändigheter” demaskeras alltså av kunskapskritiken såsom analytiska satser, nödvändigheter om ord, icke om saker.

Vi önska nu medelst ett begreppsanalytiskt konstgrepp utsträcka det resonemang, som tidigare tillämpades på en princip i fysiken, att gälla varje slag av en påstådd s.k. ”materiell” nödvändighet.

För att vi om ett sakförhållande S skola kunna säga, att det gäller med ”nödvändighet” och ej av en ”tillfällighet”, så måste, om de betingelser B, under vilka S en gång inträffat, upprepas, även S upprepas. Med andra ord: det måste a priori vara uteslutet, att S i något enda fall icke skulle vara förhanden under betingelserna B.

Vad innebär det emellertid, att ett dylikt negativt fall a priori är uteslutet? Det kan uppenbarligen icke endast betyda, att vi tro eller känna oss förvissade om, att S under alla förhållanden skall inträffa, om B realiseras. Ty vår tro eller förvissning är någonting subjektivt och psykologiskt, medan ”nödvändigheten” vill vara något objektivt, något slags rationell grund eller logisk garanti för det berättigade i vår personliga inställning till saken.

För att få svar på vår senaste fråga, låt oss göra följande tankeexperiment:

Vi antaga å ena sidan, att S är nödvändigt under betingelserna B, och å andra sidan, att någon påstår sig ha erfarit ett fall, då S trots att B varit förhanden uteblivit. För att dessa två antaganden icke skola vara en motsägelse måste vi på något sätt konciliera dem med varandra. Detta kan endast tillgå på ett sätt, nämligen sålunda, att det föregivna negativa fallet i något avseende visas vara endast skenbart: antingen däruti att betingelserna B blott skenbart varit förhanden i hela sin utsträckning, eller däruti att S endast skenbart uteblivit.

Dylika skenbara vederläggningar av en allmän princip inträffa ofta såväl i vetenskapsmännens praktik som i vardagslivet. De kunna t.ex. bero på att vi icke utfört våra observationer med tillräcklig omsorg eller att vi feltolkat våra rön. Mellankomsten av oförutsedda ”störingar” kan vara en annan orsak. Men det kan naturligtvis också tänkas, att det trots ihärdigt efterforskande skulle ställa sig praktiskt omöjligt att påvisa, vari det skenbara i det negativa fallet ligger.

För att a priori kunna beteckna negativa fall såsom uteslutna måste vi alltså även taga den sistnämnda möjligheten med i räkningen: att vi icke de facto kunna avslöja ett föregivet negativt fall såsom skenbart. För detta ändamål måste vi giva begreppet ”skenbart negativt fall” en så vidsträckt betydelse, att det automatiskt omfattar alla fall, som kunna ifrågasätta nödvändigheten av sakförhållandet S, alldeles oberoende av om vi i verkligheten kunna avslöja dessa fall såsom skenbara eller icke.

Nu är det likväl tydligt, att om gränsen mellan ”sken” och ”verklighet” drages så, att en situation, där S icke tyckes inträffa under betingelserna B, utan vidare betecknas såsom skenbar, så är påståendet, att S ”i verkligheten” alltid inträffar, då B är förhanden, en analytisk sats. Ty dess nödvändiga giltighet följer ju då helt enkelt av vad det betyder, att B (verkligen) är förhanden, respektive att S (verkligen) inträffar.

Med ovanstående resonemang ha vi sökt visa omöjligheten av syntetiska omdömen a priori eller av en annan nödvändighet än den logiskt-analytiska. Tankegången har varit den, att om vi noga undersöka, vad vi mena, då vi säga, att något är nödvändigt, så visar det sig, att vi avse analytisk giltighet. Ur själva betydelsen av begreppet ”nödvändighet” följer med andra ord, att en sats icke samtidigt kan vara syntetisk och nödvändigt sann, ty att satsens sanning är nödvändig innebär, att den icke är syntetisk, utan analytisk. Endast analytisk sanning är nödvändig sanning, syntetisk eller faktisk sanning är ”tillfällig”. Detta insåg i viss mening redan Leibniz.

Emedan insikten i omöjligheten av syntetiska omdömen a priori vunnits efter logisk analys av själva nödvändighetsbegreppet, så följer, att denna insikt icke representerar någon kunskap om den s.k. ”verkligheten”, utan blott om vårt sätt att uttrycka oss om verkligheten. I denna sin verbala natur påminner vårt senaste kunskapsfilosofiska resultat om det, som Mach nådde i frågan om förhållandet mellan fysiskt och psykiskt i tillvaron, ävensom om Peirces analys av sanningsbegreppet. Med dessa exempel på filosofisk analys i minnet kunna vi nu följa Wittgenstein i en allmän undersökning av vad filosofi är.

Leibniz’ lära om nödvändiga och tillfälliga sanningar är lättfattligt och i korta drag framställd i hans berömda Monadologie (1714).

Wittgensteins klarläggande av den logiska kunskapens natur har varit av fundamental betydelse för den logiska empirismens tillblivelse såsom enhetlig tankeriktning. En av dem som tidigast och mest energiskt inskärpte betydelsen av Wittgensteins resultat för förståelsen av den matematiska kunskapens egenart, var den tidigt bortgångne, utomordentligt lovande engelske tänkaren Ramsey, vars tvenne uppsatser ”The Foundations of Mathematics” och ”Mathematical Logic” (posthum edition 1931) höra till det skarpsinnigaste, som skrivits i dessa frågor.

5. Vad är filosofi?

På skillnaden mellan syntetiska och analytiska omdömen bygger vetenskapernas indelning i empiriska (reella, materiella) och logiska (formella, rationella). Till formalvetenskaperna räkna vi matematik och formell logik. Realvetenskaperna åter plägar man indela i två huvudslag: naturvetenskaper och andevetenskaper. En särställning bland de empiriska forskningsgrenarna intar psykologien, vilken å ena sidan såsom biologisk disciplin tillhör naturvetenskapen, men å andra sidan i den mån den undersöker den mentala grunden för olika kulturyttringar – samhällsskick, seder och bruk, rätt och moral, historiska och estetiska företeelser – även hör hemma bland andevetenskaperna.

Vilken är filosofiens ställning i kunskapens system? Äro de filosofiska sanningarna formella och analytiska eller materiella och syntetiska, är filosofisk forskning en logisk eller en empirisk gren på vetandets träd?

Tanken, att filosofien vore en empirisk vetenskap, stöter oss omedelbart tillbaka. Empiriska forskningsresultat ha något ”tillfälligt” över sig, som tyckes oförenligt med det filosofiska kunskapssökandets ”absoluta” aspirationer. Empirisk kunskap i generell form, kunskap om allmänna lagar, bygger dessutom på induktion, varav, som vi sett, följer, att den städse är hypotetisk och därför möjligen oriktig.

Snarare tyckes filosofiskt vetande vara av det logiskt-deduktiva slaget. Många av filosofiens klassiska systematiker ha rest sina tankebyggnader med matematiken som förebild. Spinozas huvudarbete bär den för sin tids filosofiska anda betecknande titeln Ethica ordine geometrico demonstrata.

Likväl är åsikten, att filosofien vore en logisk vetenskap, vid närmare eftertanke lika svår att acceptera som alternativet, att filosofien vore en empirisk disciplin. Ty den formella kunskapen – detta veta vi icke minst tack vare Wittgenstein – är tautolog, utan materiellt innehåll. Satserna i en filosofisk lärobyggnad däremot, tyckes det, äro till sin natur reella, kunskapsutvidgande.

Till detta dilemma skulle man tidigare bland filosofer allmänt ha tagit ställning på följande sätt:

Filosofien är i likhet med de formella vetenskaperna apriorisk, dess resultat giltiga oberoende av erfarenhetens vittnesbörd. Däremot skiljer sig den filosofiska kunskapen från den logiskt-deduktiva och överensstämmer med den empiriska däri, att den är syntetisk, har ett materiellt innehåll. Filosofien, skulle man sagt, är en ”förnuftsvetenskap” av syntetiska omdömen a priori. Detta svar täcker t.ex. Kants och hans efterföljares åsikt i frågan.

Enligt Wittgenstein och de logiska empiristerna är emellertid gränsen mellan den formella och den empiriska kunskapen samtidigt en gräns mellan nödvändigt och ”tillfälligt” vetande. All apriorisk, nödvändig sanning är analytisk och formell, all syntetisk och materiell kunskap är aposteriorisk, ”tillfällig”. Filosofiens ställning bland vetenskaperna kan icke längre karaktäriseras med en hänvisning till syntetiska omdömen a priori. Därmed stå vi åter inför det ursprungliga dilemmat: är filosofien en vetenskap, måste den vara antingen logisk eller empirisk, och vartdera alternativet tyckes oantagligt.

För att finna en utväg ur detta tvångsläge gå vi ännu en gång tillbaka till Wittgensteins lära om sanningsfunktionerna.

Som känt är enligt Wittgenstein en gemensam egenskap hos alla meningsfulla satser, att de äro sanningsfunktioner av en bestämd grupp atomara utsagor, de s.k. elementarsatserna, vilka handla om en tänkt eller faktisk verklighet . Av en orsak, som senare blir uppenbar, vilja vi kalla alla satser, som äro sanningsfunktioner av verklighetsavbildande elementarsatser, objektsatser. Objektsatserna äro analytiska eller syntetiska beroende på, om de sanningsfunktioner, som de representera, äro tautologier eller ej.

Vi rikta nu blickarna på de satser, som enligt Wittgenstein äro meningslösa. En granskning av dem är mera givande än man kanske i första hand skulle vänta. Även av meningslösa utsagor finnas nämligen olika logiska typer.

Först och främst ha vi satser, vilkas meningslöshet består i att ord sammanställts till en utsaga i strid med grammatiska och logiska regler för satsbildningen. Till exempel: ”Sokrates är och”. Även satsen ”Sokrates är ett primtal” är på logiskt-syntaktiska grunder meningslös och inte, som man måhända i vardagligt tal vore böjd att säga, falsk. (Av samma orsak är satsen ”Sokrates är icke ett primtal” likaså meningslös och ej sann.)

En annan typ av meningslösa påståenden äro sådana satser, vilkas sanningsvärde icke kan fastställas, emedan de innehålla någon begreppslig beståndsdel, som endast skenbart har betydelse. Ett exempel vore den tidigare nämnda, principiellt overifierbara hypotesen om en ”osynlig” demon, som kontrollerar våra handlingar. Ett mycket stort antal populär-metafysiska omdömen äro skensatser av ifrågavarande kategori. Till detta skola vi återkomma i ett senare kapitel.

Slutligen ha vi en art av meningslösa påståenden, som här påkallar vår speciella uppmärksamhet. De äro satser, som handla om andra satser.

Låt oss med varandra jämföra satserna pv~p och ”pv~p är en tautologi”, varvid p må betyda ”föremålet x är rött”. Den förra satsen är visserligen analytisk, men handlar dock i viss mening om verkligheten, d.v.s. om föremålet x, beträffande vilket den påstår, att det är rött eller icke rött. Den senare satsen däremot handlar alls icke om föremålet x eller några andra erfarenhetsobjekt, utan om betydelsen hos orden ”icke” och ”eller”, om vilken den säger, att då ”icke” och ”eller” uppbygga en sanningsfunktion pv~p, så får denna värdet sann oberoende av de faktiska förhållanden, varom p handlar. Men sanningen hos en sats, som handlar om betydelsen hos några ord, kan självfallet icke vara en funktion av sanningsvärdena hos satser om verkligheten. Ty ords betydelse är något konventionellt, men sanning och falskhet hos en elementarsats något, som dikteras av en av oss oavhängig verklighet. Alltså är satsen ”pv~p är en tautologi” i motsats till satsen pv~p icke en sanningsfunktion av elementarsatser. Men under sådana förhållanden är den även enligt Wittgenstein – meningslös.

Vi konfronteras här med den i viss mening paradoxala konsekvensen av Wittgensteins lära om satsers mening, som kunde uttryckas i orden: om språket kan man icke tala (sc. på ett meningsfullt sätt). Att pv~p är en tautologi, kan alltså egentligen icke sägas, utan är ett faktum, som visar sig i det sätt, varpå vi bruka vårt språk. Uttrycket ”pv~p är en tautologi” är ingen riktig sats, utan snarare ett slags ”gest”, en hänvisning i avsikt att uppmärksamgöra oss på en egenhet i vårt språks logiska byggnad.

Sett från vardagstänkandets horisont måste det förefalla egendomligt, för att icke säga absurt, att satser, vilka fylla en bestämd funktion och ha ett för envar begripligt innehåll, betecknas som meningslösa. Man vore kanske böjd att invända, att nämnda konsekvens av Wittgensteins lära om satsers mening är ett direkt bevis för att kriterierna på meningsfullhet valts oriktigt, och att teorien sålunda måste vara falsk.

En dylik konklusion vore likväl förhastad. Ty det väsentliga är ej, huruvida vi önska kalla satser om språket meningsfulla eller meningslösa. Det är otvivelaktigt, att det sätt, varpå Wittgenstein i Tractatus använder ordet ”meningslös”, i vissa avseenden är mindre lyckat, och det förtjänar uttryckligen påpekas, att han själv icke längre önskar tillämpa denna benämning på satser om språket. Det väsentliga är, att vi ha klart för oss den fundamentala logiska skillnad, som består mellan utsagor, vilkas sanning beror av verklighetsavbildande satser och utsagor om språket, mellan det vi kallat objektsatser och det vi vilja benämna språksatser.

För undvikande av missförstånd må det parentetiskt påpekas, att filologiens eller språkvetenskapens påståenden icke äro ”språksatser” i här avsedd betydelse. Filologien är, grovt taget, en erfarenhetsvetenskap, som undersöker de mänskliga idiomen såsom empiriska företeelser, m.a.o. såsom delar av verkligheten. Filologiska satser och teorier äro därför i huvudsak syntetiska verklighetsutsagor.

Typiska ”språksatser” i vår mening äro däremot de filosofiska åskådningar, som vi i det föregående lärt känna, t.ex. verifierbarhetspostulatet och påståendet, att nödvändig sanning är analytisk. Samma karaktär av språkförklaring är enligt Wittgenstein utmärkande för alla resultat av filosofiskt sanningssökande.

Accepterar man denna ståndpunkt, så försvinner dilemmat beträffande filosofiens ställning bland vetenskaperna. Filosofien, säger Wittgenstein, är alls icke en vetenskap, d.v.s. en lärobyggnad av (objekt)satser, utan en verksamhet. Syftet med denna verksamhet är att uppmärksamgöra oss på språkets logik och att befria oss från de tankesvårigheter, till vilka bristande insikt i språkliga betydelsesammanhang ge upphov.

För att förstå, vad den filosofiska verksamheten egentligen går ut på, måste man beakta, att i vardagsspråket gränsen mellan objektsatser och språksatser icke skarpt framträder. Satser om språket ha en märklig benägenhet att maskera sig som utsagor om verkligheten, varför det kan vara förenat med betydande svårigheter för den logiska analysen att avslöja deras rätta natur. Vi påminna här om ett exempel, som vi känna redan från det föregående och som är utomordentligt karaktäristiskt i detta avseende.

I meteorologien tala vi om, hur elektriska och magnetiska företeelser sammanhänga med och påverka vädret. Utsagorna om elektricitet, magnetism och väder äro alla typiska (för det mesta syntetiska) objektsatser, och det samband eller den påverkan, varom det är fråga, är av det slag, som den empiriska forskningen uppdagar.

Frågar man nu med filosoferna, hur fysiska tillstånd i vår hjärna kunna utlösa psykiska fenomen, så ser det förvisso i första hand ut, som hade vi att göra med ett problem av logiskt sett samma slag som frågan, hur elektro-magnetiska företeelser i atmosfären sammanhänga med väderleken. Visserligen anar man en skillnad mellan de två problemens art, och denna aning yttrar sig i en instinktiv vägran att låta empiriska rön bliva utslagsgivande för uppfattningen av den psyko-fysiska relationen, men samtidigt är man dock benägen att vänta sig, att svaren på de två frågorna skola ligga i samma logiska plan, d.v.s. i vartdera fallet för oss klarlägga någon betydelsefull sida av verklighetens beskaffenhet.

Så länge man framhärdar i denna inställning, måste gåtan om växelverkan mellan kropp och själ evigt gäcka vår tankes ansträngningar, och utlöser måhända till slut ett resignerat ignoramus et ignorabimus. Nu visar emellertid en logisk analys, att det problem om förhållandet mellan fysisk retning och psykisk reaktion, vilket man förlagt utom räckhåll för den empiriska forskningens kompetens, alls icke är ett problem om verklighetens beskaffenhet, utan en fråga om den sakliga innebörden i språkets distinktion mellan kroppsligt och själsligt. När man lär sig att explicit ställa detta senare problem som en ”språkfråga” i stället för en ”sakfråga”, inser man det illusoriska i de traditionella metafysiska förklaringarna, och vägen till den sanna filosofiska insikten öppnar sig för sökaren.

Denna rekapitulation i korta drag av hur den tidigare behandlade frågan om den kroppsliga verklighetens förhållande till den andliga uppstår och upplöses, har velat beskriva ett tankeläge, som enligt Wittgenstein är typiskt för varje filosofisk problemsituation. Filosofiens problemställningar uppkomma, när vårt språk vilsefört oss att formulera en fråga om verkligheten, där ingen fråga kan göras. Filosofiens problemlösningar består i insikten i de ursprungliga problemställningarnas innehållslöshet och i ett tillrättaläggande av språkbruket, så att detta icke mera leder vår tanke på avvägar. De filosofiska problemen äro sålunda i en karaktäristisk mening skenproblem.

Filosofiens klassiska frågor, såsom realitetsproblemet, den psyko-fysiska svårigheten och frågan om viljans frihet, ha uppstått ur bristande insikt i vardagsspråkets logik. Ett icke ringa antal filosofiska problem av mera speciell natur ha emellertid sin grund i missbruk av vetenskapliga, särskilt matematiska, språkvanor. Så långt ifrån att representera ett klarhetens förlovade land, gömma matematik och exakt naturvetenskap, betraktade ur filosofisk synvinkel, på fröen till oklarheter av vittgående betydelse. Under senare år har Wittgensteins skarpblick alltmer koncentrerat sig på de utsikter, som här öppna sig, och hans stränga språkanalytiska tillrättagående med de föreställningar, varpå det specifikt ”vetenskapliga” tänkandet bygger, har närmat hans nuvarande åsikter till den i viss mening ”negativistiska” tankelinje, som likt en underton går genom matematikens historia från Zenon till våra dagars s.k. intuitionister.

För att förtydliga Wittgensteins svar på frågan: vad är filosofi? och samtidigt tillbakavisa en nära till hands liggande invändning, skola vi ännu en gång betrakta det exempel på begreppsanalys, varmed vi i föregående avsnitt sökte ådagalägga omöjligheten av syntetiska omdömen a priori.

Grundtanken i vårt resonemang var, att begreppet nödvändig sanning visas enligt sin definition betyda detsamma som analytisk sanning. Mot ett sådant förfarande kunde man invända, att det är ett alltför billigt sätt att lösa den nödvändiga kunskapens problem. Definitioner äro konventionellt valda överenskommelser. Naturligtvis kunna vi definiera våra ord på ett sådant sätt, att det blir en motsägelse att tala om nödvändiga och syntetiska sanningar. Men därmed kringgår man själva kärnan i problemet, ty det är uppenbart, att de filosofer, vilka förfäktat möjligheten av syntetisk kunskap a priori, inlagt i nödvändighetsbegreppet en annan betydelse än vi. Vår lösning av problemet är därför inte endast trivial, ett uttryck för stelbent konventionalism, den är dessutom blott skenbar.

Denna invändning opererar med fullt riktiga argument. Men den förbiser det väsentliga i vår tankegång och hugger därför i sten. Det är självfallet, att de filosofer, som slagit sig till ro med läran om nödvändig verklighetskunskap, med nödvändighet menat, icke analytisk, utan faktisk, ”reell” giltighet. I och för sig finnes heller intet att invända mot ett sådant språkbruk. Däremot påstå vi, att de svårigheter, till vilka teorierna om nödvändigt syntetiskt vetande givit upphov och till följd av vilka frågan intill senaste tid förblivit ett aktuellt filosofiskt problem, bero på att man icke varit tillfreds med nämnda språkbruk, utan i kunskapens nödvändighet önskat inlägga något ”mera” än blott faktisk allmängiltighet. Detta ”mera”, göra vi gällande, har emellertid varit ett analytiskt element. Inser man detta, så framgår även det kontradiktoriska i vår önskan, och därmed bortfalla de filosofiska svårigheterna automatiskt: hädanefter antingen tillerkänna vi i likhet med Wittgenstein blott den analytiska kunskapen nödvändighet eller också göra vi en skarp åtskillnad mellan olika slag av ”nödvändigheter”, så att fara ej mera föreligger för intrång från den analytiska sanningen på den syntetiska eller tvärtom.

Det är sålunda i viss mening likgiltigt, om vi beteckna syntetiska omdömen a priori som möjliga eller ej, blott vi ha klart för oss, vad vi i respektive fall mena med våra termer. Det väsentliga i behandlingen av den nödvändiga kunskapens problem var icke våra definitioner, utan den insikt i tidigare oklara språksammanhang, för vilken definitionerna voro ett uttryck. Mot bakgrunden av detta förstå vi bättre, varför Wittgenstein säger, att filosofiens sanningar icke kunna formuleras såsom äkta satser, utan blott manifestera sig som ”gester”, ”fingervisningar”, avsedda att underlätta vår orientering i frågor, där språket fört vår tanke på villovägar. Filosofiens mål är icke teser, satser såsom sådana, utan tesers, satsers klargörande. Detta är innebörden i Wittgensteins ord, att filosofien icke är en vetenskap, utan en verksamhet, och i hans åsikt, att filosofiens problem äro frågor utan (verklighets)innehåll och dess formuleringar inga riktiga satser.

Wittgensteins åsikt, att filosofi är språkkritik, kan i första ögonblicket tyckas innebära ett radikalt avståndstagande från tänkandets klassiska traditioner. Vi ha vant oss att i filosofien se en vetenskap om vissa ”yttersta frågor”, en världsåskådningslära, som på basen av specialforskningens och den dagliga erfarenhetens resultat skall sammanfoga kunskapsstoffet till en systematisk helhet. Är icke den logiska empirismens filosofibegrepp en enorm trivialisering i jämförelse med denna upphöjda mission?

Denna invändning mot det logiskt-empiristiska filosofibegreppet bygger på den felaktiga föreställningen, att man tidigare hade uppfattat filosofien som en lära om verkligheten i uttrycklig motsats till en lära om språket. Att en dylik tillspetsning av motsatsförhållandet mellan den ”traditionella” och den ”nya” uppfattningen av filosofien är anakronistisk inses, om man beaktar, att det först är Wittgenstein, som upptäckt den fundamentala logiska skillnaden mellan språksatser och satser om verklighetsobjekt. Därtill kommer, att filosofiens uppgift redan tidigare, åtminstone sedan den egentliga kunskapsteoriens uppkomst hos John Locke och hans efterföljare bland de engelska empiristerna, rätt allmänt ansetts till väsentlig del bestå i logisk analys av begrepp, tankar och omdömen. Men denna begreppsanalytiska uppfattning av filosofien är egentligen blott en psykologiserande form av den åsikt, vars logiserande gestalt framträtt med Wittgensteins och de logiska empiristernas språkanalytiska betraktelsesätt. Förskjutningen från de psykologiska objekten ”begrepp”, ”tanke”, ”omdöme” till dessas språkliga motsvarigheter ”ord” och ”sats” är för övrigt symptomatisk för den utveckling mot större formell stringens, som kan konstateras inom olika områden av teoretiskt tänkande i våra dagar.2

Det är därför förhastat att i tidigare filosofiska system utan vidare se verklighetsteorier. En kritisk granskning av filosofiens historia lär oss tvärtom, att flera stora framsteg i tänkandets utveckling helt naturligt låta sig tolka såsom fördjupade insikter i språksammanhang, och att ett betydande antal klassiska filosofiska teorier kunna uppfattas som försök att korrigera vardagsspråket. Detta gäller i eminent grad sådana åskådningar i filosofien, vilka från vardagstänkandets horisont te sig paradoxala eller absurda, t.ex. Berkeleys immaterialism, Humes kausalitetsteori, Hegels lära, att allt verkligt är förnuftigt, eller Schopenhauers åsikt, att världen är min föreställning. Kants transscendentalfilosofi kan svårligen tolkas annorlunda. Även väldiga metafysiska konstruktioner, sådan som Platons, Spinozas och Leibniz’, få delvis för en modern människa mening först, när de inpassas i språkkritiska sammanhang.

Tolkningen av filosofiens historia i språkkritisk anda får naturligtvis icke överdrivas. Lika skevt som det är att beteckna tidigare filosofiska åskådningar såsom renodlade teorier om verkligheten, lika missvisande vore det att förklara, att filosofi djupast sett städse varit språkanalys. En dylik tolkning är långt ifrån alltid möjlig ens i fråga om den begreppsanalytiskt bedrivna filosofien. Vi ha endast velat antyda, att den logiska empirismens uppfattning organiskt ansluter sig till en klassisk linje i tänkandets utvecklingshistoria och, tack vare distinktionen mellan satser om språket och satser om verklighetsobjekt, kan betraktas som ett steg, – men ingalunda det första –, mot rikare differentiering av ett äldre, mera komplext filosofibegrepp.

Den filosofiska aktivitetens natur av språkkritik är alltså ingalunda en trivialisering av tänkandets uppgift. Man känner sig tvärtom frestad påstå, att först när man konsekvent söker tolka filosofernas ansträngningar som en strävan mot klarhet för tankens uttryck, den två och ett halvt årtusende långa vandringen från jonisk naturfilosofi till modern spekulation framstår som ett i alla avseenden meningsfullt skeende.

Vad slutligen de ”yttersta frågorna” angår, – frågor om rum och tid, om substansen eller den yttersta verkligheten, om alltings orsak och ändamål o.s.v. –, så är det icke svårt att inse, att många av dem äro typiska språkproblem. Vi ha tidigare sett, att då vi i specialvetenskaperna stiga upp till alltmera allmänna lagar, våra formuleringar slutligen lösgöras från beroende av verkligheten och bli konventioner. Likaså inträffar det, då vi från konkreta frågeställningar höja oss mot allt mera generella vetenskapliga problem, att problemens verklighetshalt s.a.s. uttunnas för att slutligen omärkligt försvinna, varvid kvar blir en fråga om ord i stället för en ursprunglig fråga om sak. Ett klassiskt exempel härpå är den i en analys av rum-tids-begreppen kulminerande problemutveckling, ur vilken Einsteins relativitetsteori framgått.

Åsikten, att filosofiska problem ha sin grund i ofullkomligheter i språkets logik, och att filosofi därför bör vara en verksamhet i avsikt att klarlägga språkbruket, uttalades med full tydlighet redan av fysikern och skriftställaren Lichtenberg (1742–1799), vars fascinerande personlighet uppvisar talrika kongeniala drag med Wittgensteins. I sina filosofiska aforismer har Lichtenberg anteciperat även andra med den logiska empirismen befryndade läror, bl.a. Machs lösning av den psyko-fysiska svårigheten.

Den moderna uppfattningen av filosofien som språkkritik har förberetts av G. E. Moore, till vars uppsats ”A Defense of Common Sense” (Contemporary British Philosophy, Vol. II, 1925) vi här hänvisa.

Ett intressant försök att ådagalägga, att redan Platon haft klart för sig skillnaden mellan verklighetsbegrepp och språkbegrepp, har gjorts av G. Ryle i ”Plato’s ’Parmenides’” (Mind 48, 1939).

Noter

Vägledning. Man utgår från att p→~p′ är sann i alla fall utom det, att p vore sann och ~p′ falsk (= p′ sann). Därpå beaktar man, att negationen av p→~p′ har motsatt sanningsvärde mot p→~p′ självt; alltså är falsk i alla fall utom det, att p och p′ båda äro sanna.

Gå till notreferens 1

Man ville måhända fråga, om allt som kan tänkas och erfaras (upplevas), även kan sägas, och om sålunda all kunskapsanalys verkligen kan transponeras till språkanalys. För att få svar på frågan, är det viktigt, att man skiljer mellan principiell och faktisk formulerbarhet. Det är tydligt, att i många fall, t.ex. i analysen av ett konstverk, den psykologiska upplevelsen svårligen låter sig de facto adekvat uttryckas i ord. Men detta betyder ej, att upplevelsen skulle innehålla begreppsliga beståndsdelar, som vore principiellt oformulerbara. Ty om ett begrepp överhuvudtaget skall tillerkännas en saklig och ej endast känslomässig betydelse till skillnad från andra begrepp, så måste det vara principiellt möjligt, ehuru kanske faktiskt ogörligt, att determinera eller definiera denna sakliga betydelsenyans i intersubjektivt begripliga termer. Av begreppens principiella determinerbarhet följer sålunda kunskapsinnehållens principiella formulerbarhet och därmed även kunskapsanalysens ekvivalens med språkanalysen.

Gå till notreferens 2

Kommentar

Kapitlet är ett utdrag ur von Wrights bok Den logiska empirismen från 1943 – en introduktion till den logisk-positivistiska filosofin, som formades under 20- och 30-talen i den s.k. Wienkretsens inflytelsesfär. Då Eino Kaila var associerad med kretsen och denna inriktnings mest betydande representant i Finland (se Niiniluoto 2005 och 2017), präglade Wienkretsens filosofi också starkt von Wrights studietid. I sin intellektuella självbiografi (1989, s. 11) menar von Wright att boken för honom var ett slags farväl till hans studietids filosofi.

Kapitlet innefattar en presentation av Wittgensteins Tractatus logico-philosophicus (1921) och skildrar Wittgensteins uppfattning om filosofin som kritik av språket.

Texten återges efter G.H. von Wright, Den logiska empirismen. En huvudriktning i modern filosofi, Helsingfors: Söderströms 1943, s. 46–90. (Publikation nr 28 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.) Korsreferenser till andra delar av boken har utelämnats.

Litteratur

Niiniluoto, Ilkka 2005, ”Eino Kaila ja Wienin piiri”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (toim.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus, s. 168–196.

Niiniluoto, Ilkka 2017, ”Eino Kaila and the Vienna Circle”, Sami Pihlström, Friedrich Stadler & Niels Weidtmann (ed.), Logical Empiricism and Pragmatism, Cham: Springer, s. 185–199.

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

von Wright, Georg Henrik 1989, ”Intellectual Autobiography”, L.E. Hahn & P.A. Schilpp (ed.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, IL.: Open Court, s. 3–55.

Filosofibegreppet i stöpsleven

Viktigare än den logiska empirismens resultat i enskilda frågor är dess uppfattning av filosofien. Filosofi är icke logiska deduktioner ur förnuftssanningar, ej heller det empiriska utforskandet av verklighetens yttersta beståndsdelar och företeelsernas djupaste samband. Filosofi är ingen teori, utan en metod. Denna metod är logisk analys. Dess objekt är våra tankars uttryck i symboler, språket.

Filosofiens natur av språkanalys återspeglas i den logiska empirismens i föregående avsnitt uppräknade huvudresultat. Redan tidigare ha vi påpekat, att satsen, att nödvändig sanning är analytisk, endast säger, vad som menas med ”nödvändighet”. Likaså är prövbarhetsprincipen blott en förklaring av begreppet realinnehåll och åsikten, att satsers sanningskriterium är kohärens med andra satser och ej överensstämmelse med en utanför satserna befintlig verklighet, en följd av vad det betyder att jämföra en sats med ”verkligheten”.

I fråga om filosofiens metod och objekt äro de logiska empiristerna eniga. Däremot gå meningarna i sär om, hur man har att uppfatta den filosofiska verksamhetens resultat och målsättning.

Enligt Wittgenstein äro utsagor om logiska egenskaper hos språket icke blott av helt annan art än utsagor om verklighetsobjekt. De äro strängt taget inga utsagor alls, utan ”skensatser”. Om språket kan man icke tala, – eller annorlunda: språkets logiska syntax kan icke uttryckas i ord. Härav följer, att resultaten av filosofiskt kunskapssökande äro outsägbara; filosofens formuleringar äro, säger Wittgenstein, en stege, som han gör sig av med, sedan den fört honom till en utsiktspunkt, varifrån han ser världen riktigt. Icke satser, utan satsers klarblivande är filosofiens mål.

Mot Wittgensteins uppfattning står metalogikens syn på filosofien. I likhet med Wittgenstein gör metalogiken en skarp skillnad mellan utsagor om verkligheten och språket, men anser, att även de senare kunna uttryckas som äkta satser. Detta sker i ett till (objekt)språket hörande syntax- eller metaspråk. Resultaten av filosofisk analys formuleras alltså som syntaktiska bestämningar. Filosofens uppgift är att tillhandahålla oss regler för ett korrekt språkbruk.

I första ögonblicket kan det förefalla, som om olikheten i de två uppfattningssätten mera vore en fråga om ord än om sak. Det väsentliga är distinktionen mellan det, som sägs i språket, och det, som sägs om språket. Vill man kalla satser om språket ”meningslösa” eller föra dem till ett särskilt ”metaspråk” är en rent terminologisk fråga, då engång dessa satsers faktum är upptäckt och erkänt. Vi ha tidigare framhållit, att Wittgensteins val av term är mindre lyckat, och antytt, att han själv icke längre kategoriskt håller fast vid det. På denna punkt betecknar alltså metalogiken ett odisputabelt framsteg.

Likväl vore det oriktigt att beteckna den metalogiska filosofiuppfattningen såsom blott en omformulering och vidareutveckling av Wittgensteins tankar. Ty den stora frågan är alls icke, om ett språks syntax kan utsägas (i äkta satser) eller ej. Problemet är, om den klarhet i språkliga (syntaktiska) sammanhang, i vilken Wittgenstein ser filosofiens mål, är ekvivalent med de regler för språkbruket, som metalogiken ger oss.

Den problemsituation, som en filosof äger att bemästra, kan enligt Wittgenstein förliknas vid ett psykiskt nödläge. En ofullkomlig insikt i våra språkmedels logik leder vår tanke in i en återvändsgränd. Falska analogier från vardagsverkligheten förmå oss att söka en väg vidare, där det blott finnes en väg tillbaka. Då vi gäckas i vår strävan, falla vi slutligen i en psykisk ”kramp”. Ur denna befriar oss filosofen genom att visa på roten till det onda: språkmissbruket. Filosofi är sålunda en form av psykoterapi.

Låt oss ännu illustrera detta med ett exempel. Antag, att jag lämnat min överrock i tamburen och spörjer, huruvida plagget, som jag alltså icke för närvarande kan iakttaga, finnes kvar. Frågan besvaras som känt sålunda, att någon ser efter, hur det förhåller sig med saken. Antag emellertid, att svaret, ehuru jakande, lämnade mig otillfredsställd, och att jag ville veta, om överrocken fanns kvar även i det moment, då ingen såg den. (Det kunde ju tänkas, att den uppenbarar sig på nytt, varje gång den betraktas, för att åter försvinna mellan varseblivningarna!) Denna fråga ansätter mig, och då jag snart inser, att den icke kan besvaras med empiriska medel, uppställer jag på spekulationens väg antaganden om, hur det kan förhålla sig med de icke varseblivna tingens existens. I dessa antaganden ser jag olika hypoteser om verklighetens (”metafysiska”) beskaffenhet; kanske härleder jag ur dem även vissa praktiska konsekvenser, vilka förmenas i något avseende empiriskt stödja eller motsäga mina teorier.

Allt detta är emellertid förgäves. De metafysiska antagandena förbli luftslott, – att slå sig till ro med något av dem vore självbedrägeri. Finns det då intet slutgiltigt svar på min fråga?, spörjer jag slutligen i förtvivlan, beredd till radikal skepticism rörande människans kunskapsförmåga. Till min tröst erfar jag då, att saken icke ligger så illa till. Felet är ej i svaren, utan i frågan, som jag missuppfattat. Då jag spörjer, om min överrock finnes kvar i tamburen, och besvarar detta genom att gå och se efter, har jag använt ordet ”finnas” (”vara”, ”existera”) i en helt annan betydelse än, när jag frågar, huruvida tingen finnas till oberoende av alla varseblivningar. När jag insett detta, – vilket naturligtvis är möjligt först efter en mycket noggrann logisk analys –, upphör jag självmant med de metafysiska spekulationerna om verklighetens beskaffenhet. Klarhet om mitt språk har befriat mig från en snärjande fråga, och jag kan se världen riktigt.

Den ”klarhet”, som en filosofisk utredning enligt Wittgenstein vill skänka, är sålunda ett psykologiskt fenomen, en känsla av befrielse och lättnad. Logisk analys är det instrument, med vars tillhjälp den psykologiska effekten framkallas. Resultaten av logisk analys formuleras emellertid som syntaktiska regler. Tack vare dessa regler kunna vi s.a.s. bevara den vunna klarheten och vid behov åter levandegöra eller reproducera densamma. Medan Wittgenstein lägger huvudvikten vid det psykologiska momentet, själva klarhetskänslan, betonar metalogiken sakens logiska sida, systemet av syntaktiska regler, som är denna känslas ”logiska ekvivalent”.

För andra gången kan det tyckas, som hade vi nått en punkt, där olikheten mellan Wittgensteins och metalogikens filosofiuppfattning framstår mera som en nyansskillnad än som en principiell konflikt. Fullt så enkel är dock saken icke heller nu.

Ställer man sig, vilket väl är riktigt, på den metalogiska ståndpunkten i fråga om syntaxens formulerbarhet, så finner man, att de två uppfattningssätten i så motto gå hand i hand, som varje resultat i Wittgensteins mening av filosofiskt kunskapssökande, d.v.s. klarhet, motsvaras av ett resultat i metalogisk mening, d.v.s. syntaktiska regler. Men härav bör man ej draga slutsatsen, att det omvända förhållandet består eller, att även varje syntaktiskt system skall representera en vinning i fråga om våra insikter i de semantiska systemens logik. Här äro två reservationer på sin plats.

Den första rör sig s.a.s. ännu inom metalogikens egen ram och tar fasta på förhållandet mellan språkets och metaspråkets uttrycksrikedom. Vi funno, att man för att genomföra ett metalogiskt bevis om den enklaste av alla logiska kalkyler, satskalkylen, måste förutsätta denna kalkyl själv i metaspråket. Ännu vanskligare blir saken, då man från logiken tar steget över till matematiken. Så snart vi ha de naturliga talens aritmetik med i spelet, så kan man, lär oss Gödel, icke bevisa vissa saker om objektspråket, t.ex. motsägelsefrihet, utan att förutsätta aritmetiken och mera därtill. Men redan oavsett sistnämnda uppseendeväckande resultat måste man utifrån Wittgensteins ståndpunkt från första början förhålla sig starkt kritiskt till hela bevisteorien och det formalistiska betraktelsesättets fruktbarhet. Denna kritiska inställning behöver icke innebära, att metalogisk bevisföring som sådan förkastas, utan blott att dess relevans radikalt omvärderas. Vi ha tidigare antytt, att denna omvärdering möjligen kommer att framtvingas av problemutvecklingen inom metalogiken själv, närmast som en följd av den självprövning, till vilken Gödels resultat givit anledning.

Den andra reservationen är av mera principiell natur. Då vi tala om ett språk i metaspråket, så är detta senare vanligen en del av vårt s.k. naturliga språk. Även metaspråket kan i sin tur göras till objekt för en formell betraktelse i ett meta-metaspråk, som självt möjligen undersökes i ett tredje metaspråk o.s.v. Slutsteget i denna hierarki av språk måste emellertid, som tidigare påpekats, vara oformaliserat och sålunda ligga i det naturliga språket. Ty eftersom de formaliserade språken äro ”teckenspel”, skulle vi ej förstå deras användning, om vi icke finge den förklarad för oss ”innehållsligt”. Till följd härav bibehåller det naturliga språket ett slags principiellt övertag framom de formaliserade och artificiella språken, vilket kunde karaktäriseras med Lichtenbergs ord, att filosofien för att göra sig förstådd måste tala ”ofilosofiens språk”.

Hierarkien av språk och metaspråk utmynnar sålunda nödvändigt i det naturliga språket. Men icke nog med detta: i sistnämnda språk har den även sin utgångspunkt. Ty det formaliserade objektspråket är i sin tur endast någon del av det naturliga språket, betraktad under den speciella synvinkeln av sin formalstruktur. Så är fallet även, då objektspråket är en formaliserad del av matematiken eller logiken, ty matematikens och logikens semantiska system äro blott s.a.s. ”förädlade” produkter av det naturliga språket. Då objektspråket betraktas i ett metaspråk, är alltså det, som sker, djupast sett, att någon sida i det naturliga språkets logiska byggnad belyses med tillhjälp av det naturliga språket självt. Den syntaktiska betraktelsen är sålunda på ett karaktäristiskt sätt ”reflexiv”, den gäller icke endast betraktelsens objekt, utan även det instrument, varmed betraktelsen företages.

Den kunskapsteoretiska situation, som här beskrivits, leder osökt tanken till förhållandet mellan observationsinstrument och observationsobjekt i den moderna mikrofysiken. Metalogiken betecknar ett försök att häva eventuella svårigheter i situationen genom att framställa de syntaktiska sanningarna såsom blott relativa i förhållande till det språk, som är undersökningens föremål. Det vill emellertid synas, som om metalogiken på den grund komme att gå ”udenom” problemens filosofiska kärna. Ty den sanning, som filosofen söker, representeras icke av de syntaktiska reglerna för speciella ”formaliserade” språk, utan av insikt i språkets, d.v.s. det ”innehållsliga” uttrycket för alla språk, logiska byggnad.

Med dessa två reservationer, den speciella om förhållandet mellan språk och metaspråk, och den principiella om möjligheten att ”relativera” filosofiens sanningar med tillhjälp av en språkhierarki, ha vi beträtt tröskeln till den moderna filosofiens ännu outforskade domäner. Vi ha fört läsaren till en punkt, från vilken han icke blott kan överblicka den logiska empirismens gärning i det förgångna, utan även se, var den nya riktningen söker anknytning till framtiden. Han finner, att själva filosofibegreppet ännu ligger i stöpsleven. Metalogiken har hotat den logiska empirismen med en tillfällig ”avfilosofering” i det den något ensidigt tagit fasta på problemens ”formella”, matematiskt-kalkylatoriska sida. Det tyckes sannolikt, att de impulser, som driva utvecklingen vidare, åter skola vara ägnade att fastare anknyta den nya riktningen till de centrala tankebanorna i filosofiens klassiska tradition.

Kommentar

”Filosofibegreppet i stöpsleven” utgör tredje delen av sista kapitlet i Den logiska empirismen från 1943. Här återkommer von Wright till Wittgensteins uppfattning om filosofin och dess mål. von Wrights betraktelse rör sig från Tractatus logico-philosophicus till Wittgensteins senare filosofi, som han hade blivit bekant med under sin vistelse i Cambridge 1939 genom Wittgensteins föreläsningar, deras privata diskussioner och sin läsning av en kopia av den s.k. Blå boken, som Wittgenstein dikterade för sina studenter 1933–1934. När Den logiska empirismen publicerades 1943, hade ännu inget filosofiskt alster från Wittgensteins senare period publicerats i tryckt form.

Texten återges efter G.H. von Wright, Den logiska empirismen. En huvudriktning i modern filosofi, Helsingfors: Söderströms 1943, s. 177–184. (Publikation nr 28 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.) Korsreferenser till andra delar av boken har utelämnats.

Litteratur

Niiniluoto, Ilkka 2005, ”Eino Kaila ja Wienin piiri”, Ilkka Niiniluoto & Heikki J. Koskinen (toim.), Wienin piiri, Helsinki: Gaudeamus, s. 168–196.

Niiniluoto, Ilkka 2017, ”Eino Kaila and the Vienna Circle”, Sami Pihlström, Friedrich Stadler & Niels Weidtmann (ed.), Logical Empiricism and Pragmatism, Cham: Springer, s. 185–199.

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

Wittgenstein, Ludwig 1958, The Blue and Brown Books. Preliminary Studies for the ”Philosophical Investigations”, Oxford: Blackwell. [Svensk översättning av Lars Hertzberg och Aleksander Motturi 1999, Blå och bruna boken, Stockholm: Thales.]

von Wright, Georg Henrik 1989, ”Intellectual Autobiography”, L.E. Hahn & P.A. Schilpp (ed.), The Philosophy of Georg Henrik von Wright, La Salle, IL.: Open Court, s. 3–55.

Filosofien och vetenskaperna

Filosofien har kallats vetenskapernas drottning. Mindre anspråksfullt och sakligt mera träffande vore det att kalla filosofien vetenskapernas moder. Många specialvetenskaper leder sitt historiska ursprung från den filosofiska spekulationen, från vars förmynderskap de frigjort sig under en långsamt fortgående differentieringsprocess. Helt allmänt kunde man säga, att en vetenskap blivit självständig, när begreppsbildningen inom densamma nått en exakthet, som tillåter en entydig konfrontation mellan teorierna och den verklighet ifrågavarande vetenskap utforskar. Denna självständighet är likväl i regel bara relativ, både historiskt och sakligt sett. Vad detta innebär, vill denna uppsats ge en aning om.

Bortser man från det huvudsakligen deskriptiva sanningssökandet i naturbeskrivningens och den historiska berättelsens form, kan man påstå, att hos grekerna bara två vetenskaper nådde en i viss mån självständig utveckling vid sidan av filosofien. Den ena var matematiken, den andra astronomien. Dessa uråldriga specialvetenskaper synes ha mottagit sina tidigaste impulser från vissa tekniskt-administrativa och kultiskt-religiösa behov hos de äldsta kulturfolken. Men det var först när jonierna övertog de matematiska och astronomiska färdigheterna från egyptier och kaldäer, som stjärnkunskap och räknekonst blev vetenskaper eller ett sökande efter sanningen för dess egen skull. Detta skedde vid ungefär den tidpunkt, när hos samma gudabenådade grekiska folkstam den egentliga filosofien föddes. Under hela antiken bevarade de två specialvetenskaperna ett intimt samband med den filosofiska spekulationen. De ofta anförda – sannolikt av någon senare grekisk historieskrivare uppfunna – orden ovan ingången till Platons Akademi, att här månde ingen träda in, som ej var matematiker, får för oss en djupare innebörd, om vi besinnar, att ur denna namnkunniga skola faktiskt många av antikens yppersta räknemästare och astronomer framgått.

Medan i Platons Akademi rådde en för den exakta forskningen gynnsam atmosfär, var förhållandet i den av Aristoteles grundade peripatetiska skolan i viss mån ett annat. Det förefaller som om i Aristoteles filosofi vissa djupt vetenskapsfientliga tendenser i antikens tänkesätt funnit sitt systematiserade uttryck, tendenser som bl.a. förklarar för oss, varför fysiken hos grekerna – trots en Arkimedes aktningsvärda ansatser – aldrig nådde ett vetenskapligt stadium. Som känt blev Aristoteles inflytande normgivande för den profana forskningen under den medeltida kulturens blomstringsperiod och ända fram till det sextonde århundradet.

Den gigantiska idékamp, som vi bevittnar vid nya tidens inbrott, är till en av sina viktigaste sidor den pånyttfödda platonismens kamp mot aristotelismen. Nu realiseras för första gången sedan Platons Akademi, men i ojämförligt mycket större skala, en andlig inställning, som möjliggör ett verkligt exakt tänkande. Vi tycker oss nästan se, hur Akademiens stoltheter, Platon själv, Eudoxos, Theaitetos, går igen i forskningens stora nydanare, Kepler och Galilei, Descartes, Leibniz och Newton. Resultatet blir inte bara ett enastående uppsving för filosofien, utan också en ny fas i vetenskapernas frigörelse. Matematiken och astronomien utträder ånyo ur sitt moderssköte i filosofien och i deras följe kommer en ny vetenskap: fysiken.

Fysiken torde få hållas för den europeiska nya-tids-kulturens främsta vetenskapliga nyvinning, liksom matematiken var grekernas. Om vi med teoretiska erfarenhetsvetenskaper menar sådana, som eftersträvar en allmän eller av belägenhet i rum och tid oberoende kunskap om företeelserna, och med deskriptiva sådana, som beskriver individuella företeelser i rummet och tiden, så intar fysiken uppenbarligen ett slags nyckelställning inom den förra gruppen. Denna nyckelställning yttrar sig i en benägenhet att bedöma s.k. vetenskapliga förklaringars grad av slutgiltighet efter vår förmåga att härleda dem ur fysikens lagar. En sådan bedömningsgrund tilllämpas allmänt, ville jag påstå, inte bara på vetenskaperna om den döda, utan också om den levande naturen.

Dessa sistnämnda, de biologiska vetenskaperna, innefattar som en viktig del psykologien eller studiet av de livsföreteelser, vilka traditionellt uppfattas såsom yttringar av ”själsliv”. Till psykologien hör också utforskningen av organismerna som samhällsvarelser (socialpsykologi), medan studiet av strukturen hos de olika relationssystem eller fält – massor, grupper, samhällen, korporationer, stater –, där dessa samhällsvarelser hör hemma, vanligen säges utgöra en särskild vetenskap, sociologien, eller kanske hellre vetenskapsgrupp, de s.k. samhällsvetenskaperna.

Psykologien och samhällsvetenskaperna var ännu för vidpass hundra år sedan grenar inom den filosofiska spekulationen. I själva verket pågår fortfarande dessa discipliners självständigblivande, också om processen numera hunnit så långt, att den i det allmänna medvetandet börjar te sig såsom väsentligen avslutad. Jag skall här lämna sociologien å sido och bara säga några ord om psykologien.

Psykologien som fristående vetenskap är väsentligen en skapelse av det tyska 1800-talet. Redan filosofen Herbart framställde krav på exakta metoder efter matematiskt-naturvetenskapligt mönster i själsforskningen och hans elev Lotze sökte anknytningspunkter för psykologien i tidens medicinska vetande. Sina viktigaste incitament till en självständig utveckling på empirisk och experimentell grund mottog den spirande vetenskapsplantan likväl från sinnesfysiologien. Det är också belysande, att den psykologiska och den sinnesfysiologiska forskningen har många gemensamma klassiker såsom Johannes Müller, Hering, Helmholtz och Mach.

Den vetenskapliga psykologien i sin ”klassiska” form kan sägas i huvudsak bygga på två metodologiska förutsättningar, mer eller mindre uttryckligt erkända av denna psykologis företrädare. Den ena är åsikten, att psykologiens studieobjekt är direkt tillgängligt endast för de upplevande subjekten själva. Den andra, att det psykiska livets lagar kan uttryckas såsom konstanta orsakssamband mellan isolerade skeenden, en uppfattning som i sista hand övertagits från den newtonska mekaniken. Den förra förutsättningen kan vi kalla den äldre psykologiens introspektionism, den senare dess associationism.

Den psykologi, som byggdes upp på dessa båda postulat, ter sig numera som en ganska blodlös konstruktion. Man kan med skäl beskylla den akademiska 1800-talspsykologien för att varken ha lyckats pejla människosjälens djup eller skänka oss praktiskt användbar kunskap om de levande varelsernas reaktionssätt. Intet under, att utvecklingen inom den unga vetenskapen måste leda till en kris, vars omfattning och djup man knappast kunde ana under de relativt idylliska år, när den Weber-Fechnerska lagen för sambandet mellan förnimmelsestyrka och retning betecknade höjdpunkten av exakt vetande om själen.

Den första samlade ansatsen till en förnyelse av själsvetenskapen är psykoanalysen, som kallar sig själv ”djuppsykologi” för att ange en medveten motsats till tidigare ”ytpsykologi”. Också om Freud måste hållas för en av de mest geniala psykologer, som funnits, och psykoanalysen berikat vårt vetande om människan med många viktiga rön, är dock riktningen alltför lös i sina metodologiska grunder för att kunna kallas vetenskaplig psykologi i egentlig mening.

Bättre grundade anspråk på vetenskaplighet har gestaltteorien, vars födelse brukar dateras till åren närmast innan det första världskriget. Denna märkliga riktning i modern psykologi har liksom psykoanalysen uppdagat och beskrivit ett stort antal fakta, som ingen senare forskning skall kunna förbigå. Men den har därjämte försökt ge en teoretisk tydning av själsföreteelserna från helt andra utgångspunkter än 1800-talspsykologien. Denna tydning måste likväl för den kritiska betraktelsen te sig utomordentligt dunkel och gestaltpsykologiens förgrundsfigurer Wertheimer, Köhler och Koffka är i nästan lika hög grad metafysiska konstruktörer som exakta vetenskapsmän.

Gestaltpsykologien riktar sig främst mot den andra av den äldre själsvetenskapens ovan nämnda grundförutsättningar, associationismen. Som den nya riktningens viktigaste bidrag till den psykologiska teoribildningen får man beteckna insikten, att lagarna för det psykiska livet har en långt mera invecklad struktur än man tidigare, under intryck av ett modelltänkande i den klassiska mekanikens termer, var benägen att föreställa sig. Det är denna insikt, som kommer till dunkelt uttryck i gestaltpsykologernas globala eller holistiska begreppsbildningar. Ju mera forskningen framskrider, desto tydligare blir det emellertid, att dessa helhetssynpunkter på själsföreteelserna inte så mycket innebär ett principiellt avsteg från den tidigare uppfattningen som snarare en påbyggnad och utdifferentiering av densamma i riktning mot större formrikedom. En liknande utveckling har f.ö. också ägt rum inom fysiken, där de ”mekanistiska” modellerna alltmer befunnits otillräckliga och fått vika för globala föreställningssätt, som uppvisar en påfallande och ofta framhållen analogi till de av gestaltpsykologerna lancerade.

I det närmaste årsbarn med gestaltpsykologien är behaviorismen. Denna vänder sig med stor pondus mot den första av den tidigare psykologiens förutsättningar, introspektionismen. Idealet blir ”en psykologi utan medvetande”. Samtidigt fasthåller emellertid den äldre behaviorismen hos Watson och hans meningsfränder vid den associationistiska psykologiens förenklade uppfattning om de psykologiska lagbundenheternas byggnad. Behavioristerna talar visserligen inte om associationer, men i stället om dessa introspektionistiska enheters motsvarigheter i kroppslivet, de s.k. betingade reflexerna, som tänkes vara konstanta funktionssamband inom vår reaktionsmekanism. Härmed bäddar behaviorismen för psykologien en Prokrustes-bädd, som blir ödesdiger för genomförandet av riktningens eget program, ett vetenskapligt studium av levande varelsers beteende.

Behavorismens främsta betydelse för psykologiens utveckling till vetenskap synes mig vara, att den vill göra rent hus med de animistiska förklaringarna. En förklaring säges vara animistisk, om den antar ett psykiskt förlopp – ett medvetande – som orsak till ett fysiskt, här närmast kroppsligt skeende. Man har en intuitiv känsla av att animistiska förklaringar är i eminent grad ”ovetenskapliga” och att psykologiens hittillsvarande ofullgångenhet som vetenskap till inte ringa del berott på en ingrodd benägenhet för animism, t.ex. i den gestaltteoretiskt påverkade drift- och behovspsykologien. Att man bekämpar animismen, behöver emellertid ingalunda innebära, att man vill avskaffa den introspektiva metoden som sådan, – på sin höjd att man något omtolkar dess populära innebörd. Enligt min mening kan också en radikal behaviorism utan att förneka sig själv beakta alla på introspektionens väg uppdagade fakta om själslivet.

En forskning, som kunde förena gestaltteoriens insikt i de psykologiska lagbundenheternas helhetsnatur med behaviorismens krav på icke-animistiska orsaksförklaringar, skulle utan tvivel beteckna ett stort för att inte säga avgörande framsteg i psykologiens utveckling mot ”den sicheren Gang einer Wissenschaft”. Det är faktiskt en sådan syntes – ibland kallad gestaltbehaviorism –, som man anar i den allra nyaste psykologien. (Fenomenet sammanhänger förmodligen delvis med de ledande gestaltpsykologernas utvandring från Europa till behaviorismens hemland i Amerika.) Tecknen tyder sålunda på att den stora kris, som synbarligen var nödvändig för att psykologiens ställning som vetenskap skulle beseglas, närmar sig slutet. Ett yttre symptom härpå är den självständiga position, som psykologien i snabbt tempo tillvinner sig vid universiteten, och den växande uppmärksamhet, som den unga forskningsgrenens praktiska tillämpningar börjat tilldraga sig.

Jag kan inte motstå frestelsen att här spekulera något över psykologiens framtid. Det synes mig ingalunda säkert, att det som vi traditionellt betecknar med termen psykologi alltid kommer att sammanföras under detta namn. En differentiering längs två huvudlinjer kunde tänkas. Å ena sidan har vi utforskandet av varelsernas s.k. molara reaktioner eller beteende i ”egentlig” mening. Hit räknar jag också människans verbala förhållningssätt, alltså uttrycken för hennes s.k. inre erfarenhet. Å andra sidan har vi vetenskapen om beteendets underliggande neuro-fysiologiska orsaker. Det märkliga synes mig nu vara, att ett stort antal av de teoretiska huvudproblem, som psykologien s.a.s. ärvt från filosofien, i sin vetenskapliga gestalt snarare blir fysiologiska än molar-behavioristiska respektive fenomenologiskt-introspektionistiska problem. Jag vill här bara hänvisa till ett enda exempel eller riktigare komplex av exempel, nämligen det ljus som den nyare forskningen rörande det vegativa nervsystemets funktioner kastat över de s.k. spontana yttringarna av själsliv, alltså jagets problem, viljans frihet, drifternas och behovens dynamik m.m. Hur dessa filosofiskt-psykologiska frågor gjorts tillgängliga för ett strängt naturvetenskapligt betraktelsesätt, hör utan tvivel till den nutida forskningens allra mest fascinerande kapitel.

Psykologien är inte den sista specialvetenskap, som vuxit fram ur filosofien. En ännu yngre finnes, logiken. Den nya logiken, som också kallas logistik eller symbolisk eller matematisk logik, är ett utanför kretsen av fackmän ganska litet känt område, om vars natur några ord kan vara på sin plats.

1800-talet var en guldålder för matematiken. Vissa grenar av denna vetenskap utvecklades då till en relativ fulländning, samtidigt som nya skott på matematikens jätteträd sköt fram. Ett exempel på den senare företeelsen är Cantors grundläggning av mängdläran, som kunde sägas göra ett av den filosofiska spekulationens traditionella objekt, oändlighetsbegreppet, tillgängligt för exakt tänkande. Mängdlärans uppkomst illustrerar sålunda i miniatyr den allmänna utvecklingslinje, som vi här följer, nämligen vetenskapernas födelse ur filosofien.

Matematiken kunde populärt beskrivas som ett bestämt slag av följdriktigt resonerande från uppställda förutsättningar. Förmågan att resonera följdriktigt är en del av vår andliga utrustning, som vi för det mesta gör bruk av utan att närmare reflektera över dess natur.

Nu inträffade emellertid inom mängdläran något, som skulle rubba själva grundvalarna för denna naiva inställning till vår inneboende förmåga att tänka följdriktigt. Det visade sig, att man från samma premisser kunde föra till synes oangripliga bevis, vilkas resultat motsade varandra. Man hade upptäckt de s.k. paradoxerna i mängdläran, av vilka den äldsta är Burali-Fortis från 1897 och den mest omtalade kanske Russells från 1903.

Det systematiska studiet av det följdriktiga tänkandets form är logiken. Det är begripligt, att så länge det följdriktiga tänkandets tillämpning inom matematiken och annorstädes inte ledde till några specifika svårigheter, vetenskapen om själva detta tänkande inte kom att ägnas någon större uppmärksamhet. Fullt naturligt är det emellertid också, att en sådan ”skandal” som paradoxerna i mängdläran måste bli ett kraftigt incitament för logikens fortsatta utveckling.

Faktiskt hade logiken redan före Cantor mottagit betydelsefulla impulser till en renässans. Den engelske matematikern Boole hade i mitten på 1800-talet upptäckt, att viktiga delar av den traditionella logiken kunde iklädas den exakta formen av ett algebraiskt system, s.k. Booles algebra. Senare hade tysken Frege påbörjat en stort tänkt analys av det logiska fundament, som ligger till grund för matematiken. När till dessa impulser kom upptäckten av mängdlärans paradoxer, var tiden kommen för en radikal förnyelse av den logiska vetenskapen. Denna förnyelse genomfördes sedan av två tänkare från Cambridge, A. N. Whitehead och Bertrand Russell i det aldrig fullbordade monumentalverket Principia Mathematica, vars tre första delar utkom åren 1910–13. Med Principia Mathematica, som förvisso förtjänar nämnas bland detta sekels främsta intellektuella prestationer, förvandlas logiken slutgiltigt från filosofisk propedeutik med en vedertagen bismak av pedanteri till en självständig vetenskap, vars oberoende av den egentliga filosofien i växande grad börjar komma till synes också i den akademiska undervisningen.

Av logiken kunde man särskilja en ren och en tillämpad form. Den rena logiken undersöker de för allt följdriktigt tänkande gemensamma principerna, medan den tillämpade har till uppgift att klarlägga, hur dessa principer fungerar inom speciella områden av vardagligt eller vetenskapligt tänkande.

Hittills har den tillämpade logiken i övervägande utsträckning haft matematiskt tänkande till studieobjekt. Redan Frege ville visa, att hela matematiken kunde härledas ur den rena logikens begrepp och grundsatser och samma strävan låg till grund för Russells och Whiteheads verk. Mellankrigstidens förnämsta insats inom logiken åter var Hilberts försök att bevisa matematikens motsägelsefrihet. Däremot har förhållandevis litet blivit gjort för att tillämpa den nya logiken för ett studium av följdriktigt tänkande av icke-matematisk art, t.ex. inom psykologien, historieforskningen eller juridiken. Som en aktningsvärd ansats kan man dock nämna den kände engelske forskaren Woodgers friläggning av det logiska skelettet inom grenar av biologien. Det är min övertygelse, befäst i samband med undersökningar av de allmänna strukturer, som ligger till grund för s.k. induktivt tänkande, att logikens tillämpningar långt ifrån är uttömda med matematiken och att också andra vetenskaper än de i vedertagen mening exakta skall med framgång kunna bearbetas med de nya tankeredskapen.

Under de senaste hundra åren har sålunda tre betydelsefulla delar av den traditionella filosofien utträtt ur det spekulativa skedet av sin utveckling och blivit självständiga vetenskaper: studiet av samhällsföreteelserna, studiet av själslivet och studiet av tankelagarna. Man frågar sig, om det till slut skall återstå något alls av filosofien och om utvecklingens mål är en restlös utdifferentiering av forskningen i specialvetenskaper.

Det finns en riktning inom samtida tänkande, som vill besvara frågorna med ett finis philosophiae. Denna riktning menar, att den traditionella filosofiens frågeställningar antingen riktar sig till ett område av verkligheten och då kan och bör besvaras av en specialvetenskap, eller också berör vårt sätt att uttrycka oss och resonera om en del av verkligheten och i så fall besvaras av logiken tillämpad för att klarlägga en bestämd specialvetenskaps begreppsvärld och tankestrukturer. Sin specifikt ”filosofiska” natur bibehåller dessa problem bara så länge vi inte gjort klart för oss, om de är av det ena eller det andra slaget, verklighetsfrågor eller logiska frågor. Vill man överhuvud längre bruka namnet filosofi för ett någorlunda enhetligt forskningsområde, hade man att definiera filosofien som tillämpad logik. Eller, som denna riktnings förnämsta målsman Rudolf Carnap säger: Philosophie ist Wissenschaftslogik.

Denna moderna uppfattning av filosofien innehåller helt säkert mycket att taga vara på. Likväl skulle jag hålla för givet, att den inte är uttömmande. För att få en föreställning om, varuti den borde kompletteras, må vi konfrontera den med en äldre och mera populär åsikt om vad filosofi är.

Enligt en gängse mening svarar vetenskapen på frågan ”huru?”, men aldrig på frågan ”vad?”. Fysiken känner ett stort antal lagar för hur krafter verkar, men den upplyser oss inte om vad en kraft är för något. Frågorna om kraftens och andra vetenskapliga forskningsobjekts ”väsen” har man ofta velat utmönstra ur vetenskapen under motivering att de hör hemma i filosofien, som sålunda vore läran om väsensproblemen. Man frågar sig, om och i vilket avseende en sådan uppfattning längre är försvarlig och hur den förhåller sig till åskådningen om filosofien som tillämpad logik.

Till det djupsinnigaste som skrivits om väsensfrågorna hör Heinrich Hertz inledande betraktelser i Die Prinzipien der Mechanik. Hertz utgår från en analys av de tre första lagarna i Newtons mekanik: tröghetslagen, lagen om kraftens proportionalitet mot rörelseimpulsen samt lagen om aktion och reaktion. Han påpekar, att de åskådliga föreställningar om kraftbegreppet, som anknyter till de två första lagarna, omöjligt kan vara identiska med dem, som sammanhänger med den tredje lagen. Eller annorlunda: kraftbegreppet har påbördats sinsemellan motstridande bestämningar. Det är, menar Hertz, en dunkel aning om dessa kontradiktioner, som tar sig uttryck i frågan om kraftens ”väsen”. Redan i frågans formulering förråder sig vissa oberättigade förväntningar med hänsyn till svaret. Det kan synas, som om vi menade, att det gällde att utöka vår kunskap med nya, hittills okända relationer, i vilka kraftbegreppet ingår, medan det i själva verket gäller att avlägsna inre motsägelser mellan de redan kända relationerna, t.ex. sålunda att man utmönstrar några av dem från kraftbegreppets användningssfär. När dessa pinsamma motsägelser röjts ur vägen, säger Hertz, är visserligen frågan om kraftens ”väsen” obesvarad, men den ansätter inte längre den forskande anden och upphör sålunda att finnas till.

Vi skall nu för Hertz tankegång söka ett mera allmängiltigt uttryck. – Begreppen i en vetenskap kunde indelas i två slag. Dels har vi ”tekniska termer”, vilka s.a.s. uppstått inom vetenskapen själv och har en konventionell karaktär, som gör dem ur ”filosofisk” synpunkt tämligen ointressanta. Ett sådant begrepp inför fysikern t.ex., när han definierar ett dyn som den kraft, vilken åt grammassan ger en acceleration av 1 cm/sek. Dels har vi en ”bottensats” av allmänna termer, som övertagits från vardagsspråket och med vilkas tillhjälp de tekniska termerna i sista hand är definierade. Sådana begrepp är kraft, massa, rum, tid, energi, liv m.fl. Med ord av detta senare slag förbinder vi småningom ett stort antal genom observation och experiment upptäckta relationer mellan företeelserna i erfarenhetsvärlden. Dessa relationer kommer samtidigt att från någon speciell sida precisera innebörden i de allmänna orden, vilkas exakta betydelse sällan kan utläsas ur deras användning i vardagsspråket. Emellertid händer det, att till följd av dessa preciseringar ordens innebörd omärkligt förskjuts än i den ena, än i den andra riktningen, så att de till slut kanske används i ett flertal helt skilda eller bara delvis sammanfallande betydelser. Förr eller senare plägar då en konflikt yppa sig mellan den faktiska, ehuru omedvetna betydelseförskjutningen och det likaså omedvetna fasthållandet vid att under ordens användning i skiftande sammanhang döljer sig en enhetlig innebörd. Det är sådana konflikter, som manifesterar sig i frågeställningarna om tingens ”väsen” och besläktade problem.

Om denna utredning är riktig, så är väsensfrågorna inte alls problem om verklighetens beskaffenhet och ”yttersta grund”, utan om vissa allmänna ords innebörd. De filosofiska problemen vore sålunda icke några verklighetsproblem, utan betydelseproblem. Filosofiens uppgift är att anvisa orden en användning, som inte är motsägelsefull och därigenom befria oss från den ”mentala kramp”, som förorsakas av omedvetna motsägelser och tar sig ett snedvridet uttryck i väsensfrågorna så som vi populärt uppfattar dem. Denna åsikt om filosofien uttrycktes med stor klarhet av den geniale tyske upplysningstänkaren Lichtenberg och hyllas i vår tid framför allt av österrikaren Ludwig Wittgenstein. Man må observera, att det inte så mycket är fråga om en programförklaring för vad filosofien bör vara, som ett försök att förklara, vad den kulturhistoriska företeelse, som kallas filosofi, egentligen är för något.

Låt oss alltså anta, att filosofien analyserar betydelsesammanhang. Hur går en sådan analys till? Väljer man några tidsenliga exempel på filosofisk analys, skall man finna, att denna med förkärlek betjänar sig av den moderna logiken för att få till stånd något som kallas en axiomatisering och formalisering av de undersökta begreppsområdena. En sådan axiomatisering var det också, som Hertz eftersträvade i fråga om mekaniken, ehuru han inte förfogade över den nutida logistiska apparaturen. Och något liknande är det Hans Kelsen i våra dagar – likaså utan logistiska hjälpmedel – sökt åstadkomma i fråga om stats- och rättsläran. Dylika bearbetningar av vetenskaperna kallar vi emellertid, oberoende av om de utnyttjar den moderna logikens landvinningar eller inte, tilllämpad logik.

Det kan nu se ut, som om vi kommit till resultatet, att tesen om filosofien som läran om väsensproblemen kan förstås på ett sätt, som inte bara är förenligt med tidsenliga åskådningar, utan rentav leder till identitet med tesen om filosofien som vetenskapslogik. Fullt så enkel är dock saken inte. Ser vi på filosofien så som Lichtenberg och Wittgenstein gör, är den tillämpade logikens formaliseringar, alltså systemen av definitioner, axiom och teorem, inte i och för sig av filosofiskt intresse, utan endast i den mån de har en bestämd psykologisk effekt, nämligen att röja ur vägen missuppfattningar och skenfrågor, som uppstått på grund av ett oklart, d.v.s. omedvetet motsägelsefullt språkbruk. Den filosofiska verksamheten själv kan vi beskriva som tillämpad logik – åtminstone om vi ger termen en tillräckligt vidsträckt tolkning –, men de filosofiska resultaten faller utanför logikens domän. De ger sig till känna subjektivt i en känsla av klarhet och befrielse från plågsamma frågor; objektivt kommer de till uttryck i ett preciserat språkbruk och reviderade vetenskapliga problemställningar.

Filosofien, säger Wittgenstein, är inte ett system av satser, utan en verksamhet i avsikt att klarlägga betydelsen hos redan föreliggande satser i vetenskapen eller vardagslivet. Det bestående inom filosofien är därför inte filosofiska ”sanningar”, utan det bestående är en filosofisk attityd eller inställning till kunskapen. Filosofen eftersträvar det, varförutan kunskapen på sin höjd kan omsättas i teknik och sanningen är dömd att stelna i formalism, nämligen klarhet. Han söker den insikt, som undanrödjer snärjande skenfrågor, omöjliggör sofistiskt dubbelspel och bryter de innehållslösa ordens makt över tanken.

Det säger sig självt, att den filosofiska attityden ingalunda är något, som utmärker bara filosoferna i ordets trängre mening. Man överdriver knappast, om man betecknar den som en väsentlig ingrediens i all sann vetenskaplig begåvning. Den filosofiska sinnesförfattningens utomordentliga betydelse för utvecklingen inom vetenskaperna är i varje fall uppenbar för envar, som inte lever i perspektivlös ignorans om det väldiga idédrama, som forskningens historia från Galilei och Descartes fram till Hilbert och Einstein upprullar för vår blick. Söker vi intränga i den sakliga bakgrunden till detta historiska förlopp, skall vi finna, att växelverkan mellan filosofi och vetenskap är en djupt meningsfull process, som aldrig förlorar sin aktualitet. Ty så länge en vetenskapsgren överhuvudtaget lever, d.v.s. så länge våra kunskaper om någon sida av verkligheten förkovras hand i hand med nya upptäckter, så kan vi inte bortse från möjligheten, att en kris av det slag, som tidigare skildrades, skall uppstå i denna vetenskaps begreppsliga fundament. Det ingrepp, som till slut upphäver krisen, är en ”filosofisk” bragd, oavsett om bakom det står en vetenskapligt kunnig filosof eller en filosofiskt begåvad vetenskapsman. Kanske är det senare alternativet i våra dagar det vanligare, kanske blir det en gång det enda som längre har praktisk betydelse. Inte minst om så är fallet, måste det framstå som en av den akademiska filosofiundervisningens högsta uppgifter att hos unga vetenskapsidkare inom alla discipliner väcka till liv och leda till rätta ett filosofiskt intresse.

Det vore frestande att förlikna filosofiens förhållande till vetenskaperna vid konstens förhållande till ”livet”, d.v.s. till våra personliga ställningstaganden och uppfattningssätt. De stora konstnärerna är de stora livsförnyarna, som lyckats spränga de traditionella och konventionella formerna för vårt sätt att se, känna eller tänka och sålunda gör det möjligt för andra att reagera enligt nya och oförutsedda mönster. På samma sätt verkar det filosofiska intellektet förnyande på de begreppsmönster, i vilka vetenskaperna strävar att inruta verkligheten. Och liksom i de stora konstverken mästarnas skapardrift lever ett tidlöst liv i toner, färg och rytmer, så lyser i de stora filosofiska idébyggnaderna en evig låga av kompromisslös lidelse för tankens adekvata uttryck.

Kommentar

”Filosofien och vetenskaperna” är von Wrights installationsföreläsning som professor i svenskspråkig filosofi vid Helsingfors universitet. Föreläsningen hölls den 17 april 1946 och publicerades senare samma år i Finsk Tidskrift. I artikeln diskuterar von Wright filosofins relation till olika vetenskaper som så småningom har frigjort sig från filosofin. I slutet av artikeln kommer von Wright också in på Wittgensteins uppfattning om filosofin som en verksamhet vars uppgift är att klarlägga betydelseproblem snarare än verklighets- eller väsensfrågor. Wittgensteins uppfattning jämställs med upplysningstänkaren Georg Christoph Lichtenbergs (1742–1799) och fysikern Heinrich Hertz (1857–1894) syn på filosofin.

von Wright hade redan 1942 publicerat en artikel om Georg Lichtenberg som filosof där han identifierar en parallell till Wittgenstein. Det bör nämnas att Wittgenstein under en tid ville använda ett citat från inledningen till Heinrich Hertzs Die Prinzipien der Mechanik (1910) som motto för sina Filosofiska undersökningar (se Baker och Hacker 2005, s. 29–33):

Sind diese schmerzenden Widersprüche entfernt, so ist zwar nicht die Frage nach dem Wesen beantwortet, aber der nicht mehr gequälte Geist hört auf, die für ihn unberechtigte Frage zu stellen. (Hertz 1894, s. 9.)

von Wright parafraserar citatet i sin föreläsning på följande sätt:

När dessa pinsamma motsägelser röjts ur vägen, säger Hertz, är visserligen frågan om kraftens ”väsen” obesvarad, men den ansätter inte längre den forskande anden och upphör sålunda att finnas till. (von Wright 1946, 11.)

Texten återges efter Finsk Tidskrift 140, 1946, h. 2–3, s. 93–106. (Publikation nr 71 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Hertz, Heinrich 1894, Die Prinzipien der Mechanik in neuem Zusammenhange Dargestellt. Gesammelte Werke, Band III, Leipzig: Johann Ambrosius Barth.

Baker, Gordon & P.M.S. Hacker 2005, Wittgenstein. Understanding and Meaning. Part II: Exegesis § 1–184, Oxford: Blackwell.

von Wright, Georg Henrik 1942, ”Georg Christoph Lichtenberg als Philosoph”, Theoria 8, s. 201–217.

2. Femtio och sextiotalet: kring Logik, filosofi och språk (1957)

Modern filosofi I

En orientering i filosofiska strömningar som spelat stor roll i modern skönlitteratur och kritik

I

Man kunde knappast välja ett mera krävande ämne för några uppsatser i en tidskrift. Att skriva om modern filosofi är ungefär liktydigt med att söka teckna en bild av vår tids andliga situation. En sådan teckning måste vara behäftad med många fel: dels perspektiviska förvrängningar, som bero på tecknarens ställning i förhållande till sitt föremål, dels ensidigheter som bero på hans personliga smak och värderingar. Jag är alltför starkt medveten om svårigheterna för att försöka teckna en totalvy. Min avsikt är bara att litet närmare redogöra för en sida av modernt tänkande. För att låta mitt ämne framstå i rätta proportioner, skall jag emellertid först antyda vilka andra sidor det uppvisar och hur dessa sidor lämpligen grupperas inom helheten.

Man kunde tala om civilisationens fyra stora potenser: staten, religionen, konsten och vetenskapen. (Burckhardt talar om historiens tre potenser: staten, religionen och kulturen.) Jag tror det är en god tanke att särskilja fyra huvudströmningar i modern filosofi, orienterade mot var sin av dessa fyra potenser.

En huvudströmning är orienterad mot staten. Inte så att staten skulle vara dess enda eller ens huvudsakliga föremål för eftertanke. Utan så att vi bäst förstå den mot bakgrunden av sociala och politiska företeelser i nutiden. Denna strömning är marxismen. Den spelar inte en framträdande roll i den andliga miljön hos oss. Men vi få inte glömma, att på hälften av jordens yta och för halva mänskligheten är i dag marxismen den enda levande filosofien. Som en världsåskådningsformande kraft har den större praktisk betydelse än någon annan idéströmning i nutiden. Kunskap om Marx lära är nödvändig för envar som vill bilda sig en allsidig uppfattning om vår tids kultur.

Det är likväl inte marxismen, som jag här skall behandla. Jag har svårt att tro annat än att marxismen, som filosofi betraktad, är en dålig lära. Något annat skäl för min uppfattning skall jag inte här ge än det, att marxismen är en filosofi som hyllar auktoriteter och stöder sig på dogmer.

En annan huvudlinje i nutidens tänkande är vänd mot religionen. Det är den nyskolastiska strömningen, vars kraftigaste gren är den s.k. nytomismen. Nyskolastiken spelar sedan slutet av senaste sekel en framträdande roll i den katolska världens andliga liv. I likhet med marxismen är den en auktoritetsfilosofi. Därmed menar jag inte, att den skulle stödja sig på kyrkans auktoritet. Utan jag tänker på dess auktoriteter bland filosofiens klassiker, främst Aristoteles och den helige Tomas. Och jag ville påstå, att ingen levande filosofi kan fördra det tyranni över tanken som en auktoritet utövar, så snart han blir ”erkänd”. (En filosof är en människa, som frågar.) Detta förklarar måhända, varför varken marxismen eller nyskolastiken frambragt någon enda tänkarpersonlighet som, såvitt jag kan se, förtjänade kallas en första rangens filosof. Detta sagt med all respekt för båda dessa rörelsers ideologiska slagkraft.

Om en tredje riktning tror jag man kan säga, att den bäst förstås i sammanhang med företeelser på konstens, närmast den moderna litteraturens område. Jag avser naturligtvis existentialismen. Som tidsspegel är existentialismen utomordentligt intressant. Den är ett uttryck för den kontinentaleuropeiska människans andliga villkor i en tid, som sett två världskrig utspelas och som upplevat judeförföljelsernas, koncentrationslägrens och ockupationstidernas fasor och förödmjukelser. Det skulle vara lättsinnigt och inskränkt att söka förneka allvaret och betydelsen hos de problem, som existentialisterna brottas med. Men man har rätt att spörja, om filosofien är så att säga det rätta mediet att ställa och behandla dessa frågor i. För egen del tror jag det inte. I Kafkas eller, varför inte, Dostojevskijs romaner, i Rilkes diktning, i Sartres skådespel tycker jag mig uppleva de existentialistiska idéernas sanna liv och mest övertygande uttryck. De existentialistiska systemfilosofierna däremot – hos en Jaspers eller Heidegger – göra på mig ett sällsynt ”akademiskt” och förstenat intryck, som vore de försök att med begreppsliga medel gestalta ett andligt innehåll som till sin natur undandrar sig logisk och systematisk uttolkning.

Slutligen finns det en huvudströmning i modern filosofi, som uppstått och lever i nära förbindelse med tidens vetenskapliga liv. Det är om den, som jag i fortsättningen skall försöka säga några ord. Jag tror, att denna huvudströmning som filosofi betraktad, är den intressantaste av de fyra. Den är i varje fall vår tids mest egenartade bidrag till tänkandets historia. Detta har att göra med följande:

Frågar man, vilken av de nämnda fyra potenserna – staten, religionen, konsten eller vetenskapen – som djupast trycker sin prägel på det moderna livet, så kan väl svaret inte bli annat än att det är vetenskapen. Vi leva i en i högsta grad ”vetenskaplig” tidsålder. Detta bevisas redan av de förändringar som den tillämpade vetenskapen, alltså tekniken, åstadkommit i människans yttre livsvillkor under detta sekel. Om civilisationens tre andra potenser kan man säga, att de i dag leva under intryck av vetenskapens makt. Statens väl beror på hur den kan utnyttja de maktmedel, som vetenskapen ställer till dess förfogande. Religionen och delvis konsten ta till uppgift att varna för dessa maktmedel och föra sådana livsvärdens talan, som vetenskapen-tekniken hotar att åsidosätta eller förtrampa. Vi behöva inte här forska i frågan, om vetenskapens herravälde är mera på ont eller gott. Blotta medvetandet om detta herraväldes existens borde för varje vaken människa i vår tid vara en maning att söka lära något om den filosofi, som lever så att säga med ansiktet vänt mot vetenskapen.

Den moderna mot vetenskapen orienterade filosofiens uppkomst sammanhänger nära med en företeelse på gränsen mellan filosofien och matematiken. Denna företeelse är logikens pånyttfödelse vid mitten av 1800-talet efter att under vidpass fem sekel – sedan högmedeltiden – ha varit en försummad och liksom förstenad del av det filosofiska studiet.

Vad har logik med matematik att göra? För den bildade genomsnittsmänniskan leder väl ordet ”logik” tankarna närmast till en s.k. syllogism. ”Om alla negrer äro människor och alla människor äro dödliga, så äro alla negrer dödliga.” Man inser lätt, att en dylik tankekedja har åtminstone en egenskap gemensam med matematiska förhållanden, nämligen den formella karaktären. Liksom vi veta, att (a + b)² är lika med a² + 2ab + b², oberoende av vad a och b råka vara för tal, så veta vi också, att om alla A äro B och alla B äro C, så äro alla A C, oberoende av vad A, B och C råkar vara för sorts ting. Liksom den algebraiska formelns riktighet beror enbart av summans, produktens och potenseringens begrepp, så får den logiska slutledningen sin giltighet enbart av innebörden i orden ”alla”, ”äro”, ”och”, samt ordparet ”om-så”. Man kallar sådana ord logiska konstanter. Andra logiska konstanter äro nekningsordet ”icke”, konjunktioner i stil med ”men”, ”utan”, ”eller”, indefinita pronomina som ”någon”, ”ingen”, m.fl.

I mitten på 1800-talet lyckades den engelska matematikern George Boole visa, att logiska konstanter ha gemensamt med matematiska begrepp, inte bara den allmänna egenskapen att kunna sammansätta formellt riktiga tankestrukturer, utan också ett stort antal speciella egenskaper, som äro ansvariga för långt gående analogier mellan logik och matematik, mellan ”tänkande” och ”räknande” kunde man säga. Logikens lagar kunna i själva verket uppfattas som ett slags matematiska regler för de logiska konstanternas riktiga handhavande. Liksom det finns matematiska kalkyler, som lära oss, hur ”plus”, ”minus”, ”gånger” osv. användas för att operera med siffror, alltså tal-ord, så finns det logiska kalkyler, som kodifiera reglerna för hur ”icke”, ”och”, ”eller” osv. användas för att operera med ord vilka beteckna t.ex. egenskaper hos eller klasser av saker (såsom ”negrer”, ”människor” och ”dödliga” i vårt exempel med syllogismen) eller relationer mellan saker (t.ex. ”lära”, ”älska”, ”döma”) eller för att förbinda hela satser med varandra.

Man kan säga, att de matematiska kalkylerna formalisera den del av det mänskliga språket, som handlar om tal och andra matematiska saker, och att logiken söker formalisera den del av språket, som handlar om andra saker än i traditionell mening matematiska. Någon skarp gräns mellan saker som falla under matematikens och sådana som falla under logikens domän kan man emellertid inte dra. Därför skulle jag tro, att man riktigast kännetecknar den moderna logikens ställning i vetenskapernas system, om man säger, att den är en ny gren av matematiken eller en utvidgning av matematiken utöver dess traditionella område. Den moderna logiken, som också kallas ”logistik”, ”symbolisk logik” eller ”matematisk logik”, är inte i sig själv att anse som filosofi. Men den är filosofiskt betydelsefull. Därom hoppas jag i fortsättningen kunna ge mina läsare åtminstone en ytlig föreställning.

Den moderna logikens födelse innebär alltså, att i matematikens utmarker uppstå ett antal nya kalkyler eller system. Det är ett välkänt faktum, att mellan olika delar av matematiken kunna råda betydelsefulla samband. En kalkyl kan ibland iklädas en annans formeldräkt, visas vara en del eller en tillämpning av en annan. Sålunda kan geometriens system ges en algebraisk tolkning (s.k. analytisk geometri); sannolikhetskalkylen kan uppfattas som en tillämpning av läran om s.k. mängdfunktioner. Upptäckten av dylika analogier och samband ha ofta varit mycket betydelsefulla steg i matematikens historiska utveckling.

Det var därför en naturlig fråga, om mellan de tidigare matematiska och de nyss upptäckta logiska kalkylerna rådde några samband, som skulle göra det möjligt att härleda det ena slaget av kalkyl ur det andra slaget. Ur denna fråga framsprang tanken, att i själva verket alla matematiska system kunde härledas ur logiska kalkyler, att m.a.o. matematikens olika grenar – aritmetik, algebra, analys, geometri, topologi – hörde till ett gemensamt stamträd med rot i logiken. Tankens upphovsman var en tysk matematiker Frege. Dess mest frejdade förkämpe har varit den engelska filosofen Bertrand Russell.

Om Freges och Russells idé skall kallas mera filosofisk eller matematisk är en fråga om ord. Den har i varje fall den vittsyftande djärvhet, som är de stora filosofiska tankarnas särmärke. Och den är, ville jag säga, ”filosofisk” också däri, att frågan om dess sanning eller falskhet varit av underordnad betydelse jämförd med dess förmåga att inverka befruktande på den fortsatta utvecklingen. Numera anser man allmänt, att idén om matematikens härledning ur logiken är ogenomförbar. Men det verk, Principia Mathematica, i vilket Russell och hans kollega Whitehead ville bevisa logikens och matematikens systematiska enhet, är en av de förnämsta vetenskapliga prestationerna under detta sekel och tillika den grund, som logikens hela fortsatta utveckling bygger på. Principia Mathematica utkom i tre delar åren 1910–13. Det är belysande att verket förblev ofullbordat.

Från Freges och Russells verk utgå många utvecklingslinjer. En av dem är den moderna forskningen i matematikens grunder. Det största namnet på området är David Hilbert. Man kan säga, att den nya logiken inom denna forskning inte spelar rollen av en grund, som matematiken skall byggas på, utan snarare rollen av ett instrument, med vars tillhjälp matematikens lärobyggnad skall genomlysas. Det var Hilberts stora tanke, att alla grenar av matematiken kunde framställas i axiomatiserad form, alltså enligt det mönster som, låt vara bristfälligt, Euklides tillämpade på geometrien. Om matematikens axiomatiserade system skulle man sedan med logikens hjälpmedel bevisa, att de hade vissa eftersträvansvärda egenskaper. Framför allt borde de vara motsägelsefria och fullständiga. Dvs. man måste ur axiomen kunna härleda alla de teorem (”sanningar”), som gälla inom de systematiserade områdena, och dessa teorem få inte strida mot varandra. Vetenskapen om den axiomatiserade matematiken kallar Hilbert metamatematik. Denna metamatematik är i sin tur en tillämpning av logikkalkylen.

Den matematiska grundforskningen kom i ett nytt skede, när en österrikisk logiker vid namn Gödel i början av 1930-talet ådagalade, att bevisen för motsägelsefrihet och fullständighet i metamatematiken stöta på vissa principiella gränser. Efter Gödels upptäckter kännetecknas situationen i matematikens grundforskning av en viss osäkerhet och splittring. Det finns ingen kungstanke motsvarande Freges och Russells om matematikens systematiska härledning ur logiken eller Hilberts om matematikens axiomatisering och genomlysning med logikens tillhjälp, som skulle ge filosofiskt djupperspektiv åt det aktuella skeendet inom denna gren av modern logisk forskning.

De följder av logikens nydaning, som vi hittills nämnt, beröra matematiken och denna vetenskaps filosofi. Emellertid finns det andra följder att omtala, som ha en mera centralt filosofisk betydelse. Vi sade ovan, att logikens kalkyler åsyfta en formalisering av det mänskliga språket. De äro ett slags logisk grammatik, som innehåller reglerna för det korrekta handhavandet av språkets uttrycksmedel. Då frågar man: Vad är ”formell korrekthet”, vad äro logisk sanning och logik för något? Och bakom denna fråga skymtar en annan, ännu större: Frågan om språkets väsen.

II

Det är naturligt, att en så viktig företeelse som språket alltid intresserat filosoferna. Men det är också säkert, att språkets begrepp aldrig haft en så central ställning inom filosofien som i våra dagar. Det har heller aldrig tidigare hänt, att frågan om språket varit det ledande temat hos en av ett tidevarvs största filosofer. Så är emellertid fallet hos österrikaren Ludwig Wittgenstein – vår tids kanske mest egenartade och inflytelserika tänkare.

Wittgenstein kunde kallas den moderna filosofiens ”romantiska geni”. Han föddes i Wien år 1889. Han tillhörde en framstående familj och var arvtagare till en stor förmögenhet, som han likväl skänkte bort för att leva i det närmaste en askets liv. Hans första utbildning var för ingenjörsbanan. Redan på den gick han sina egna vägar: i aeroteknikens barndom uppfann han en reaktionsmotor för flygplan. Vid 22 års ålder övergav han ingenjörens kall för filosofens. Han reste till Cambridge, där han började studera logik för Bertrand Russell, som då var mitt uppe i arbetet på Principia Mathematica. Det dröjde inte länge, innan Wittgenstein själv koncipierade ett verk. Hans arbete avbröts av det första världskriget, där han kämpade i den österrikiska armén. Vid sammanbrottet 1918 råkade han i krigsfångenskap hos italienarna. I sin packning medförde han det nyss fullbordade manuskriptet till sin bok. Han lyckades skicka det från fångenskapen till Russell i England – och vände sedan ryggen åt filosofien. Boken publicerades av Russell i början av 20-talet under titeln Tractatus logico-philosophicus. Den är också till formen ett högst ovanligt arbete, uppbyggt av aforismlika satser i en hierarkisk ordning. Många av satserna ha en stark skönhetsverkan.

Liksom Kant kan sägas sammanfatta den klassiska europeiska filosofiens problematik i frågan: hur är kunskap om en objektiv verklighet möjlig?, så ställer Wittgenstein den nya filosofiens problem i formen: hur är språk möjligt? Det brukar ofta nuförtiden sägas, att människans djupaste egenart, hennes andlighet, är liktydig med hennes förmåga att uppfatta symboler. Språkets eller det symboliska uppfattandets problem är därför en ny form av frågan om människans natur.

På frågan om språkets möjlighet svarar Wittgenstein i Tractatus med att säga, att språket är en bild av verkligheten. Att förstå en sats, menar Wittgenstein, är bokstavligen samma sak som att se vad en bild, t.ex. en tavla eller ett fotografi föreställer. Han tänker sig saken ungefär på följande sätt:

Språkets enklaste satser innehålla inga logiska konstanter. Wittgenstein kallar dem elementarsatser. Vi kunna tänka på satser sådana som ”gossen leker” eller ”Tom älskar Mary”, låt vara att dessa exempel vid närmare undersökning troligen skulle visa sig innehålla logiska konstanter i förtäckt form och sålunda inte äro äkta elementarsatser. En elementarsats består av delar, som beteckna eller motsvaras av något i verkligheten. Wittgenstein kallar delarna namn och motsvarigheterna ting. Termerna äro litet förvirrande, emedan vi måste tänka oss att i vårt exempel inte bara Tom och Mary, utan också att älska äro ”ting”. I satsen äro namnen inte radade efter varandra i godtycklig ordning. Utan de sammansätta en språklig struktur eller konfiguration. Det är denna struktur som, enligt Wittgenstein, är en bild av ett sätt varpå de mot namnen i satsen svarande tingen i verkligheten kunde tänkas vara strukturerade eller konfigurerade till att bilda ett sakförhållande.

Det ovanstående är naturligtvis bara en ytlig antydan om en sinnrik men tyvärr också utomordentligt svårfattlig idé. Ett av de intressantaste problem, som Wittgensteins bildteori ger upphov till, är i själva verket frågan, hur denna teori egentligen bör förstås!

Satser, som inte äro elementarsatser, måste kunna uppbyggas av elementarsatser jämte logiska konstanter. Wittgenstein tänkte sig, att uppbyggandet kan ske enligt en enkel metod, som han uppfunnit och som spelar en stor roll i den moderna logiken. Vi behöva inte här gå in på den. Vi skola bara fästa oss vid följande viktiga drag i språkets logiska uppbyggnad:

När man ur logiska konstanter och elementarsatser bygger upp satser av högre typ, kan det inträffa att man får en sats som inte själv avbildar något tänkbart tillstånd i verkligheten trots att dess delar, elementarsatserna, äro bilder. Ett enkelt exempel må visa, vad som menas. Satsen ”det regnar i Helsingfors den 17 maj 1955 kl. 16” kan sägas avbilda – riktigt eller oriktigt – väderlekstillståndet i Helsingfors vid en viss tidpunkt. Men om jag av nämnda sats och de logiska konstanterna ”icke” och ”eller” konstruerar ”det regnar eller regnar icke i Helsingfors den 17 maj 1955 kl. 16”, får jag en sats, som inte säger något alls om hur vädret kommer att vara. Satsen är en logisk sanning. Den illustrerar den logiskt sanna satsens särart, nämligen att ingenting säga om verkligheten och därför stämma i alla tänkbara världar. En sådan sats kallar Wittgenstein en tautologi.

Karakteristiken av den logiskt sanna satsen som tautologi är Wittgensteins viktigaste bidrag till frågan vad logik är. Karakteristiken är väl inte uttömmande. Men den har troligen mera än någon annan fördjupat vår uppfattning om det formellt riktiga tänkandets natur.

Den intressantaste konsekvensen av Wittgensteins bildteori är hans lära om språkets gränser eller om det osägbara. Det följer nämligen av språkets bildnatur att det finns en hel del sådant som ser ut som språk, emedan det uppträder i språkets grammatiska dräkt, men inte är språk, emedan det inte avbildar något verkligt. Hit höra enligt Wittgenstein alla värdeomdömen, alltså moraliska eller estetiska domar. Värdena – det goda, det rätta, det sköna m.m. – höra inte till verkligheten. Samma sak gäller religionens satser. Ytterligare, menar Wittgenstein, måste man till det osägbaras område förvisa de insikter, som filosoferna söka uttrycka i ord.

Wittgensteins lära om det språkliga uttryckets gränser öppnar en ny synpunkt på förhållandet mellan vetenskap och filosofi. Det är en gammal iakttagelse att, medan i de positiva vetenskaperna sker ett ständigt framåtskridande, en ständig ökning eller ackumulation av vetande, filosofien liksom stampar på stället. Filosoferna diskutera sekel efter sekel, kanske årtusende efter årtusende, i stort sett samma problem utan att kunna enas om vad som är sanning. Denna iakttagelse kan bedömas på många sätt. Enligt Wittgenstein beror ”filosofiens traditionella elände” inte – såsom man ofta föreställt sig – på att ingen filosof ännu funnit den nyckel, som äntligen skall öppna dörren till de filosofiska sanningarnas slutna rum. Utan det beror på att det inte finns för filosofen någon verklighet att avbilda – och därför inte heller någon sanning att upptäcka. Och samma sak gäller, mutatis mutandis, moralisten och religionsförkunnaren.

Det sagda betyder inte, att Wittgenstein skulle hålla filosofi, moral och religion för oviktiga eller rent av betydelselösa saker. Det betyder bara, att dessa verksamheters betydelse ligger på ett annat plan än den positiva vetenskapens. Vetenskapens plan är verklighetens – och därmed också sanningens. Filosofi, moral och religion äro, som Wittgenstein säger, transscendenta – och därmed bortom sant och falskt. Den filosofiska visdomen består enligt Wittgenstein i själva insikten, var gränsen går för det som kan uttryckas i språket, dvs. hör till verkligheten och sålunda kan bli föremål för objektiv (vetenskaplig) kunskap. Och om moral och religion kunde man i Wittgensteins anda säga, att de inte äro läror – ehuru de ofta ge sig ut för att vara det – utan livsformer.

Wittgensteins Tractatus var den stora inspirationskällan för en filosofisk riktning, som kallas den logiska positivismen eller logiska empirismen. Denna spelade under tiden mellan de två världskrigen en framträdande roll i den filosofiska och allmänt kulturella debatten. I den finska filosofen Eino Kaila hade riktningen en av sina mest framstående och inspirerande företrädare. Det är därför naturligt, att den logiska empirismen påverkat det filosofiska livets utveckling i Finland djupare än i de flesta andra länder.

Man kunde säga, att den logiska empirismen uppkom ur Wittgensteins lära om språket sålunda att man till den fogade vissa antaganden om arten av de ting, som finnas i verkligheten. I enlighet med den radikala empirismens och positivismens historiska traditioner ansågo de logiska empiristerna, att verklighetens yttersta beståndsdelar äro innehållen i de upplevelser (förnimmelser, intryck) som våra sinnen ge oss. All annan verklighet – från den materiella världens mikropartiklar i osynliga dimensioner till de mänskliga samhällenas mest sammansatta företeelser såsom rättsordningen, staten, tidsandan – är en logisk konstruktion utgående från sinnenas erfarenhet. Den mänskliga kunskapen och alla vetenskaper om verkligheten bilda en enhet, ett begreppsligt stamträd med roten i sinnesvärldens företeelser. Alla begrepp, som inte kunna härledas ur sinnelivet, måste utmönstras såsom ovetenskapliga, och alla påståenden, vilkas sanning inte kan prövas på basen av empirisk iakttagelse, måste förkastas såsom meningslösa. Sitt mest storstilade uttryck fingo dessa tankar i Rudolf Carnaps verk Der logische Aufbau der Welt, som utkom 1928. Boken är inte bara en betydande filosofisk prestation. Den är också minnesvärd som ett typiskt uttryck för mellankrigsdecenniernas, särskilt 20-talets, rationalistiska radikalism, för den illusion om en ”skön ny värld” som Hitler och det andra världskriget gjorde slut på.

Den logiska empirismen är en andlig frände till den Frege-Russellska s.k. logisticismen som ville härleda hela den matematiska vetenskapen ur den formella logiken. Det har träffande sagts, att Carnaps Aufbau är en fortsättning till Russells och Whiteheads Principia. När man i dag anställer retrospektiva betraktelser om den logiska empirismen, har man rätt att säga, att den mutatis mutandis begick samma fel som den Frege-Russellska riktningen hade gjort två eller tre decennier tidigare. Liksom Frege och Russell underskattade den matematiska formvärldens rikedom eller multiplicitet, så överskattade de logiska empiristerna verklighetsbegreppens enkelhet och enhetlighet. Försöken att med den nya logikens förfinade begreppsinstrument visa, hur verklighetsbegreppen skola uppbyggas, ”konstitueras”, ur sinnes-data eller med dem jämförbara element, ha på det hela taget varit mindre framgångsrika. Den storslagna visionen av kunskapens och vetenskapernas logiska enhet har upphört att vara en inspirerande kraft för modern filosofi.

Den logiska empirismens släktskap med Wittgensteins Tractatus är en mera invecklad fråga. Wittgenstein själv tog avstånd från det faderskap till riktningen, som ofta påbördades honom. Det är belysande, att nu när den logiska empirismen inte längre är aktuell, ett nytt intresse vaknat för Wittgensteins ungdomsverk. Läsaren i dag av Tractatus märker kanske till sin förvåning, att många av de bärande tankarna i boken lämnades utan beaktande av de logiska empiristerna. Jag ville beskriva den viktigaste olikheten sålunda:

Wittgensteins åsikt om det språkliga uttryckets gränser och om filosofiens, moralens och religionens osägbarhet var en följd av hans lära om språket som bild. Denna lära gingo de logiska empiristerna förbi. I stället införde de den empiriska prövbarheten som kriterium på satsers mening. Denna tanke var grunden för deras förkastelsedom över metafysik och religion såsom meningslösa. Men därför är positivisternas ”meningslöshet” något helt annat än Wittgensteins ”osägbarhet”. Positivisternas lära var en begränsning av världsbilden. Wittgensteins lära i Tractatus var ett försök att nyansera världsbilden genom att klargöra egenarten i å ena sidan vetenskapens, å andra sidan filosofiens, moralens och religionens sanningsfråga.

Den logiska empirismen som filosofisk riktning kan numera hållas för död. Men den har arvtagare, som äro i högsta grad levande. Jag tror inte det är missvisande att betrakta den logiska empirismen som en upptakt till den världsomfattande men därför också mycket heterogena strömning i nutidstänkandet, som vagt kunde beskrivas som semantisk filosofi. I en följande uppsats skall jag säga några ord om den.

Modern filosofi II

I anslutning till sin essay i förra numret ger professor von Wright här en introduktion till Wittgensteins och Moores begreppsanalys

”Semantik” är tidens filosofiska slagord framom andra. Som i regel blir fallet med slagord, används det i många – ofta diffusa och konfysa – betydelser. Det talas nuförtiden mycket om vikten av ”semantisk renhållning”, inte bara i vetenskapen utan också i det estetiska, moraliska och t.o.m. politiska livet. Men det är skäl att tillägga, att semantikernas eget nyckelord synes vara i trängande behov av sådan renhållning. Den kan inte ges i en handvändning. Jag får inskränka mig till några antydningar.

”Semantik” översättes bäst med ”betydelselära”. Ordet kommer från grekiskans sema = tecken. Till filosofien har termen kommit från språkvetenskapen. Den används, så vitt jag kan se, i åtminstone två ganska olika bemärkelser i modern filosofi. Ibland menar man därmed undersökningar av något som kunde kallas semantiska begrepp. Dessa äro begrepp i stil med ”betydelse”, ”namn”, ”ord”, ”sats”, ”sanning”, alltså begrepp, som äro grundläggande för all teori om ett språks logiska byggnad. Ibland menar man med ”semantik” undersökningar av enskilda ords och uttrycks betydelse, semantiska funktion. Avsikten är då närmast att avskaffa begreppslig oreda, som har sin grund i oklara användningar av språket.

En riktning i modern filosofi har gått in för att med den moderna logikens hjälp undersöka själva de semantiska begreppen. Jag tror det är i den terminologiska renhållningens intresse att för just ifrågavarande riktning reservera namnet filosofisk semantik. Denna form av semantisk filosofi kan betraktas som en fortsatt utvidgning av den moderna logikens arbetsfält. Som riktningens grundare brukar man nämna den polskfödda logikern Alfred Tarski, numera verksam i USA; han får troligen dela äran med några äldre polska logiker och filosofer. De ledande namnen på området äro, vid sidan av Tarski, den tidigare nämnda Carnap, också bosatt i USA, ävensom Harvardprofessorn Quine. Utmärkande för denna forskningsriktning är det starkt konstruktiva, formalistiska draget. Gemensamt för den och den logiska empirismen (se den föregående uppsatsen), ville jag tilllägga, är tron på de begreppsliga rationaliseringarnas och schematiseringarnas klarläggande förmåga.

För semantiska undersökningar av det andra av de ovan nämnda slagen ville jag föreslå beteckningen analytisk filosofi eller filosofisk analys. Man kunde säga, att sådana undersökningar inte gälla semantiska begrepp, utan begrepps semantik. Jag tror, att den analytiska riktningen är den intressantaste inom den nyaste filosofien. Jag skall i fortsättningen bara tala om den. Det måste emellertid påpekas, att det är fråga om en ytterst heterogen företeelse, som har också andra sidor än de som här nämnas. Någon skarp gräns mellan det som jag kallat filosofisk semantik och analytisk filosofi kan inte heller dragas.

En svårighet, när man skall karakterisera modern analytisk filosofi, sammanhänger med följande rent yttre omständighet:

Den analytiska filosofien har en geografisk utgångspunkt. Det är Cambridge. Men den har två grundare. Den ena är George Edward Moore. Den andra är Wittgenstein. Vi känna den senare redan såsom författare till Tractatus logico-philosophicus och ha omtalat hans betydelse för den logiska empirismen. Det är emellertid inte så mycket Tractatus som Wittgensteins senare tänkande, som varit av betydelse för den analytiska filosofiens utveckling.

Nu hör det till saken, att Moores och Wittgensteins sätt att filosofera äro mycket olika, ja delvis motsatta. Av inte minst geografiska skäl ha likväl deras inflytanden på samtidens tänkande smultit samman på ett sätt, som tyckes mig mycket förbryllande. Det är en intressant uppgift att söka särskilja de två inflytelserna. För att kunna lösa den måste man naturligtvis först ha en klar bild av de två filosofernas likheter och olikheter. Det har förekommit mig, att medan termen ”analys” i eminent grad passar på Moores metod, är det tvivelaktigt om den alls lämpar sig för att beskriva Wittgensteins. Jag skall emellertid inte gå utvecklingen i förväg och uppfinna en ny etikett, utan kalla också Wittgensteins senare filosofi analytisk.

Den analytiska riktningen dominerar i dag det filosofiska livet i England och sträcker sitt inflytande över hela den anglosaxiska och anglosaxiskt påverkade världen. Riktningen kallas ibland Cambridge-skolan (the Cambridge School of Analysis). Dess mest livaktiga centrum är troligen numera Oxford. Här har den analytiska filosofien fått en lokalfärg, som gör det möjligt att – med försiktighet – tala om en särskild Oxford-filosofi.

Moore är född 1873. Redan som mycket ung gjorde han en revolutionerande insats i engelsk filosofi. År 1903 publicerade han en uppsats med titeln ”The Refutation of Idealism”. Hans kritik drabbar här bl.a. en filosofisk strömning, som utgått från Hegel och som, med Oxford som högborg, under slutet av 1800-talet spelade en dominerande roll i England. Man brukar säga, att Moore med sin uppsats grundade en filosofisk riktning, som kallas den nya realismen. (Den finns knappast längre som ”skola”.)

Samma år som sin vederläggning av idealismen utgav Moore arbetet Principia Ethica. Också Moores insats på etikens område är en ”vederläggning”. Moore vill visa omöjligheten av en s.k. naturalistisk etik. Därmed menas en åskådning, som likställer det rätta, det goda, plikten och andra moralbegrepp med något faktiskt (verkligt), t.ex. med det i ett eller annat avseende nyttiga (utilitarismen) eller med känsloreaktioner (Westermarck m.fl.). Moore gör gällande, att varje sådan identifiering är en förfalskning av de moraliska begreppens innebörd. För egen del skulle jag hålla Moores kritik av den naturalistiska etiken och värdeteorien för detta sekels viktigaste insats på den praktiska filosofiens område. Det förtjänar nämnas, att Moores kritik i många stycken – trots avsevärda yttre olikheter – påminner om Axel Hägerströms.

Principia Ethica och den lilla boken Ethics (1912) äro de enda monografier, som Moore skrivit. År 1922 utkom en samling artiklar, mest tidigare offentliggjorda, under titeln Philosophical Studies. År 1925 utkom hans berömda uppsats ”A Defense of Common Sense” och 1939 föreläsningen ”Proof of an External World”. Moore är ett sällsynt och upplyftande exempel på en ande, som bevarat sin tankeskärpa oförminskad in i den sena ålderdomen.

Jag tror, att detta är en kärnpunkt i Moores sätt att filosofera: Där tidigare filosofer frågat efter sanning, frågar Moore efter mening (betydelse, innebörd). Ett exempel må förtydliga saken. Alltsedan Descartes har frågan om yttervärldens existens varit ett ledande tema i europeisk filosofi. Några filosofer ha betvivlat den materiella världens tillvaro, andra (idealisterna) ha rentav förnekat den. För Moore är det självklart, att den materiella världen existerar. Sanningen i denna och liknande common-sense åskådningar kan inte betvivlas. Det stora problemet rör inte dessa åskådningars sanning, utan deras mening. Vad betyder det, att yttervärlden finns? Vad mena vi, när vi säga att några handlingar äro rätta och andra orätta, eller att människan har en fri vilja? Så ställda äro filosofiens problem semantiska, de äro betydelseproblem. Sättet att behandla dem är begreppsanalys.

Vad är begreppsanalys? Moore nämner följande exempel: ”En bror är ett manligt syskon”. Exemplet har naturligtvis inte filosofisk betydelse. Men det är en utmärkt illustration till det analytiska förfarandet. Broderns begrepp s.a.s. spjälkas upp, analyseras, i de två komponenterna att vara någons syskon och att vara av manligt kön.

Inte alla av Moores egna analyser följa detta enkla schema. Berömd är hans analys, i samband med problemet om viljans frihet, av betydelsen hos uttrycket ”jag kunde ha handlat annorlunda”. Enligt Moore är innebörden densamma som uttryckets ”jag hade handlat annorlunda, om jag valt att handla annorlunda”. Man kan säga, att här det potentiella handlandets begrepp analyserats med tillhjälp av det faktiska handlandets och valets begrepp.

Moore anser uttryckligen, att man kan tala om den riktiga analysen av ett begrepp. Han anser m.a.o. att resultaten av en filosofisk undersökning kunna uttryckas i form av teser, som göra anspråk på att vara filosofiska sanningar. Men hur vet man, om en begreppsanalys är riktig? Vad är den filosofiska (i betydelsen: begreppsanalytiska) sanningens kriterium?

På dessa frågor ger Moore inte ett bestämt svar. När Aristoteles, om vars sätt att filosofera Moores osökt påminner, ställdes inför dem, lärde han att den begreppsanalytiska sanningen är en intuitiv visshet. Vi inse, att det ligger i broderns natur att vara ett manligt syskon. Hos Moore skymtar ibland en annan synpunkt, nämligen att analysens riktighet skulle ha något att göra med dess överensstämmelse med normalt språkbruk (”common usage”). Vi använda ordet ”bror” och frasen ”manligt syskon” för att beteckna samma saker. Moore vill likväl inte säga, att begreppsanalysen skulle vara ett studium av vad folk vanligen mena med vissa ord och uttryck. Om så vore fallet skulle begreppsanalysen vara en sorts språksociologi.

För egen del skulle jag hålla frågan om den filosofiska analysens sanningsgrund för den analytiska filosofiens stöteklippa. Jag kan inte se, hur Moore och de som filosofera som han kunna undgå att stranda på den. Men det finns ett annat sätt att filosofera, som åtminstone inte strandar på denna klippa. Det är den senare Wittgensteins.

Sedan Wittgenstein fullbordat Tractatus, lämnade han filosofien. Under den första hälften av 20-talet var han folkskollärare i några otillgängliga bergsbyar i Österrike. Sedan flyttade han till Wien, där han under några år ägnade sig åt arkitektur och annan konstnärlig verksamhet. Mot slutet av decenniet vaknade emellertid hans filosofiska ingenium till nytt liv. Han vände tillbaka till Cambridge. Här arbetade och lärde han under största delen av 30- och 40-talen.

Under den senare delen av sitt liv publicerade Wittgenstein ingen bok. Vid sin död 1951 efterlämnade han ett stort antal manuskript att offentliggöras. Det viktigaste av dem utkom två år senare under den enkla titeln Philosophische Untersuchungen. Men trots att Wittgenstein ingenting publicerade, hade han som lärare i Cambridge ett enormt inflytande på samtidens tänkande.

I Tractatus hade Wittgenstein spörjt: vad är språk? Detta är en typisk filosofisk fråga. I alla tider ha filosoferna frågat efter sakers och tings ”väsen”: vad är sanning? vad är att existera? vad är det godas, det rättas, det skönas väsen? vad är konst?

Jag tror, att man träffar kärnan i Wittgensteins senare tänkande, om man säger att det går ut på att visa, att frågor av nämnda slag äro fel ställda, bero på missförstånd. I första hand vill han visa detta om sin egen tidigare fråga om språket. Han gör det med tillhjälp av en metod, som inte bara är ny i filosofien utan som kan sägas gå stick i stäv mot vanligt filosofiskt betraktelsesätt.

Det brukar utmärka filosofiskt tänkande, att det är högst abstrakt. Filosofen vill se sitt föremål, låt oss säga konsten eller språket, ur en så allmän synvinkel som möjligt, en synvinkel som omspänner alla enskilda företeelser, som höra under begreppet. För att finna en sådan synvinkel måste man ur företeelsernas mångfald ”abstrahera” de väsentliga dragen. Man måste t.ex. söka det som är gemensamt för musik, lyrik, måleri, dans, o.s.v. och som gör att alla dessa olika saker äro konst. Ur sådana abstraktionsakter uppkomma lärorna om konsten som efterbildning eller som känslouttryck eller som meningsfylld form och andra åsikter om konstens ”väsen”.

Enligt Wittgenstein är det fruktbarare att söka se sakerna så konkret som möjligt. Därför undersöker han inte språket utan något som han kallar språkspel. (Termen är karaktäristisk för hans sätt att uttrycka sig.) Därmed menar han enkla och översiktliga fall, som klart visa, hur språk används för något bestämt ändamål, t.ex. för att benämna föremål, för att fråga efter saker, för att be om något, för att anteckna något till minnes, för att meddela budskap o.s.v. Undersökningen är utomordentligt detaljrik och utförd med fint sinne för variationsrikedomen i de språkliga uttrycksmedlens användningar. Och avsikten med undersökningen är att visa, att alla de skiftande verksamheter, som vi kalla ”språk”, inte äga några genomgående drag, som skulle förklara för oss språkets väsen eller vad språk ”egentligen” är för något. Varje språkspel har naturligtvis likheter med andra språkspel. Annars hade vi aldrig kommit på tanken, att benämna dessa verksamheter med ett gemensamt namn, ”språk”. Men det finns inga likheter, som skulle förena alla språkspel, inga drag vilkas närvaro skulle vara nödvändiga och tillräckliga för att något med rätta kan kallas språk. Det gemensamma namnet suggererar föreställningen om ett gemensamt väsen. När man gör levande för sig den ofantliga rikedomen i språkets faktiska användningar och användningsmöjligheter, ser man att denna föreställning är falsk. Då bortfaller frågan om språkets väsen av sig själv. (Och därmed också sådana frågor som, om fåglarnas kvitter och binas signaler äro språk eller inte, om man i varje språk måste kunna skilja mellan ord och satser, om alla satser måste följa en grammatik för att vara riktiga, och liknande.)

Språkets begrepp är bara ett av många, som på grund av sin innehållsrikedom eller logiska multiplicitet inte kunna definieras. Andra exempel äro: ting, verklighet, det goda, det sköna, rätt, stat. Med andra ord just sådana begrepp vilkas väsen eller sanna natur filosoferna sökt utgrunda. Moralen av Wittgensteins sätt att se saken blir därför följande:

Filosofernas sökande efter tingens väsen kan inte tillfredsställas av ett svar på frågan: vad är det och dets väsen? Men väl kan samma strävan tillfredsställas på ett annat sätt, nämligen av insikten att här inte finns något väsen att forska efter. Filosofien förklarar ingenting. Dess metod är rent beskrivande. Dess mål är att få filosofiska problem att försvinna tack vare en översiktlig framställning av en begreppshärva, vars oöversiktlighet förledde oss att fråga: vad är egentligen detta – konsten, språket, staten, rätten, o.s.v?

Jag tycker mig kunna se åtminstone en väsentlig likhet och en väsentlig olikhet mellan Moores och Wittgensteins filosofi. Likheten är i det semantiska greppet om uppgiften. (Det förtjänar emellertid påpekas, att varken Moore eller Wittgenstein tala om ”semantik”.) De två filosoferna intressera sig för mening, där andra frågat efter sanning. Hos Moore sammanhänger detta med hans respekt för sanningen i våra common sense åskådningar. För Wittgenstein är filosofien något ”transscendent”: den berör inte verkligheten. Det sagda är naturligtvis ett mycket summariskt sätt att antyda en konstig sak.

Den stora olikheten är de två tänkarnas syn på resultaten av filosofiskt tankearbete. Enligt Moore kunna dessa resultat fastslås i riktiga begreppsanalyser. Det finns filosofiska sanningar. För Wittgenstein finns det inte någon sanning att hämta i filosofien, utan bara den visdom som består i att man upphör att jaga chimärer. Filosofien är osägbar. På denna punkt är Wittgensteins åsikt i Philosophische Untersuchungen i grund densamma som i Tractatus.

Jag skall sluta med följande observation om de företeelser i modern filosofi, som jag i mina uppsatser kort omtalat:

Jag sade, att dessa företeelser uppstått och utvecklat sig i nära samband med tidens vetenskapliga tänkande – närmast det matematiska och naturvetenskapliga. Frågar man, vad den moderna filosofien av logiskt och analytiskt snitt åstadkommit, så tror jag svaret paradoxalt nog skall bli, att den visat hur olika filosofi och vetenskap äro. Vetenskapen är till sin natur ackumulativ, sanningssamlande: detta är dess särmärke och storhet. Om filosofien under sin 2 500-åriga tillvaro inte lyckats samla några sanningar åt sig, så beror det på att dess möjligheter inte äro desamma som vetenskapernas och att dess målsättning därför måste vara en annan. Filosofien kan inte förfullständiga den vetenskapliga världsbilden med nya upptäckter om verkligheten. Filosofiens uppgift är att lösa de gordiska knutar, som uppstå när den mänskliga tanken snärjt sig i sina egna garn. En filosof är väsentligen en kritiker, en intellektuell renhållare. I Wittgensteins anda kunde man också säga saken så: En vetenskapsman söker sanningen, en filosof söker tankens klarhet. En vetenskapsman löser problem, en filosof avskaffar skenproblem – inte minst sådana som uppstå när vetenskapliga frågeställningar bli så abstrakta och allmänna att de, som man också populärt uttrycker saken, anta ”filosofisk” karaktär.

Kanske skall filosofien under andra tider ha andra uppgifter, som då skola tyckas viktigare. Men inga förändringar i människoandens historia äro en återgång till det som varit. Vad den moderna logiken och begreppsanalysen gjort för att klarlägga filosofiens egenart och ställning i förhållande till vetenskaperna är en insats, som ingen senare spekulation om världsgåtorna och människans ställning i tillvaron skall kunna gå förbi.

Men om så är fallet, är inte filosofien trots allt ackumulativ? Härtill är att svara, att man kan tala om ackumulation, tillväxt i många bemärkelser. Och jag tror, att också i filosofien tillväxt förekommer. Nämligen i form av nya begreppsliga distinktioner. Åtminstone några av dessa distinktioner äro outplånliga. Att vara medveten om dem är att undvika misstag som tidigare filosofer gjort. (Eller riktigare: att upprepa, vad tidigare filosofer sagt, kan nu vara ett misstag.) Kanske vågar man utan förhävelse säga om ett sådant lärande, att det är en tillväxt, inte i vetande, men i visdom.

Kommentar

År 1955 publicerade von Wright en serie av tre artiklar om ”Modern filosofi” i Nya Argus 48 (nr 9–11). Året därpå trycktes artiklarna om i två delar i Bonniers Litterära Magasin med bara några obetydliga ändringar. I dessa artiklar skissar von Wright den moderna analytiska filosofins uppkomst och klarlägger de viktigaste skedena i Wittgensteins karriär, hans Tractatus-logico philosophicus (1921) och hans senare filosofi. I artikelseriens sista del diskuterar han den s.k. semantiska eller analytiska filosofin som särskilt i Oxford dominerade den filosofiska scenen under 1950-talet i form av ”vardagsspråkets filosofi”. Denna semantiska filosofis ursprung härleder von Wright till Wittgensteins senare period och G.E. Moores begreppsanalytiska filosofi.

Texten återges efter Bonniers Litterära Magasin 25, 1956, s. 199–205 och 288–292. (Publikation nr 149a i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

Tre tidningsartiklar om Wittgenstein

Ludwig Wittgenstein och den moderna filosofin

Det är väl riktigt att säga att det finns fyra huvudstråk i vår tids filosofi. De är: marxismen, nytomismen, existentialismen och den logiska analysen. Både andligen och geografiskt är de anmärkningsvärt skarpt avgränsade från varandra. Den marxistiska filosofins inflytande sammanfaller i stort sett med det ryska politiska systemets, nytomismens åter med den katolska kyrkans. Den moderna existentialismens moderland är Tyskland, dess provins är numera hela den latinska världen. Den logiskt-analytiska riktningen slutligen bestämmer det filosofiska klimatet i England och USA samt i de länder där anglosaxiskt inflytande är stort.

Jag tror man kan särskilja två huvudtendenser inom den typ av modern filosofi som här kallas logiskt-analytisk. Den första tendensen är utpräglat konstruktiv: man strävar t.ex. att visa att alla begrepp inom ett visst område kan definieras med tillhjälp av givna grundbegrepp. Ett extremt uttryck för denna tendens var den s.k. logiska positivismen eller empirismen, som särskilt på 1930-talet lät mycket tala om sig. Nämnda riktning ville, summariskt uttryckt, visa att alla begrepp som hör till verkligheten kan ordnas i ett sammanhängande system, utgående från data som våra sinnen ger oss. Begrepp som inte får plats i stamträdet måste utmönstras ur världsbilden såsom meningslösa.

Den andra tendensen är i mera egentlig mening analytisk. Dess strävan är att sönderdela begreppsliga helheter i delar och sålunda visa t.ex. att olika ”filosofiska förvirringar” har sin grund i ordmeningarnas dolda multiplicitet också i skenbart entydiga sammanhang. Logisk analys av denna art omtalas nu för tiden ofta under namnen semantisk eller lingvistisk filosofi. Det är klart att den kan bedrivas utan några förutfattade meningar – i stil med de logiska empiristernas – om begreppsvärldens yttersta byggstenar eller element.

Det är en nyttig förenkling att säga att nämnda två tendenser utgår från två stora tänkarpersonligheter i nutiden: Bertrand Russell och George Edward Moore. Från Russell härstammar idén om logiska konstruktioner ur grundbegrepp. Från Moore åter härstammar den moderna filosofins intresse för logisk analys av våra common sense-föreställningar och för utforskning av vardagsspråkets semantiska dimensioner.

Emellertid finns det ännu en tredje gestalt som haft ett avgörande inflytande på båda de logiskt-analytiska tendenserna. Det är Wittgenstein. Framstående företrädare både för den logiska empirismen och för den lingvistiskt-semantiska analysen har tillskrivit Wittgenstein faderskapet till deras metod och ledande idéer. De förra har då åberopat Wittgensteins ungdomsverk, den märkliga Tractatus logico-philosophicus; de senare dessutom den nya filosofi som Wittgenstein började utveckla i föreläsningar i Cambridge på 30-talet, men åt vilken han inte gav det tryckta ordets offentlighet under sin livstid.

Nu hör det till bilden att Wittgenstein själv energiskt tog avstånd från det filosofiska faderskap som andra påbördade honom. Han visste att många lärt av honom, och han delade frikostigt med sig av sina tankar åt vänner och lärjungar. Men han ansåg också att de uppslag som andra sade sig ha fått av honom och att de uttolkningar som hans lära föranlett nästan utan undantag var missförstånd och dumma ytligheter. Denna avvisande inställning var måhända överdriven. Men den var säkert inte en tom gest. Förhållandet mellan Wittgenstein och den logiskt-analytiska tankeriktningen är en gåta. Gåtan är samtidigt en uppmaning till den logiska analysen att rannsaka sina egna förutsättningar, metoder och mål. Det är sannolikt att Wittgenstein, som utan tvivel varit den starkaste enskilda inspirationskällan för den ifrågavarande riktningens uppkomst, också för lång tid framåt skall vara en medbestämmande faktor i riktningens förvandlingar.

På det raljanta, men samtidigt livfulla sätt som utmärker hans penna har Bertrand Russell berättat om sina första intryck av Wittgenstein. Det var i Cambridge, troligen hösten 1911. Wittgenstein, som åren före studerat flygteknik i Manchester, meddelade att han ville försöka sig på logik och filosofi. Russell var en tid osäker om den unge excentrikern var en dåre eller ett geni – alla andra möjligheter tycktes uteslutna. Han frågade sin kollega Moore om dennes intryck. Moore sade sig luta åt den senare möjligheten, emedan Wittgenstein var den ende som såg förvirrad ut på hans föreläsningar! Snart bestämde sig också Russell för samma mening. ”Att lära känna Wittgenstein”, skriver han, ”var ett av de stora intellektuella äventyren i mitt liv.”

Mindre än två år senare bröt den orolige Wittgenstein upp från Cambridge för att i en enslig tillflykt i Sogn i Norge börja koncipiera det verk som skulle lägga grunden till hans ryktbarhet som filosof. Vid det första världskrigets utbrott inträdde han som frivillig i den österrikiska armén. Vid vapenstilleståndet fyra år senare blev han krigsfånge hos italienarna. Först på sensommaren 1919 frigavs han och kunde återvända till sin hemstad Wien.

En av Wittgensteins första åtgärder efter hemkomsten blev att söka förläggare för sin bok, som han fullbordat under kriget. Det visade sig mycket svårt att få boken antagen. Wittgenstein vände till slut hela företaget ryggen. Boken utkom 1922 i England, främst tack vare Russells försorg, i en tysk-engelsk parallelltext under namnet Tractatus logico-philosophicus. Titeln var Moores förslag.

Under krigsåren genomgick Wittgenstein en religiös kris. I den har intryck från Tolstoj spelat en avgörande roll. Wittgenstein kom till åsikten att han borde avsäga sig världen. Ett första steg var att han skänkte bort sin ärvda del av en av de största förmögenheter som funnits i Donaumonarkin. Hans liv var från den stunden präglat av en askes och materiell torftighet som blivit legendariska. Det andra steget var att välja en verksamhet som svarade mot hans nya livsideal. Wittgenstein valde att utbilda sig till folkskollärare och gå att leva i avskildhet hos allmogen i Nedre Österrike.

Jag tror det stämmer att bara få betydande människor i nutiden varit så djupt engagerade i de religiösa frågorna som Wittgenstein. Om hans förhållande till religionen är det likväl svårt att säga något bestämt. Man kan knappast påstå att Wittgenstein hade omfattat en ”kristen tro” ens om man tar begreppet i en mycket vid mening. Det är t.o.m. osäkert om han kan sägas ha haft någon ”tro” alls. Han hade upplevt sig själv som ”kallad”, men också – och huvudsakligen – som ”fördömd”. Sannolikt var hans religiösa upptagenhet intensivast under åren efter första världskriget. Det må nämnas att de rykten om att Wittgenstein under slutet av sitt liv blivit troende katolik som varit synliga i litterära och andra magasin efter hans död saknar all grund i verkliga förhållanden.

Wittgensteins försök som folkskollärare utföll inte bra. År 1926 flyttade han tillbaka till huvudstaden, där han de två följande åren hade ett uppdrag som arkitekt. Vid denna tid bildades kring filosofen Moritz Schlick den s.k. Wienkretsen. Ur den framgick inom mindre än ett årtionde den filosofiska världsrörelse som kallas nypositivism eller logisk empirism. För Schlick var Wittgenstein profeten, ur vars svårfattliga Tractatus den nya filosofins grundtankar kunde uttolkas. Wittgenstein tog aldrig del i diskussionerna i Wienkretsen, men han hade under åren i Wien och senare kontakt med Schlick. Det är troligt att det tankeutbyte som återflyttningen till Wien hade till följd stimulerade Wittgenstein till hans nästa stora avgörande: att återgå till filosofin.

1929 kom Wittgenstein tillbaka till Cambridge. Under sin återstående livstid publicerade han ingenting, utom en kort uppsats. Men som lärare och ledare av filosofiska diskussioner fick han ett inflytande som småningom sträckte sig över hela den anglosaxiska världen. Oxford, intill det andra världskriget ett hemvist för urmodig nyhegelsk idealism, är väl den ort där Wittgensteins inflytande verkat starkast.

Mot mitten av 30-talet inträffade stora förändringar i Wittgensteins sätt att tänka. Snart var han redo att börja forma de nya tankarna till en bok. Liksom vid konceptionen av Tractatus lämnade han Cambridge och levde nästan ett år isolerad i Norge. Samma år det andra världskriget bröt ut utnämndes han till professor i Cambridge efter Moore.

Det nästan säger sig självt att Wittgensteins kynne var ytterst illa lämpat för den akademiska rutinen. Han bar ständigt på tanken att lämna Cambridge och professuren. Det var omöjligt för honom att åse kriget från en dons ombonade collegetillvaro. Han anmälde sig till frivillig tjänst – först vid ett sjukhus i London, sedan vid ett medicinskt laboratorium i Newcastle. Två år efter krigsslutet bröt han definitivt upp från Cambridge.

Wittgensteins sista år var kringflackande och svåra. Från 1949 var han dödsmärkt. Under hela hans liv hade tider av intensivt skapande växlat med tider av mörker och stillastående. Det unnades honom att dö när hans hjärna arbetade som bäst. Det var i april 1951 i Cambridge – orten som så smärtsamt attraherat och repellerat honom under hela hans bana.

Den bok som Wittgenstein började skriva i sin ensliga stuga i Sogn år 1936 blev aldrig fullt färdig. Dess sista partier skrevs i Dublin 1949, men författaren lyckades aldrig inarbeta dem i helheten så som han önskat. Manuskriptet utgavs 1953, liksom Tractatus i tysk-engelsk parallelltext. Boken heter Philosophische Untersuchungen – Philosophical Investigations. Utom detta manuskript efterlämnade Wittgenstein flera tusen sidor anteckningar i filosofiska ämnen. Senaste år utkom en diger volym tankar om matematikens grunder. En stor del av det återstående materialet skall småningom offentliggöras.

Wittgensteins ”Tractatus”

Ingen allvarlig författare skriver bara för sig själv. Wittgenstein var inte ett undantag. Men han led under tanken att ingen läsare skulle förstå honom, men att många skulle missförstå och förvränga vad han skrivit. Detta förklarar delvis varför Wittgenstein inte ens genomdrev att Tractatus publicerades och varför han efter sin återkomst till filosofin som mogen man inte publicerade någon bok alls.

Wittgensteins avvisande hållning till publiken hindrade inte att han blev en av sin tids, om inte mest lästa, så i varje fall mest omtalade och inflytelserika filosofer. Själv betraktade han sitt inflytande främst som ett bevis på att han missförståtts. Jag är säker på att hans åsikt, åtminstone i stort sett, var riktig.

Jag tror man får gå tillbaka till 1600- och 1700-talens klassiker (Descartes Meditationer, Berkeleys Principer) för att finna en i förhållande till sitt ringa omfång så innehållsrik filosofisk skrift som Wittgensteins Tractatus. Boken är inte mera än 80 trycksidor. Den är också till formen ett högst egenartat verk. Tractatus är uppbyggd av enskilda sentenser och korta stycken, som har nummer. Numreringen sker enligt ett system som antyder satsernas samband och relativa vikt. Det är därför inte riktigt att beskriva boken som en samling ”aforismer”. Många av dess satser har visserligen stor aforistisk slagkraft och kan citeras också lösryckta från sitt sammanhang. Men i stort sett kan de förstås bara om man noga ger akt på deras plats i nummersystemet. Ingen läsare med känsla för stil kan undgå att fängslas av boken.

Med en lindrig men troligen nyttig överdrift kan man säga att Tractatus logico-philosophicus är Wittgensteins svar på en stor fråga. Helt allmänt lyder frågan: Vad är språk? Litet utförligare kan den formuleras: Vad är det att säga något? Vad för saker kan man säga och vad för saker kan man (eventuellt) inte säga? Man förvanskar inte Wittgensteins problemställning om man i stället för ”säga” sätter ”tänka”. Då ser man att Wittgensteins problem egentligen är frågan om gränsen för människotankens möjligheter.

I seklets början hade Bertrand Russell uttalat intressanta tankar om den språkliga framställningens (”symboliska representationens”) natur. De kan förenklat återges så här: En beskrivning av verkligheten måste kunna gestaltas så att varje betydelsebärande enhet (”ord”) i beskrivningen motsvaras av en osammansatt betydelse (”sak”, ”ting”) i verkligheten. Alla satser som vi skriver eller uttalar har inte denna perfekta form. Men de måste med den logiska analysens hjälp kunna ges den. Annars är de meningslösa. Villkoren för meningsfullt språk är med andra ord 1) att verklighetens ”byggstenar” är enkla och odelbara samt 2) att språkets ”byggstenar” är namn på dessa enkla ting.

Wittgenstein godtar i Tractatus de två villkoren. Men han anser att de inte är tillräckliga. De förklarar inte hur det är möjligt för ett antal (betydelsebärande) ord att bilda en sats. Det skulle alltså ännu gälla att besvara frågan: Hur kan ord ge upphov till satser?

Svaret trodde sig Wittgenstein få en dag i en skyttegrav på östfronten under det första världskriget. Han fördrev några sysslolösa stunder med att titta i en bildtidskrift. Hans uppmärksamhet fångades av en bild som föreställde det rekonstruerade förloppet vid en bilolycka. Bildens element motsvarande vissa saker: bilar, gator, hus, i verkligheten. Bildens struktur åter eller dess delars inbördes förhållande beskrev ett möjligt sakförhållande mellan motsvarande delar i verkligheten. Bilden var liksom en sats som sade att olyckan tillgått så och så. Wittgenstein slogs nu av tanken att man kunde vända om jämförelsen mellan sats och bild. En räcka ord är en sats när man i ordens gruppering i räckan ser en bild av de mot orden svarande betydelsernas gruppering (strukturering) i en föreställd verklighet.

Wittgensteins teori om språket som bild är svår att förstå – och därför också att angripa. Den är inte menad att vara en ”metafor”. Utan Wittgenstein anser att en sats är en bild i alldeles samma mening som t.ex. ett fotografi. Detta kan låta paradoxalt. Men i vilken mening är ett fotografi en bild? Börjar man reflektera inser man snart att också bildens begrepp är ett problem. Man kan i själva verket säga att Wittgensteins teori lika mycket är ett försök att förklara bildens som att förklara satsens begrepp.

I en sats sammanställs ord till en ”modell” av verkligheten. Det ligger i en bilds natur att man inte bara genom att titta på bilden kan se om den stämmer med verkligheten. Man måste jämföra den med tingens faktiska ordning. Det finns ingen a priori sann bild. Om nu en sats är en bild, så följer att det inte heller kan finnas någon a priori sann sats. Eller annorlunda: aprioriska sanningar kan man inte säga, uttrycka i språket. Man kan därför inte heller tänka dem.

Men är inte logikens och matematikens sanningar a priori? Är det inte sant att det antingen regnade eller inte regnade i Stockholm kl. 8 på morgonen den 1 juli senaste år – och vet vi inte detta, utan att fråga meteorologerna, a priori på grund av ”lagen om det uteslutna tredje”?

Wittgensteins förklaring av den logiska sanningens egenart har troligen blivit mera berömd och haft större inflytande än någon annan av lärorna i Tractatus. – Satserna ”det regnar” och ”det regnar inte” är meningsfulla, bilder av möjliga saklägen. Deras sanning eller falskhet beror av verkligheten. Men om jag av dem och ordet ”eller” bildar satsen ”det regnar eller det regnar inte”, så får jag en ordräcka vars delar så att säga släcker varandras mening. Den nya satsen är faktiskt meningslös. Den säger ingenting om världen (vädret). Därför kan den inte heller vederläggas. Den logiska sanningen köper sin aprioriska giltighet till priset av sin tomhet. Den logiskt sanna satsen skiljer sig från annat nonsens bara på grund av det egenartade sätt på vilket den uppstått ur meningsfulla delar. Wittgenstein kallar logiska sanningar (satser) tautologier.

Tautologierna är bokstavligt utan mening. Men de är inte för den skull utan nytta. När vi från meningsfulla premisser drar meningsfulla slutsatser, så sammanställer vi satser till strukturer som är tautologier. Att ”dra” slutsatsen är att lösgöra en meningsfull beståndsdel från den i sig själv innehållslösa strukturen. Och logiskt slutande är som känt en operation av allra största betydelse både i vardagligt och vetenskapligt tänkande.

Jag skall inte här gå in på Wittgensteins åsikter om värdets, d.v.s. estetikens och etikens, samt religionens a priori. Värdet hör inte till världen. S.k. värdeomdömen är inte meningsfulla satser. De kan inte ”tänkas”. Wittgensteins värdelära har intressanta likheter med Axel Hägerströms.

Originellast av alla slutsatser som Wittgenstein drar av sin lära om språket som bild och aprioris osägbarhet gäller filosofin. Varpå beror filosofernas notoriska oenighet om ”de yttersta frågorna”: om kunskapens grund, om det verkligas natur, om vår viljas frihet o.s.v.? Ifall filosofins satser ägde ett faktiskt innehåll borde väl den empiriska forskningen för länge sedan ha avgjort deras sanning. Filosofer har också ibland framställt läromeningar som har ett klart faktiskt innehåll. Hegel ”bevisade” att det inte kunde finnas någon himlakropp mellan Mars och Jupiter – samma år som Piazzi upptäckte Ceres! Andra filosofer har varit mera framgångsrika empiriker. Men i stort sett har filosoferna varken varit eller önskat vara empiriker. Utan de har framträtt med anspråk på att förkunna insikter a priori.

Wittgenstein är fullt villig att placera sin egen filosofi i denna tradition. Hans lära om språket som bild är inte ett stycke ”språkvetenskap”, utan en åskådning a priori. Inga lingvistiska rön kan bestyrka eller vederlägga den. Men enligt samma lära är det omöjligt att uttrycka i ord ett a priori. Alltså är satserna i Wittgensteins liksom i varje annan filosofi meningslösa. De försöker artikulera något som av sin egen natur är dömt att vara osägbart. Författaren till Tractatus slutar sin bok med meddelandet att bara den läsare förstått honom rätt som insett att allt det författaren sagt i själva verket inte kan sägas!

Vad är nu detta för nonsens och paradoxmakeri? frågar någon otåligt. Det går säkert inte att lugna honom i en handvändning. Men följande vink kan kanske hjälpa honom att se vad det är fråga om:

Wittgensteins kanske viktigaste ärende – inte bara i Tractatus, utan också senare – var att visa hur olika varandra positiv (empirisk) vetenskap och filosofi är. Vetenskapens provins är den objektiva sanningen. Filosofins, liksom också etikens och religionens, ärende är inte att meddela kunskap om sanningen. Att vetenskapen ibland häver upp sin stämma också i filosofiska och religiösa spörsmål, och filosofin eller religionen i vetenskapliga, beror på en bristande medvetenhet om den egna kompetensens gränser. En gränsuppgång ligger därför i den intellektuella renhållningens intresse. Filosofins uppgift är just att skapa klarhet om gränserna. Wittgensteins särskilda sätt att gripa sig an uppgiften i Tractatus var att anställa överläggningar om språkets väsen.

Man kan diskutera om Wittgensteins gränsdragning är riktig och om hans skäl för den är klara och övertygande. Framför allt har man anledning att fråga hur filosofin, om den är osägbar, kan ha den rationella funktion som Wittgenstein tilldelar den. Till denna fråga skall jag återkomma i nästa artikel.

Filosofins passion och problem

I Tractatus sökte Wittgenstein ett svar på filosofernas gamla fråga om tankens gräns. Han fann något mycket märkligt. Nämligen att filosofin, som skulle ge svaret, själv låg bortom gränsen. Om man med det ”tänkbara” förstår allt som kan förhålla sig ”si eller så” beroende på det verkligas beskaffenhet, och med ”vetenskap” menar en systematisk verksamhet i avsikt att få reda på de sanna tankarna, så är filosofi inte en vetenskap. Dess resultat kan inte tänkas, artikuleras i språkets former.

Så dubiöst detta än kan tyckas, är det otvivelaktigt just med sin uppfattning om filosofins egenart som Wittgenstein djupast inverkat på nutidens filosofi. Inte så att hans åsikt om vad filosofi är, än mindre hans motiveringar för denna åsikt, allmänt hade godtagits. Utan på ett mera negativt, men för den skull inte mindre betydelsefullt sätt. För en vars tanke skolats i modern analytisk filosofi måste det mesta av det som för två tre generationer sedan gick – och en god del av det som fortfarande går – under namnet filosofi te sig som en förvirrad blandning av empirisk vetenskap (främst psykologi) och begreppsutredning. En tidsenlig filosofi måste avstå från alla anspråk på att uppträda som ”auktoritet” i empiriskt-vetenskapliga frågor. Den måste söka sig ett jobb på annat håll. En sådan nyorientering i fråga om filosofins anspråk och mål har också skett på bred front. Utan att önska underkänna värdet av tidigare släktleds filosofiska bemödanden kan man kalla denna nyorientering en sanering av tänkesätten. Att den inträffat är Wittgensteins förtjänst mera än någon annan enskild filosofs.

Jag skall i det följande också säga några ord om de faror och svårigheter som är förbundna med den Wittgensteinska rågången mellan filosofi och (positiv) vetenskap.

Två reaktioner är tänkbara som följd av denna rågång. Den ena kunde kallas ”nykter”, den andra ”svärmisk”. Den nyktra reaktionen är att man bara erkänner det sägbara och stämplar det osägbara som ”nonsens”, ”tom spekulation” eller ”känslotänkande”. Det är en reaktion som spelat en stor roll i vår tids filosofiska liv. Den är känd under namnen logisk positivism (nypositivism) och logisk empirism.

En del av den logiska empirismens mest kända läror är att bara satser som kan empiriskt verifieras eller åtminstone bestyrkas (konfirmeras) är meningsfulla. Logikens och matematikens sanningar är emellertid inte empiriska, utan ”a priori”. Detta har man på logiskt-empiristiskt håll velat förklara så att den logiskt-matematiska sanningen är ”formell”, utan innehåll eller, som Wittgenstein sade, ”tautolog”. Men hur är det med filosofin? De logiska empiristerna har varit mest benägna att anse filosofin för en del av logiken. Filosofi är det vetenskapliga tänkandets logik, det vetenskapliga språkets logiska syntax eller semiotik, har man sagt – och säger fortfarande på en del håll.

Den ”svärmiska” reaktionen skulle vara att man uppfattade filosofin som en mystisk insikt om vissa ”yttersta ting” som inte kan uttolkas i ord. I Tractatus talar Wittgenstein om ”det mystiska”, som han säger finns, men inte kan uttalas. Han kallar det en åskådning av världen utifrån, ”sub specie aeterni”, som ett begränsat helt.

Det finns säkert något väsentligt gemensamt mellan den syn på tingen som tolkas av författaren till Tractatus och traditionell filosofisk mystik (Mäster Eckehart, Johan av Korset o.a.). Ändå vore det fel att föra Wittgensteins filosofi till denna kategori. Och minst av allt kunde hans personlighet kallas svärmisk. Av sig själv och andra fordrade han städse den strängaste saklighet, matter of factness. Det är mycket belysande för hans lynnesart att han var i sitt esse om han under timslånga vandringar i det tekniska museet i South Kensington för en vän fick förklara ”allt om ångmaskinen”.

Jag tror att Wittgensteins bemödanden under den senare delen av hans liv delvis kan uppfattas som ett försök att finna en utväg ur filosofins dilemma i Tractatus. Han ville visa att det finns ett sätt att bedriva filosofi som varken är empirisk vetenskap eller logik eller ett mystiskt skådande av tingen. Detta sätt sammanhänger med en särskild uppfattning om det filosofiska problemets natur.

Det typiska problemet i en vetenskap är en fråga, på vilken det kan ges ett svar. Det typiska filosofiska problemet är enligt Wittgenstein inte en fråga, utan en förvirring (”perplexity”, ”puzzlement”). Orsaken till våra filosofiska förvirringar ligger i språket. Jag skall kort försöka belysa saken med ett exempel:

Vi vet av erfarenhet att man ibland har anledning att tvivla på det som kallas ”sinnenas vittnesbörd”. Staven som är delvis nedsänkt i vatten är inte bruten; solen rör sig inte runt jorden etc. Var går gränsen för det som kan betvivlas? Några filosofer menar att man kan tvivla på allt – åtminstone på allt empiriskt. Jag kan inte veta något med ”full säkerhet”, inte ens att jag har fem fingrar på vardera handen. Detta är en inte ovanlig läromening bland filosofer också i nutiden.

Låt oss nu, i stället för att strax fråga om ett sådant ”högtravande” tvivel är berättigat eller inte, fråga: Under vilka ”vardagliga” förhållanden säger vi att vi tvivlar på något? Låt oss med andra ord innan vi angriper den filosofiska frågan om tvivlets möjlighet och gränser undersöka det ofilosofiska tvivlets art och förutsättningar. Det skulle gälla att översiktligt beskriva de typiska (språk)situationer där order ”tvivel” är på sin plats. Vi finner då någonting i stil med följande (vi måste naturligtvis vara alltför kortfattande här):

Det är möjligt (”meningsfullt”) att tvivla på något bara där vi redan har ett referenssystem av godtagna sanningar, som kan upplysa oss om det berättigade eller oberättigade i vårt tvivel. Att man kan betvivla att en sedel är äkta beror på att det finns metoder att skilja äkta sedlar från falska. Metoderna behöver inte vara effektiva i varje enskilt fall. En metods tillförlitlighet är också något som kan betvivlas. Men detta förutsätter i sin tur tillförlitliga metoder att pröva metoders tillförlitlighet.

Våra tvivel berör så att säga enskilda punkter i ett system av solid verklighet. Att ifrågasätta allt eller ens det mesta, t.ex. i erfarenhetsvärlden, är inte bara en praktisk orimlighet – utan en teoretisk meningslöshet. Filosofens universella tvivel var följden av ett oförsiktigt jonglerande med ett ord, glömsk av dess användning i den vardag där han själv har lärt sig bruka det. När han påminns om vardagen besväras han inte längre av sitt tvivel eller ens av frågan om dess möjlighet. Hans förvirring är botad.

Wittgensteins uppfattning att det typiskt filosofiska problemet är ett skenproblem missförstås ofta. Den är inte ett försök att avvisa filosofins frågor såsom ovidkommande eller mindrevärda. Ej heller menade Wittgenstein att dessa frågor en gång för alla kunde skaffas ur världen. De filosofiska problemen måste lösas på nytt av varje filosof. Lösningen är inte den ”objektiva sanningen”, utan den ”subjektiva insikten” att frågorna är meningslösa. Vi får här en ny synpunkt på filosofins ”osägbarhet”. Och det blir också klart varför filosofins frågor – om yttervärldens existens, om kunskapens säkerhet, om viljans frihet etc. – på ett annat sätt än vetenskapens problem är eviga objekt för mänsklig eftertanke.

Det är intressant att jämföra verkningarna av Wittgensteins senare filosofi med verkningarna av Tractatus. De logiska positivisterna gjorde Tractatus lära om tankens gränser till utgångspunkt för en begreppslogisk konstruktivism, som på ett hälsosamt sätt befordrat filosofins och specialvetenskapernas självkritik, men som också med sin dogmatism om ”the meaning of meaning” avskärmat den filosofiska horisonten på ett i längden ohållbart sätt. Våra dagars ”semantiska” och ”lingvistiska” filosofer – främst den s.k. Oxfordriktningen – har i arv av Wittgenstein ett fördomsfritt, av inga meningsfullhetsmyter kringskuret intresse för det faktiska språkets logik, inte bara i teoretiska (vetenskapliga), utan också i estetiska, moraliska och olika ”praktiska” sammanhang. Ingen kan förneka nyttan och nödvändigheten av en sådan utvidgning av horisonten inom modern logiskt-analytisk filosofi. Men den har också sina faror. Den filosofiska passionen hotar att tyna. Wittgenstein upplevde filosofins klassiska problem som språkets ”förhäxningar” (Verhexungen) av tanken. Med en lidelse och kraft som finns bara hos andens giganter kämpade han sig ”ins Freie” ur förhäxningarna till en klarsyn inför vilken problemen upphörde att finnas till. Vad man ofta saknar hos moderna analytiker är just problemet, ”sjukdomen som skall botas”. Faran blir att skarpsinnet förnötes på petitesser och att tanken mister det allvar ”på liv och död” som gör filosofin betydelsefull för kulturens större sammanhang.

Dessa antydningar om hur Wittgensteins insats befruktat och hämmat hans samtids filosofiska liv förklarar kanske till en del Wittgensteins avvisande hållning till de ”skolor” som han inspirerat. Jag tror för egen del att Wittgenstein hör till de filosofer som aldrig blir identifierade med en bestämd tid och en bestämd riktning i tänkandets historia. Han kommer att locka filosofer i alla tider och alla läger till förnyade positionsbestämningar, utan att någonsin bli inringad. Däri skall han spela den typiska roll som historien tilldelat de stora filosoferna.

Kommentar

”Ludwig Wittgenstein och den moderna filosofin”, Dagens Nyheter 14/3 1957.

”Wittgensteins ’Tractatus’”, Dagens Nyheter 16/3 1957.

”Filosofins passion och problem”, Dagens Nyheter 19/3 1957.

Kapitel 13 består av en serie av tre populära artiklar om Wittgenstein och hans betydelse för den moderna filosofin. Artiklarna publicerades i Dagens Nyheter den 14, 16 och 19 mars 1957 under rubrikerna ”Ludwig Wittgenstein och den moderna filosofin”, ”Wittgensteins ’Tractatus’” och ”Filosofins passion och problem”. I april 1957 publicerades de också i finsk översättning i tidningen Uusi Suomi. Den första artikeln behandlar Wittgensteins liv, den andra hans ungdomsverk Tractatus logico-philosophicus (1921) och den tredje Wittgensteins senare period och hans idéer om filosofins egenart. Frågan om Wittgensteins inflytande på 1900-talets filosofi berörs i varje artikel.

Den första artikeln presenterades i Dagens Nyheter med följande beskrivning:

Ludwig Wittgenstein är en av vår tids stora filosofer, ehuru han för en större allmänhet ännu knappast är ett namn. Georg Henrik von Wright, professor i filosofi vid Helsingfors universitetet, inleder här en artikelserie om Wittgenstein. von Wright torde vara mera kompetent för denna uppgift än någon annan i världen: han var Wittgensteins elev och nära vän, och då denne 1947 drog sig tillbaka från sin professur i Cambridge var det naturligt att von Wright efterträdde honom.

Texten återges efter Dagens Nyheter 14/3, 16/3 och 19/3 1957. (Publikationerna nr 157–9 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockholm: Bonniers.]

Två kritiker: Brouwer och Wittgenstein

I detta kapitel skall jag beröra två insatser i modern logik, som stå något på sidan om huvudstråket och som, i vissa avseenden, kunna hållas för motströmmar. De två insatserna påminna f.ö. om varandra också i andra än dessa negativa drag.

I likhet med Hilbert är holländaren L. E. J. Brouwer (f. 1881) en av den moderna matematikens stora gestalter. Hans främsta insats som ren matematiker är väl i topologien, – en matematisk disciplin till vilken Leibniz lade grunden men som förblev outvecklad till början av vårt sekel.

År 1907 publicerade Brouwer en avhandling med namnet Over de Grondslagen der Wiskunde (Om matematikens grunder). Här framlägger han den åskådning, som gjort hans berömmelse som logiker och filosof. Hans ståndpunkt har inte nämnvärt förändrats med åren. I talrika senare skrifter har han dels visat, hur hans åskådning skall tillämpas inom olika grenar av matematiken, dels kritiserat andra uppfattningar om matematikens grunder. Särskilt häftig har Brouwers polemik varit mot Hilbert och ”formalisterna”.

Brouwer lär, att matematiken är den exakta delen av mänskligt tänkande. Åsikten påminner om Hilberts uttalande om den axiomatiska metoden, som förvandlar all teoretisk vetenskap till matematik. Emellertid ville Hilbert göra matematiken själv till föremål för exakt studium (i meta-matematiken). Detta är enligt Brouwer en svår inkonsekvens.

Emedan matematiken är det exakta tänkandet, kan den inte ”grundas” på något annat vetande. Brouwer vänder sig mot Freges och Russells idé om logiken som matematikens grund. Förhållandet mellan logik och matematik är snarast det omvända mot vad Frege och Russell tänkte sig. Logiskt tänkande är ett slags tillämpad matematik, menar Brouwer. Det är inte logikens lagar som bestämma, vad som är riktigt eller tillåtligt i matematiken. Utan det är de matematiska metodernas erkända riktighet, som bestämmer, vad som skall anses logiskt. När logiken bedrivs som självständig vetenskap, föreligger fara att den skall råka i konflikt med sunda förnuftet. Tror man dessutom, att logikens lagar äro rättesnören för matematiskt tänkande, kan följden bli att matematiken förlorar sig i fantasterier. Enligt Brouwer har vardera olyckan inträffat.

Den matematiska kunskapens ”grund” eller ”källa” är en intuition. Brouwers och hans anhängares riktning i matematikens filosofi kallas även intuitionism.

Den djupaste matematiska intuitionen är våra erfarenheters uppdelning i närvarande och förflutna. Man kan säga, att tidsmedvetandet är matematikens urgrund. ”Tidens ström”, delad i upprepade tvåheter av närvarande och förflutet, ger upphov till de hela talens räcka. För Brouwer, liksom för Kronecker, äro de hela talen utgångspunkter för allt vidare skapande i matematiken.

För den matematiska intuitionen kunna inga gränser utstakas på förhand. Matematiken är ständig nyskapelse. Det finns ingen slutgiltig samling av regler, som allt matematiskt tänkande måste följa. Idén om matematiken såsom slutet system med påvisbara fullständighetsegenskaper – på sätt och vis Hilberts stora tanke – är enligt Brouwer i grund felaktig.

Hos Brouwer spelar den matematiska konstruktionens begrepp en roll, som påminner om motsägelsefrihetens hos Hilbert. Vi sade, att frågor om existens i matematiken för Hilbert voro problem om motsägelsefrihet. Hos Brouwer äro de frågor om konstruerbarhet. Urtypen för en matematisk konstruktion är att påvisa (konstruera) ett tal med sådana och sådana egenskaper.

Brouwers uppfattning om existens och konstruerbarhet i matematiken är nära förbunden med hans berömda kritik av en av logikens ”klassiska” grundsatser: lagen om det uteslutna tredje.

Lagen om det uteslutna tredje har formulerats på olika sätt. Ett sätt att uttrycka den är i form av ett samband mellan begreppen ”alla” och ”någon”. Dessa begrepp kallas kvantifikatorer. Man säger så här: låt P vara en godtycklig egenskap. Antingen sakna alla ting egenskapen P eller också har något ting egenskapen P, en tredje möjlighet finns ej. I stället för ”alla ting sakna” kan man säga ”inget ting har” och i stället för ”något ting har” kan man säga ”det finns ett ting, som har”. Begreppet ”alla” kallas även universalkvantifikatorn och begreppet ”något” eller ”det finns” existenskvantifikatorn.1 Båda begreppen äro s.k. logiska konstanter.

Antag nu, att man lyckats vederlägga satsen, att alla tal skulle sakna en viss egenskap P. Har man därmed bevisat, att det finns åtminstone ett tal, som har egenskapen P? Enligt lagen om det uteslutna tredje, när den formuleras såsom nyss skett, kan man svara jakande på frågan. Enligt Brouwer kan man inte utan vidare göra det. Endast om alternativet att alla tal sakna egenskapen P, vederlagts på så sätt att man uppvisat (konstruerat) ett tal med egenskapen P, kan man hävda det existentiella påståendet, att det finns ett tal som är P. Om däremot alternativet i fråga hade vederlagts t.ex. på så sätt, att dess antagna sanning visats motsäga redan bevisade sanningar (s.k. indirekt bevis eller reductio ad absurdum), kan det existentiella påståendet inte betraktas som bevisat.

Brouwer vill inte säga, att lagen om det uteslutna tredje är genomgående ogiltig. Den stämmer t.ex. för ändliga mängder. Sålunda är det säkert fallet, att antingen inget tal mellan 120 och 130 är ett primtal eller att något tal mellan 120 och 130 är ett primtal. Men tillämpad på oändliga mängder är lagen tvivelaktig. Sålunda är det, enligt Brouwer, inte klart att sifferkombinationen ”777” antingen måste förekomma någonstans i decimalutvecklingen av π eller också måste förekomma ingenstans i nämnda decimalutveckling. Ett existenspåstående i matematiken är meningslöst, om man inte har en (konstruktiv) metod att bevisa eller vederlägga detsamma.

Som synes, är Brouwers kritik av lagen om det uteslutna tredje tillika en kritik av indirekta bevismetoder i matematiken och en varning för att på det oändliga tillämpa den logik, som gäller i det ändligas värld.

Emellertid spela både indirekt bevisföring och operationer med oändliga mängder (talmängder, punktmängder) en mycket framträdande roll i matematiken. Härav följer, att Brouwers kritik av lagen om det uteslutna tredje vidgar sig till en kritisk uppgörelse med hela den matematiska vetenskapen i dess ”klassiska” gestalt.

Stora delar av den existerande matematiken äro intuitionistiskt ohållbara. Frågan blir, hur mycket av matematiken som kan ”räddas”, dvs. ges en form som tillfredsställer intuitionismens krav på ”konstruktiv” och ”finit” bevisföring. Brouwer har undersökt frågan i en serie betydelsefulla arbeten. I farozonen ligger bl.a. en så viktig sak som algebrans s.k. fundamentalsats (”varje algebraisk ekvation har åtminstone en rot”). Brouwers och de Loors intuitionistiska bevis för fundamentalsatsen är en vacker matematisk prestation.

Ehuru Brouwers grundtankar äro dunkla och oprecisa, är det fullt sakenligt att inse intuitionismen som en fortsättning i modern tid av den under 1800-talet inledda strävan efter ökad exakthet i matematisk begreppsbildning och bevisföring. Brouwer hade en föregångare i Kronecker och meningsfränder i de stora franska matematikerna Poincaré, Lebesgue och Borel. De tre sistnämnda kallas ibland ”halv-intuitionister”.

Brouwer talar kanske alltför hett om matematikernas ”tanklösa tillämpning” av lagen om det uteslutna tredje, om deras ”lättsinniga tillit” till den klassiska logiken och ”skrupelfria användning” av ändlighetsmatematikens logiska lagar för studiet av oändliga system. Men jag tror det är riktigt att säga, att Brouwers tendens haft ett både djuptgående och välgörande inflytande på den moderna matematiken.

Emedan uppgiften att intuitionistiskt ”rättfärdiga” den klassiska matematiken är både meningsfull och (åtminstone delvis) viktig, ligger det nära till hands att fråga: Vilka logiska lagar följer det intuitionistiskt riktiga tänkandet? Frågan är en aning förbryllande. Enligt Brouwer kunna tankens lagar inte kodifieras. Giltigheten framgår s.a.s. från fall till fall. Men Brouwer anser också, t.ex., att lagen om det uteslutna tredje gäller för ändliga mängder och att motsägelselagen gäller både på det ändliga och det oändliga området. I sådana allmänna uttalanden ligger fröet till en intuitionistisk logik.

Till sist ville jag nämna något om Brouwers åsikter om språket. Då de äro utomordentligt dunkla, måste jag återge dem mycket ”fritt”.

Den matematiska sanningen, anser Brouwer, kan tänkas oberoende av språket. Men den behöver språket för att kunna meddelas. Vardagsspråket är emellertid inexakt och mångtydigt. Det ligger nära till hands att mena, att ett matematiskt symbolspråk kunde vara fullkomligt exakt. Detta är likväl en illusion. Ty symbolspråkets innebörd måste förklaras på vardagsspråket. Annars skulle vi inte lära oss begripa symbolerna. Därför är det också fel att tro, att matematikens axiomatisering i förening med meta-matematiska betraktelser om det matematiska teckenspelet vore ett absolut skydd mot motsägelser och andra tankefel i kalkylen. Detta fel begå Hilbert och formalisterna.

Jag tror, att Brouwers syn på förhållandet mellan språk och exakt tänkande (matematik) syftar mot något väsentligt. Och jag ville förmoda, att åtminstone en del av Brouwers intentioner i denna och andra frågor kommit till ett klarare uttryck i Wittgensteins posthuma verk (1956) om matematikens och logikens filosofi.

Litteratur Brouwers skrifter äro dunkla och svårtillgängliga. För polemiken mot Hilbert är ”Intuitionistische Betrachtungen über den Formalismus” belysande. (I Sitzungsberichte der preussischen Akademie der Wissenschaften, phys.-math. Klasse, 1928.) Intressantast ur filosofisk synpunkt har jag funnit ”Mathematik, Wissenschaft und Sprache” (i Monatshefte für Mathematik und Physik 36, 1929). Väl rik på utsvävningar i filosofisk mystik är ”Consciousness, Philosophy, and Mathematics” (i Proceedings of the Xth International Congress of Philosophy, vol. I, Amsterdam 1948).

En utmärkt och ganska lättfattlig framställning av Brouwers och Hilberts ståndpunkter i matematikens filosofi och dessas förhållande till varandra ger A. Heytings arbete ”Mathematische Grundlagenforschung, Intuitionismus, Beweistheorie” (i Ergebnisse der Mathematik und ihrer Grenzgebiete, 1934).

Om Wittgenstein komma vi längre fram att tala rätt mycket. Hans insats i filosofien är uppdelad på två avsnitt. Det första består av hans verk Tractatus logico-philosophicus, som utkom i början av 20-talet. Det andra hör till ett senare skede, under vilket han inte publicerade något. Vid sin död 1951 efterlämnade han ett stort antal manuskript. Ett digert urval, som behandlar logikens och matematikens filosofi, utgavs 1956.

Av Wittgensteins bidrag i Tractatus till logiken skall jag bara omtala det viktigaste: läran om sanningsfunktionerna och dess tillämpning på frågan om den logiska sanningens natur.

Vi ha redan tidigare kallat sant och falskt sanningsvärden. (Termen torde ha införts av Frege.) Vi skola nu säga, att en sats (proposition) är en sanningsfunktion av vissa satser, om dess sanningsvärde på ett entydigt sätt bestämmes av sanningsvärdena hos dessa andra satser. (Termen ”sanningsfunktion” torde ha införts av Russell.) Några enkla exempel må förtydliga saken:

Negationen av en sats är en sanningsfunktion av satsen själv. Jämför t.ex. satserna ”det regnar” och ”det regnar icke”. Allmänt: satserna ”x” och ”icke-x”. Om den första är sann, så är den andra falsk. Och om den första är falsk, så är den andra sann. Sambandet mellan funktionen och dess argument kan åskådliggöras i en s.k. sanningsvärdetabell:

x | icke-x
s | f
f | s

Disjunktionen – både den inklusiva och den exklusiva – av två satser är en sanningsfunktion av satserna. Satsen ”det regnar eller blåser eller båda” är sann om av satserna ”det regnar” och ”det blåser” båda eller den ena äro sanna, och falsk om båda äro falska. Satsen ”det regnar eller blåser men ej båda” åter är sann om satserna ”det regnar” och ”det blåser” ha motsatta sanningsvärden, och falsk om de ha samma sanningsvärde.

Läsaren kan lätt övertyga sig om att jämväl satsers konjunktion, implikation och ekvivalens äro sanningsfunktioner. Sambanden mellan funktion och argument illustreras i nedanstående tabell.

x | y | x och y | x eller y eller båda | x eller y men ej båda
s | s | s | s | f
s | f | f | s | s
f | s | f | s | s
f | f | f | f | f

icke: x men ej y | både x och y eller varken x eller y
s | s
f | f
s | f
s | s

Alla de logiska operationer, som undersökas i propositionslogiken, ge upphov till sanningsfunktioner, när de tillämpas på givna satser. På den grund brukar man också kalla de logiska konstanter, med vilkas tillhjälp ifrågavarande operationer uttryckas i språket, sannings-konnektiver. Det funktionella sambandets art kan städse undersökas och slutligt fastställas i en tabell. Sanningsvärdetabeller nyttjades redan av Peirce och några andra av den moderna logikens föregångare.

Läran om sanningsfunktionerna är av grundläggande betydelse i logiken. Wittgensteins förtjänst är att ha systematiserat denna lära och särskilt metoden att framställa sanningsfunktionerna i tabellform. En liknande systematisering genomfördes ungefär samtidigt av den amerikanska logikern Post.

Låt oss undersöka i en tabell följande uttryck: ”icke (x och icke-y) eller icke (y och icke-x)”. Disjunktionen vilja vi uppfatta inklusivt. För ”x och icke-y” respektive ”y och icke-x” införa vi förkortningarna ”u₁” respektive ”u₂”. Tabellen får nu successivt följande utseende:

x | y | icke-y | u₁ | icke-u₁ | icke-x | u₂ | icke-u₂ | icke-u₁ eller icke-u₂
s | s | f | f | s | f | f | s | s
s | f | s | s | f | f | f | s | s
f | s | f | f | s | s | s | f | s
f | f | s | f | s | s | f | s | s

Vi se, att den undersökta funktionen har den märkliga egenskapen att vara sann för alla fördelningar av sanningsvärden på dess argument. Hur man än m.a.o. ”vrider och vänder” på argumentens sanningsvärde, är det med tillhjälp av de logiska konstanterna ”icke”, ”och”, ”eller” uppbyggda uttrycket sant. En så beskaffad sanningsfunktion kallar Wittgenstein en tautologi.

En mycket enkel tautologi är följande: ”x eller icke-x”. T.ex.: ”det regnar eller regnar inte”. Den är en disjunktion av två satser, av vilka den ena är den andras negation. Är alltså den första leden sann, så är den andra falsk, och tvärtom. Härav följer omedelbart, att villkoret för att disjunktionen – vare sig denna uppfattas inklusivt eller exklusivt – skall vara falsk aldrig kan uppfyllas i det föreliggande fallet. Alltså är disjunktionen under alla förhållanden sann.

Det är naturligtvis inte någon nyhet, att ”det regnar eller regnar inte” är en sann sats. Det är också en gammal filosofisk åsikt, att sanningen hos ett påstående av typen ”x eller icke-x” är nödvändig, logisk eller förnuftsmässig i motsats till den ”tillfälliga”, av empiriska omständigheter beroende, sanningen eller falskheten hos ett påstående i stil med ”det regnar”. Långt ifrån klart är däremot, vari den logiska sanningens egenart består. Enligt Wittgenstein, i Tractatus, är den logiska sanningen en tautologi. Svaret är kanske inte uttömmande. Men det är troligen mera klarläggande än något, som tidigare givits.

Vi ha tidigare sagt, att en logisk sanning är formell, oberoende av innehållet, dvs. betydelsen hos vissa variabler. Uppfattningen av den logiska sanningen som tautologi ger en ny innebörd åt detta. Om argumenten eller de variabla satserna i en sanningsfunktion äro sanna eller falska, beror på deras innehåll. Är nu sanningsfunktionen en tautologi, d.v.s. sann oberoende av sanningsvärdena hos sina argument, så är den också i en karaktäristisk mening oberoende av innehållet hos sina argument.

En tautologi säger ingenting om verkligheten. Den ”avbildar” eller ”beskriver” intet tillstånd. (Om Wittgensteins åsikt om språket som bild få vi tala senare.) Satsen ”det regnar” säger något om vädret. Likaså satsen ”det regnar inte”. Men satsen ”det regnar eller regnar inte” säger ingenting alls. Och därför har den, enligt Wittgenstein, den egenskap som, enligt Leibniz, tillkommer logiska sanningar, nämligen att stämma i alla tänkbara världar.

Den logiska sanningen s.a.s. köper sin allmängiltighet till priset av sin innehållslöshet.

Att den logiska sanningen är tautolog innebär ej, att den vore självklar eller utan värde för kunskapen. Några tautologier äro självklara. T.ex. ”x eller icke-x”. Men andra äro det inte. Eller vill läsaren påstå, att han utan vidare inser den obevekliga sanningen hos satsen ”icke (x och icke-y) eller icke (y och icke-x)”? Uppenbarligen kan det vara nyttigt att ha en metod, som gör det möjligt att avgöra (”räkna ut”), om en sats uttrycker en logisk sanning eller inte. En sådan metod äro sanningsvärdetabellerna. Den kan emellertid inte tillämpas på alla slag av logiska sanningar. Därav följer, att ej heller tautologiens idé i den enkla form, som här skildrats, kan förklara all logisk sanning. Idén kan emellertid generaliseras på ett sätt, som gör den oberoende av möjligheten att i en tabell fastställa sanningsvärdet.

Tautologiens begrepp ger också en ny synpunkt på det logiska (deduktiva) beviset. Vi ha tidigare, i samband med Leibniz, sagt att beviset kan betraktas som en räcka identiska transformationer. Beviset utvidgar inte vårt vetande. Det bara gör sådant explicit, som redan ingår implicit i förutsättningarna.

Av satsen ”detta föremål är av järn” i förening med satsen ”detta föremål är icke av järn eller också leder det elektricitet” följer logiskt satsen ”detta föremål leder elektricitet”. Allmänt uttryckt: av konjunktionen av ”x” och ”icke-x eller y” följer logiskt ”y”. (Det är likgiltigt, om disjunktionen uppfattas exklusivt eller inklusivt).

Enligt synen på det logiska beviset som en räcka identiska transformationer skall nämnda konsekvensförhållande innebära, att den tre-ledade konjunktionen ”x och (icke-x eller y) och y” är identisk med den två-ledade konjunktionen ”x och (icke-x eller y)”. Ty ”y” som ingår explicit i den första konjunktionen bör ingå implicit i den andra. Men vad betyder denna identitet? Hur skall den fastställas?

Här hjälper oss tautologiens begrepp. Läsaren må i en sanningsvärdetabell undersöka påståendet, att den tre- och den tvåledade konjunktionen ovan ha samma sanningsvärde. Detta påstående är de två konjunktionernas s.k. materiella ekvivalens. Undersökningen i tabellen visar, att påståendet är en tautologi, alltså sant oberoende av de två konjunktionernas sanningsvärden. Dessa äro i sin tur funktioner av sanningsvärdena hos de två satserna ”x” och ”y”.

Undersökningen utföres lämpligen sålunda, att man gör en tabell för de två konjunktionerna ”x och (icke-x eller y)” samt ”x och (icke-x eller y) och y” skilt för sig. Man finner då, att de två konjunktionerna äro samma funktioner av ”x” och ”y”. Låt oss kalla den första konjunktionen ”u₁” och den andra ”u₂”. Sedan bilda vi satsen ”både u₁ och u₂ eller varken u₁ eller u₂” och göra en tabell för densamma utgående från de redan fastställda fördelningarna av sanningsvärden för ”u₁” och ”u₂”. Resultatet blir en tautologi. Tabellen – något sammandragen – synes nedan.

x | y | icke-x eller y | u₁ | u₂ | både u₁ och u₂ eller varken u₁ eller u₂
s | s | s | s | s | s
s | f | f | f | f | s
f | s | s (f) | f | f | s
f | f | s | f | f | s

På basen av nyss undersökta fall kan man uppställa följande allmänna regel: En sats s₂ följer logiskt av en sats s₁, om och endast om det är en tautologi att konjunktionen av s₁ och s₂ har samma sanningsvärde som s₂ allena. Ett logiskt bevis, kunde man också säga, är en räcka tautologa transformationer. (Om inskränkningar i regelns allmängiltighet skola vi inte bekymra oss här.)

Den del av Wittgensteins insats i logiken, som vi hittills omtalat, går inte ”motströms” utan ”medströms”. Läran om sanningsfunktionerna, metoden med sanningsvärdetabeller och tautologiens begrepp ingå som viktiga beståndsdelar i den moderna logikens ”system”.

Vi ha tidigare omtalat Freges och Russells stora tanke, att matematikens sanningar kunna härledas ur logikens. Om den logisticistiska tesen är riktig och om det vidare är riktigt att logikens sanningar äro tautologier och logisk bevisföring en räcka tautologa transformationer, så följer att också matematikens sanningar äro tautologier.

Det måste kraftigt betonas (emedan uppgifter i motsatt riktning ibland givits), att Wittgenstein redan i Tractatus tar avstånd från nämnda tillämpning av tautologiens begrepp. För det första avvisar han Freges och Russells tes, – närmast på den grund att han inte kan godkänna definitionen av talen som klasser (av klasser). Och för det andra avvisar han åsikten att matematikens sanningar vore, liksom logikens, tautologier.

För Wittgensteins syn i Tractatus på den matematiska sanningens natur skall jag inte här försöka redogöra. Hans åskådning kan sägas föregripa den kritik, som han senare riktade mot många i den moderna logiken och matematikens grundforskning omhuldade föreställningar. I denna kritik har Wittgensteins insats något väsentligt gemensamt med Brouwers.

Från 1929 till sin död 1951 skrev Wittgenstein åtskilligt till logikens och matematikens filosofi. Några bidrag till den rena logiken, i stil med läran om sanningsfunktionerna i Tractatus, yttrade han emellertid inte. Det är troligen riktigt att säga, att han betraktade den formella logiken såsom rätt ointressant i sig själv men samtidigt såsom farlig, emedan den närde allsköns filosofiska vanföreställningar. En del av dessa vanföreställningar gälla matematikens natur. Att gå till rätta med dem är den kanske viktigaste uppgiften i hans posthuma arbete Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik.

Detta verk står oss ännu alltför nära i tiden för att tillåta en värdesättning av dess betydelse. Jag skall inte försöka utförligt redogöra för någon enda tankegång i boken. Jag skall endast antyda några ledande temata.

Ett tema är kritiken av åsikten, att matematiken skulle behöva en ”grundläggning” och särskilt av uppfattningen, att logiken vore matematikens grund. De naturliga talens aritmetik, t.ex., står på egna ben. Detta ser man, om man sätter i fråga tillförlitligheten hos bevis för aritmetiska satser i Russells logik. Det hör till saken, att sådana bevis äro mycket svåra att överblicka, så snart det är fråga om andra än helt små tal såsom 1, 2, 3. Skall jag i klasslogiken bevisa, t.ex., att 237 plus 458 är 695, måste jag handskas med så invecklade uttryck, att bevisets egen riktighet kan kontrolleras bara med tillhjälp av additionens på förhand bekanta resultat. Om beviset gav till resultat 694, skulle jag tolka detta som tecken på ett fel i det logistiska beviset och inte som tecken på ett fel i additionen 237 + 458 = 695.

Man kan inte avfärda nämnda invändning med att säga att frågan om tillförlitlighet vore en ”psykologisk” fråga. Det hör till det matematiska bevisets natur att vara överskådligt. (Idén om överskådlighet spelar en stor roll i hela Wittgensteins senare filosofi.) Ett ”bevis” vars riktighet kontrolleras med tillhjälp av det presumerade resultatet är inget bevis. Man kan inte säga så här: ”I praktiken är Russells logik oduglig till att bevisa satser om stora tal. Men i teorien ha alla satser i aritmetiken ett bevis i Russells logik. Alltså kan aritmetiken härledas ur logiken.”

Wittgenstein vill naturligtvis inte förneka, att bevis i aritmetiken kunde ”översättas till” eller ”motsvaras av” bestämda bevis i logiken. En sådan koordinering av två bevistekniker, logikens och aritmetikens, kan vara av stort intresse. Men emedan motsvarigheten kontrolleras av den aritmetiska tekniken, så kan den inte anföras som grund för ifrågavarande tekniks egen riktighet.

I likhet med Brouwer fäster Wittgenstein stor vikt vid den konstruktiva sidan hos matematiskt tänkande. Det är en egendomlighet hos matematiken, att den själv skapar eller konstruerar sina objekt. Talserien är en sådan konstruktion. Bakom varje utvidgning av matematiken ligger ett nyskapande moment, inte bara ett passivt avledande av följdsatser från givna axiom. För det matematiska formskapandet kunna inga gränser utstakas på förhand. Då ligger det nära till hands att fråga:

Vad är den matematiska sanningens kriterium? Varav får matematiken sin nödvändighet? Brouwer svarade med att hänvisa till intuitionen. Wittgenstein menar – säkerligen med rätta – att detta inte är något svar alls. (Det är gagnlöst att åberopa sig på intuition i matematiken.) Wittgenstein vill förklara den för matematikens satser och bevis utmärkande nödvändigheten med att hänvisa till språket. Matematiken fastställer, i viss mening, reglerna för vårt sätt att beskriva verkligheten. Med en om Platon påminnande ordvändning säger Wittgenstein ofta, att matematiken är måttet, det varmed man mäter, och inte det mätta. Antag, att jag räknar igenom en samling av fem och en annan av sju föremål. Sedan slår jag ihop samlingarna och räknar igenom den nya samlingen. Jag kommer till talet elva. Tvivlar jag då på att 5 plus 7 är 12? Nej; utan jag säger antingen att jag måste ha räknat fel eller att något föremål försvunnit mellan räkningarna eller att två föremål smultit samman. (Det sistnämnda kunde t.ex. lätt hända med kvicksilverkulor på ett glasunderlag.)

I ungefär samma bemärkelse som man inte kan sätta i fråga, om normalmetern i Paris verkligen är 1 m lång, kan man inte sätta i fråga, om 5 + 7 verkligen är 12. Det har ingen mening att mäta det mått, som man själv mäter med. Matematikens nödvändighet är ett uttryck för det meningslösa i att tvivla på den. Men liksom man kan ge mening åt frågan om normalmeterns längd, om man antar ett nytt mått, så kunna också de matematiska måttstockarna ändras i enlighet med verklighetsbeskrivningens behov. (I den moderna fysiken använder man i vissa sammanhang en algebra, där kommutationsregeln x + y = y + x inte gäller. Men detta betyder inte, att den vanliga algebran ”vederlagts”. Det betyder bara, att också en annan algebra än den vanliga har en användning.)

Matematikern är en uppfinnare och inte en upptäckare, är ett ord av Wittgenstein, som inpräglar sig i minnet. Wittgenstein tar avstånd från något som kunde kallas realism i logikens och matematikens filosofi. Logikens och matematikens satser ha inte sin sanningsgrund i en oberoende av människotanken förefintlig logisk-matematisk ”realitet”. Utan de äro nät av regler, som tanken bygger för sin egen artikulering i språket.

Men Wittgenstein tar också avstånd från det som kunde kallas logisk-matematisk nominalism eller konventionalism. Logikens och matematikens satser äro inte något som vi kommit överens om att hålla för sant. De äro över huvud inte något som vi ”hålla för sant”, utan snarare något som möjliggör försanthållanden. Håller jag en sats för sann, måste jag avvisa dess motsats, godtaga dess logiska följder, m.m. Sålunda bestämmer logiken, vad som skall kallas ett försanthållande. Därför kunna vi inte bestämma över logiken med tillhjälp av våra meningar om sant och falskt.

Realism och nominalism äro ställningstaganden till det som brukar kallas det ontologiska problemet. Vi skola senare få se, att detta gamla problem också på andra håll än hos Wittgenstein fått ny aktualitet i våra dagars logiskt-filosofiska debatt.

Litteratur Wittgenstein, Logisch-philosophische Abhandlung. Först publicerad i Ostwalds Annalen der Naturphilosophie, 1921. Tysk-engelsk parallelltext under titeln Tractatus logico-philosophicus, London 1922; ny utgåva och översättning, London 1961. – Wittgenstein, Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik – Remarks on the Foundations of Mathematics. Tysk-engelsk parallelltext. Oxford 1956.

Noter

Det förekommer mig, att kärnan i Brouwers kritik av den s.k. lagen om det uteslutna tredje är en kritik av en traditionell uppfattning om det inbördes förhållandet mellan universal- och existenskvantifikatorn. Sålunda uppfattad, berör Brouwers kritik inte lagen i den mera allmänna formulering som säger, att varje (meningsfullt) påstående är antingen sant eller falskt, en tredje möjlighet finns inte.

Gå till notreferens 1

Kommentar

Kapitel 14–16 är hämtade ur von Wrights bok Logik, filosofi och språk. Strömningar och gestalter i modern filosofi, som utkom 1957. Boken är en omfattande framställning om den anglosaxiska analytiska filosofin i den form den hade i mitten av 1950-talet. Den har sedan länge använts som kursbok vid skandinaviska universitet. År 1958 översattes boken till finska och en annan, reviderad utgåva utökad med två kapitel utkom 1965. År 2000 utkom en japansk översättning med ett nytt förord av von Wright. Boken innehåller tre kapitel som ingående granskar Wittgensteins filosofi.

Kapitel 14, ”Två kritiker: Brouwer och Wittgenstein” sysselsätter sig med L.E.J. Brouwers och Wittgensteins – både tidiga och sena – matematikfilosofi. Enligt von Wright kan de båda filosoferna betraktas som kritiker av sådana filosofiska diskussioner om matematikens grund som under 1900-talets första hälft strävade efter att grundlägga matematikens sanningar i logiska lagar (såsom Gottlob Freges och Bertrand Russells logicism) eller i metamatematiskt bevisbar axiomatik (såsom David Hilbert och hans forskningsprogram). (Se kapitlen ”Frege och Russell” och ”Från Hilbert till Gödel” i Logik, filosofi och språk.) von Wright ser analogier mellan Brouwers och Wittgensteins kritik av uppfattningen att matematiken överhuvudtaget behöver en grund som ligger utanför matematiken. En annan analogi är att både Brouwer i sin intuitionistiska filosofi om matematiken och Wittgenstein under sin senare period betonar matematikens konstruktiva och skapande sida.

Den senare hälften av kapitel 14 torde vara en av de tidigaste populära introduktionerna till den matematiska sidan av Wittgensteins senare filosofi: första utgåvan av Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik (1956), ett urval av Wittgensteins senare skrifter om matematikens filosofi, hade publicerats bara ett år före Logik, filosofi och språk. von Wright, som hade följt Wittgensteins föreläsningar om matematikens filosofi redan våren 1939 i Cambridge, redigerade Bemerkungen tillsammans med Elizabeth Anscombe och Rush Rhees. Följaktligen är kapitel 14 också ett intressant vittnesbörd om hur en av redaktörerna till matematikens filosofi hos Wittgenstein såg och artikulerade dess fundamentala drag.

Texten återges efter G.H. von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Nora: Nya Doxa 1993, s. 87–100. (Publikation nr 154 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Wittgenstein, Ludwig 1956, Remarks on the Foundations of Mathematics / Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik, ed. G.E.M. Anscombe, R. Rhees & G.H. von Wright, Oxford: Blackwell.

Tractatus logico-philosophicus

Wittgenstein kunde kallas den moderna filosofiens ”romantiska geni”. Han föddes i Wien år 1889. Han tillhörde en framstående familj och blev arvtagare till en stor förmögenhet, som han likväl skänkte bort för att leva i det närmaste en askets liv. Hans första utbildning var för ingenjörsbanan. Vid 22 års ålder övergav han ingenjörens kall för filosofens. Han reste till Frege i Jena, som rådde honom att fortsätta till Russell i Cambridge. Wittgenstein följde rådet och började studera logik för Russell, som då var mitt uppe i arbetet på Principia Mathematica. Det dröjde inte länge, innan Wittgenstein själv koncipierade ett verk. Hans arbete avbröts av det första världskriget, då han kämpade i den österrikiska armén. Vid sammanbrottet 1918 råkade han i krigsfångenskap hos italienarna. I sin packning medförde han det nyss fullbordade manuskriptet till sin bok. Han lyckades skicka det från fångenskapen till Russell i England. Boken publicerades, närmast tack vare Russells omsorg, år 1922 i form av en tysk-engelsk parallelltext. Namnet var Moores förslag. Det tyska originalet heter Logisch-philosophische Abhandlung. Det hade offentliggjorts redan ett år tidigare i det sista häftet av Ostwalds Annalen der Naturphilosophie.

Tractatus är också till formen ett högst ovanligt arbete. Det är uppbyggt av aforismlika satser i en hierarkisk ordning. Många av satserna ha en stark skönhetsverkan.

Russell hade visat, att en sats grammatikaliska form inte alltid är en trogen motsvarighet till det i satsen uttryckta saklägets logiska form. (4.0031.)1 Emellertid bör satsen kunna ges en idealisk eller perfekt gestalt, i vilken den grammatikaliska och logiska formen äro, på något sätt, kongruenta. En sats i denna idealiska gestalt kan kallas fullständigt analyserad. Att varje sats, som påstår något om verkligheten, har en och endast en fullständig logisk analys, är en utgångspunkt för Wittgenstein i Tractatus. (3.25.)

Leibniz och Russell synas ha tänkt, att de enskilda betydelsebärande delarna i en logiskt perfekt, fullständigt analyserad sats motsvara (representera) de begreppsliga beståndsdelarna (konstituenterna, logiska atomerna) i ett sakläge.2 Också Wittgenstein menar uttryckligen, att så är fallet. (3.2; 3.201–3.) Han kallar saklägets delar ting och språkets motsvarande enheter namn. (2.01; 3.22.) Det må påpekas, att denna användning av orden ”ting” och ”namn” är ganska olik deras normala bruk. Också Russell använder de två orden i en högst ”teknisk” betydelse. Att kalla t.ex. ett sinnesdatum eller ett allmänbegrepp ett ”ting” är inte naturligt. Jag tror, att både Russell och Wittgenstein letts vilse i sitt tänkande av en olyckligt vald terminologi.

Tingen, säger Wittgenstein, äro världens substans. (2.021; 2.024.) Wittgensteins lära om substansen är utomordentligt dunkel, bl.a. emedan han inte ger några exempel på ting. Denna brist är avsiktlig. Enligt Wittgenstein är det omöjligt att säga, vilka (av vad slag) de yttersta beståndsdelarna i ett sakläge äro. Däremot, menar Wittgenstein, kan man vara förvissad om att de finnas.

Tanken att allt sammansatt måste kunna sönderdelas i enkla, odelbara och oföränderliga beståndsdelar har gamla anor i filosofien. Den sammanhänger med den atomistiska naturuppfattningen, med förändringens och rörelsens problem, m.m. Man kan söka bevis för dess riktighet på många håll, t.ex. i överläggningar om själva begreppen ”enkelt” och ”sammansatt”.

Wittgensteins argument för tesen, att världen måste ha en substans, är en variation av Russells argument för tesen om reducerbarhet till bekantskap. De enkla tingens existens är en förutsättning för meningsfullt språk. (3.23.) Wittgensteins tankegång synes vara ungefär denna:

Om ett ord betecknar något sammansatt, kan jag förklara dess betydelse genom att säga, att ordet betecknar de och de delarna förbundna på det och det sättet, dvs. genom att beskriva det sammansatta, komplexet. (3.24; 2.0201.) Ordet ”kentaur”, t.ex., betecknar en människas överkropp och en hästs underkropp i en karaktäristisk förening. Det finns inga kentaurer, men ändå kan jag förstå, vad ordet ”kentaur” betyder. Också om det faktiskt inte funnes hästar, så kunde jag förstå ordet ”häst” på basen av en beskrivning av de olika delar (huvud, man, svans, etc.) varav en häst är sammansatt. Också om det faktiskt inte funnes något enda djur med svans, kunde jag förstå ordet ”svans”, om jag kände till sådana saker som hår, bål, etc. Men i sista hand – så kan det tyckas – måste de delar som jag uppräknar vid beskrivningen av ett komplex vara något som säkert finns och inte något som längre är beroende av att vissa andra saker finnas. Eljest blir betydelsen liksom ”hängande i luften”. (2.026.) De saker som måste finnas för att ord, som beteckna komplex, skola betyda något bestämt, äro de enkla tingen, världens substans. En sats som innehåller ord för komplex är meningsfull bara, om den kan ersättas med en sats som endast innehåller ord för ting. Då är den ”fullständigt analyserad”. (3.2; 3.201.)

Vi ha tidigare talat om logiska konstanter. Logiska konstanter äro ord i stil med ”och”, ”men”, ”icke”, ”alla”. Det är rimligt att tänka, att ord som ”människa” eller ”grön” representera (stå för) något i verkligheten. Men kan man tänka sig, att ”och” betecknade en reell beståndsdel, – t.ex. i det sakförhållande som satsen ”Stockholm och Oslo äro huvudstäder” uttrycker? Är det inte riktigare att säga, att nämnda sats uttrycker två sakförhållanden, nämligen att Stockholm är en huvudstad och att Oslo är en huvudstad, än att tala om ett sakförhållande, i vilket två städer och egenskapen att vara huvudstad s.a.s. ”ockats” ihop?

Wittgenstein anser uttryckligen, att logiska konstanter inte stå för något verkligt. (4.0312.) De benämna varken komplex eller ting. De äro inte namn på något alls. Man kunde kanske säga, att de sakna ”reell innebörd”.

Men Wittgenstein anser också, att språkets enklaste satser, elementarsatserna, bestå uteslutande av namn på ting. (4.22; 4.221.) Därav följer, att de inte få innehålla logiska konstanter. (3.202; 3.203.)

Finns det satser utan logiska konstanter? T.ex. ”gossen leker” eller ”Paul slår Peter” innehålla till synes inga logiska konstanter. Men dessa satser äro säkert inte, i Wittgensteins mening, elementarsatser. Vid en utförligare logisk analys av dem skulle logiska konstanter ”dyka upp”. Men det är tänkbart, att dessa konstanter bara tjäna till att förbinda med varandra delar, som i sin tur äro satser men som inte innehålla logiska konstanter. Problemet är invecklat och jag skall inte fördjupa mig i det här.

Låt oss alltså anta, att det finns satser, som innehålla bara namn på enkla ting. Radar jag på må få upp ett antal namn efter varandra, får jag i regel inte en sats utan en meningslös sammanställning av ord. Alltså kan möjligheten att uppdela det språkliga uttrycket i namn på enkla konstituenter på sin höjd vara ett nödvändigt villkor för meningsfullt språk. Det kan säkert inte vara ett tillräckligt villkor. Vad är det då som erfordras för att av en samling namn göra en sats? (3.141–2; 4.221, ”Es frägt sich hier, wie kommt der Satzverband zustande.”)

Wittgensteins svar på sistnämnda fråga är, så vitt jag vet, fullständigt originellt. Vi komma nu till hans lära om satsen som bild. Vi förstå den lättast, tror jag, om vi först ta del av det han säger om tingens relation till det sakläge, där de ingå.

Ett sakläge,3 säger Wittgenstein, är en konfiguration av ting. (2.0272.) I sakläget förhålla sig tingen på ett bestämt sätt till varandra. (2.031.) Det sätt, på vilket tingen förhålla sig till varandra i sakläget, kallar Wittgenstein saklägets struktur. (2.032.) Möjligheten (hos tingen) att ingå en bestämd förbindelse (struktur) kallar han saklägets (logiska) form. (2.033.)

Tingen äro liksom brickor, av vilka olika figurer kunna byggas. Tingens konfigurationer växla, men tingen själva bestå. (2.0271; 2.024.) (En analogi till tanken på materiens oförstörbarhet.) Tingens konstans är en förutsättning för att man skall kunna bygga en värld av dem. (2.026.) Världen är inbegreppet av alla sakförhållanden, dvs. bestående saklägen. (1 och 2.)

Vad är en bild? En bild, säger Wittgenstein, är en modell av verkligheten. (2.12.) En bild är uppbyggd av element, som motsvara ting i verkligheten. (2.13.) Bildelementens inbördes gruppering är bildens struktur och möjligheten att gruppera elementen till ifrågavarande struktur är avbildningens logiska form. (2.15.) Bildens form är alltså möjligheten, att tingen i verkligheten förhålla sig så som elementen i bilden. (2.151.)

Bildelementens gruppering i bilden behöver naturligtvis inte vara densamma som motsvarande tings gruppering i verkligheten. I annat fall vore det ju omöjligt att avbilda t.ex. en kentaur. Den struktur, som utmärker bilden av en kentaur, påträffas inte i verkligheten. Men kentaur-bildens form är också verklighetens logiska form. Ty det är möjligt, att delar av människor och hästar funnes i den förening, som vi kalla ”kentaur”.

Mycket viktigt är att observera, att en bild, enligt Wittgenstein, är ett sakförhållande.4 (2.141.) Bilden består i det faktum, att dess element äro grupperade på ett bestämt sätt. (2.14.)

Tavlan, som hänger på väggen, är alltså inte i sig själv en bild. Men det faktum, att tavlans färgklickar och konturer äro strukturerade på ett bestämt sätt, är en bild – t.ex. av Gustav Adolfs död vid Lützen. (Om jag förstått saken rätt, måste man enligt Wittgenstein också säga, att en bild alltid är en bild av ett sakläge, aldrig av ett ting.)

I likhet med en bild är också en sats uppbyggd av element, dvs. namn, som motsvara ting i verkligheten. Men liksom en tavla inte är en anhopning av färgklickar, så är satsen inte en ordblandning (”Wörtergemisch”). (3.141.) Satsen är artikulerad. (Ib.) Dess ord sammansätta en språklig struktur. Strukturens möjlighet är satsens logiska form. Satsen själv består i det faktum, att dess element, orden, stå i ett bestämt förhållande till varandra. (3.14.) Detta faktum är en bild av en möjlig gruppering av de mot satsens ord svarande tingen i verkligheten.

Det måste energiskt understrykas, att satsen liksom bilden är ett faktum och inte ett föremål. Bokstäverna och orden på papperet äro ännu ingen sats. Men det faktum, att orden grupperats på ett bestämt sätt, kan vara en sats.

Ord och sats äro väsensskilda. I skrift ser satsen ut som ett längre ord, uppdelat i leder. Detta är en farlig synvilla. Den förledde Frege att uppfatta satsen som en sorts namn. (3.143.)

Det kan tyckas paradoxalt att säga, att en sats är en bild. En räcka ord på papperet ”liknar” inte en målning eller en teckning eller ens en karta. Men Wittgenstein påstår ej heller, att den skulle göra det. Orden äro ingen sats och målningen är ingen bild. Men i orden och målningen kan man s.a.s. ”blåsa liv”, se delarna i en sammanställning som föreställer eller avbildar en möjlig sammanställning hos de saker, som namnen respektive de enskilda färgklickarna representera.

”Endast fakta kunna uttrycka en mening, en klass av namn kan det inte.” (3.142.) Beaktar man inte, att satsen och bilden, enligt Wittgenstein, själva äro fakta, så begriper man inte ett uns av hans teori om språket som bild.

Det faktum, som Wittgenstein kallar sats, kunde också kallas tanke. ”Tanken är den meningsfulla satsen”, säger han. (4.) Jag tror det är lättare att förstå Wittgensteins egendomliga uppfattning om språket som bild, om man beaktar, att han med ”sats” snarast avser något som i vanligt språkbruk kallas ”tanke”. Men också här ligger ett missförstånd nära till hands. Ty med ”tanke” menar Wittgenstein inte något subjektivt och psykologiskt (tankeprocesser). Utan han menar s.a.s. ”innehållet” i tanken, något objektivt.5

Jag har försökt ge läsaren en aning om, vari Wittgensteins bildteori om språket består. Jag har också sökt visa, hur denna teori sammanhänger med en bestämd åskådning om verklighetens natur (ting och konfiguration) samt om bildens (avbildningens) begrepp. Presentationen är naturligtvis för ytlig för att göra saken klar. Jag har för mig, att om man tänker Wittgensteins tanke till botten, så framträder dess orimlighet. Jag är glad, om jag lyckats övertyga läsaren om att tanken är värd att tänkas till slut. Wittgenstein tog senare avstånd från bildteorien. Men den problematik, som sammanhänger med den, har troligen evig aktualitet inom filosofien.

Vi ha antagit, att logiska konstanter inte förekomma i elementarsatser. Vilken är då deras roll i språket?

Enligt Wittgenstein i Tractatus är de logiska konstanternas uppgift uteslutande att förbinda satser med varandra till s.k. sanningsfunktioner. (5.) Ett specialfall är nekningsordet, som inte används för att förbinda satser, utan för att förvandla en sats till en ny sats, som är en sanningsfunktion av den gamla.

Vi ha tidigare förklarat begreppet sanningsfunktion och den särskilda betydelse som två sanningsfunktioner, tautologien och kontradiktionen, ha för logiken.

Wittgensteins uppfattning, att alla logiska konstanter äro s.k. sanningskonnektiver, håller knappast streck. De i logiken utomordentligt betydelsefulla s.k. kvantifikatorerna eller ord i stil med ”alla”, ”någon” och ”ingen” leda strax till svårigheter. Wittgenstein sökte en utväg ur svårigheterna ungefär så, att ”alla” och ”ingen” uppfattas som förkortningar för upprepade ”och” samt ”någon” som en förkortning för upprepade ”eller”. (”Alla människor äro dödliga” skulle betyda detsamma som ”Sokrates och Platon och Napoleon och ..... äro dödliga”. Wittgenstein såg inte, att i den senare satsen ”.....” är en ny logisk konstant.) En annan svårighet vållar identitetstecknet. Wittgenstein ville visa, att det varken är en logisk konstant eller ett namn på något verkligt, utan en strängt taget obehövlig beståndsdel i språket. Hans kritik av den s.k. identitas indiscernibiliumtesen hos Leibniz och Russell och hans egen teori om identitetsbegreppet äro högst intressanta, men måste här förbigås.

Satser, som innehålla logiska konstanter, äro bara i indirekt bemärkelse ”bilder”. Deras betydelse eller mening är, säger Wittgenstein, en funktion av elementarsatsers mening. (5.2341.) T.ex. betydelsen hos satsen ”det regnar icke” är en funktion av innebörden i satsen ”det regnar”. Negationen liksom ”vänder om” betydelsen. (5.2341; 4.0621.) Också om man godtar Wittgensteins uppfattning, att alla meningsfulla satser äro sanningsfunktioner av elementarsatser, så förblir det (för mig) ett problem, hur sanningsfunktionerna få sin mening av bilderna.

Vi återgå till elementarsatserna. De äro bilder. Att förstå dem är att ”se”, vad de föreställa. En elementarsats visar sin mening (4.022), dvs. ting i en viss konfiguration, ett sakläge. En elementarsats säger, att i fråga varande sakläge faktiskt består.

En sats visar, hur det förhåller sig, om den är sann. Och den säger, att det förhåller sig så. (4.022.) Att förstå satsen är att veta, hur sakerna stå, om satsen är sann. Man kan alltså förstå en sats utan att veta, huruvida den är sann. (4.024.)

Det är en huvudpunkt i Wittgensteins lära, att mening går före sanning. Först måste jag förstå en sats för att sedan kunna avgöra, om den är sann eller falsk. (4.064.) Detta kan låta nog så trivialt. Men det har, i förening med Wittgensteins teori om satsen som bild, märkliga konsekvenser.

En konsekvens är, att ingen sats (bild) kan vara sann ”a priori”. Om satsen är sann eller falsk kan bara avgöras sålunda, att satsen jämförs (konfronteras) med verkligheten (4.05; 2.223.) Av satsen (bilden) själv kan man inte finna ut, huruvida den är sann eller falsk. (2.224.) Ty dess sanning är dess överensstämmelse med en verklighet utanför språket (tanken).

Men äro inte åtminstone logikens och matematikens satser sanna a priori? Enligt Wittgenstein måste frågan, i viss mening, besvaras nekande. Logik och matematik äro visserligen a priori. Men deras satser äro strängt taget inte ”sanna”. Utan de äro oberoende av sant och falskt. De ”stå över” det verkliga.

Vi ha tidigare sagt, att Wittgenstein kallar logikens satser tautologier. Tautologierna äro sanningsfunktioner. Men Wittgenstein säger uttryckligen, att tautologierna inte äro bilder. (4.462.) De framställa inte ett sakläge. (Ib.) Utan de tillåta alla saklägen. (Ib.) Han säger också, att tautologierna äro ”sinnlos”, men inte att de äro ”unsinnig”. (4.461.) Logikens satser äro liksom gränsfall av sanningen.

Det är naturligtvis en pipa snus om man vill kalla logikens tautologier ”sanningar” eller ej. Det väsentliga i Wittgensteins lära är insikten, att logikens sanning är mycket olik ”vanlig” sanning, ja så olik att man kan fråga, om det inte är vilseledande att använda samma ord för de två begreppen. ”Vanlig” sanning är en sats överensstämmelse med verkligheten. Logikens sanning består i dess satsers oberoende av verkligheten, av tingens tillfälliga konfigurationer.

En ännu märkligare följd av Wittgensteins lära om meningens prioritet framom sanningen är att det finns sådant, som inte kan sägas. Jag måste nu söka förklara Wittgensteins lära om det osägbara.

”Det som kan visas, kan inte sägas.” (4.1212.)

Jag tror man lättast förstår innebörden i denna, en aning mystiskt klingande utsaga, om man ”vänder om” den på det sätt, som i logiken kallas kontraposition. Satsen här ovan betyder nämligen precis samma sak som satsen ”det som kan sägas, kan inte visas”. Och låt oss sedan fråga: Vad är det som enligt Wittgenstein kan sägas?

Här måste vi draga oss till minnes, att enligt Wittgenstein en sats visar oss (avbildar, framställer) ett sakläge (sin mening) och säger, att detta sakläge råder. Allt som kan sägas, det sägbara eller tänkbara, är sålunda av typen: att det förhåller sig så och så. ”Så och så” är bilden, som satsen visar. Men att ”så och så” stämmer med verkligheten, dvs. att det förhåller sig så och så, syns inte av bilden allena. Sanningen eller falskheten framgår först vid satsens konfrontation med verkligheten.

Sanningen är alltså det som kan sägas, meningen det som visas i språket. Sanningen kan inte visas i språket. Men emedan det som kan sägas, dvs. sanningen, inte kan visas, så följer omvänt att det som kan visas, dvs. meningen, inte kan sägas.

Man kunde uppställa följande praktiska regel för att pröva, om något hör till det osägbara: Om en föregiven sats är så beskaffad, att vi för att fatta dess mening redan måste känna dess sanning, så försöker satsen uttrycka något osägbart. Det är då ingen bild, alltså ingen (äkta) sats alls.

Man kan t.ex. inte göra en bild av det förhållande (den ”betydelserelation”) som en sats har till sin mening. Ty för att förstå bilden av detta förhållande måste jag redan veta (känna) den ifrågavarande satsens mening. En bild av förhållandet mellan sats och mening vore sålunda en bild, i fråga om vilken kunskap om bildinnehållets sanning (dvs. att satsens mening är den och den) föregår bildens begripande. Men en sådan bild kan inte finnas. (”Mening går före sanning”.) (Sammanhänger direkt med 5.4732: ”Man kan inte ge åt ett tecken en oriktig betydelse”.)

Med en sats logiska form förstår Wittgenstein möjligheten att konfigurera de mot satsens ord svarande tingen i verkligheten så som de äro konfigurerade i satsen (bilden). Att säga, vilken en sats logiska form är, är att säga att en viss konfiguration av ting är möjlig. Men för att kunna säga, att en viss konfiguration av ting är möjlig, måste jag redan kunna bilda en äkta sats, vars ord äro konfigurerade just på det sätt, om vars möjlighet satsen skall uttala sig.6 Wittgenstein säger (4.12):

En sats kan framställa hela verkligheten, men den kan inte framställa det som den måste ha gemensamt med verkligheten för att kunna framställa den – sin logiska form. För att kunna framställa den logiska formen borde vi kunna försätta oss med satsen utanför logiken, dvs. utanför världen.

De logiska formerna (tingens konfigurationsmöjligheter), säger Wittgenstein vidare, äro tallösa. (4.128.) Han säger inte, att de äro oändligt många, utan att deras tal inte kan mätas. Det finns, som han också uttrycker sig, inga ”privilegierade tal” i logiken och därför är en filosofisk monism eller dualism, etc. rena metafysiska godtycket. (4.128; 5.553; 5.554.)

Jag tror, att tanken på de logiska formernas tallöshet är en av de centrala tankarna i Wittgensteins hela livsverk. Det är en av de få, som överlevde den kritik han själv sedermera riktade mot sitt ungdomsarbete. Tendensen i Wittgensteins filosofi är antimonistisk, diversifierande. Han söker mångfalden i den skenbara enheten, inte enheten i mångfalden. Därför är hans sätt att söka mycket olikt de flesta andra filosofers, särskilt i nutiden.

Jag skall inte uppta till prövning Wittgensteins tanke, att man i en viss mening inte kan tala om språket. Vi ställas här inför problem av allra högsta svårighetsgrad.

I sin inledning till Tractatus framkastar Russell tanken, att det skulle finnas en hierarki av språk, som gör det möjligt att i ett språk tala om ett annat. En sats logiska form kunde kanske inte beskrivas i det ”språk”, som satsen själv tillhör. Men den behövde för den skull inte vara outsägbar. Det som visar sig i ett språk kunde kanske sägas i ett annat.

Denna tanke är ett av fröna till den distinktion som senare, av logiska empirister och andra, gjordes mellan språk och metaspråk eller mellan objekt-språk och syntax-språk. Distinktionen fyller ett förnuftigt ändamål. Men det är säkert oriktigt att – såsom ofta sker – beteckna denna distinktion som en utväg ur svårigheter i Wittgensteins Tractatus. Bl.a. därför att skillnaden mellan språk och metaspråk, så vitt jag kan se, är oförenlig med Wittgensteins uppfattning om satsens och satstecknets natur. I det språk, som man talar om i ett meta-språk, betraktas satserna såsom en sorts ting, dvs. ord-räckor. Men Wittgenstein uppfattar satsen – både i betydelsen ”tecken” och i betydelsen ”tanke” – såsom ett sakförhållande. (Se ovan.)

I sina senare arbeten talar Wittgenstein inte längre om det ”osägbara”. Men han fastnar inte heller för tanken på en hierarki av språk utan kan tvärtom anses, implicit, kritisera densamma.

Det sägbara är allt, som kan tänkas vara eller icke vara fallet. Den del av det sägbaras område, som verkligen är fallet, är världen. (1.) ”Världsbilden”, dvs. inbegreppet av alla sanna satser, kallar Wittgenstein ”naturvetenskapen”. (4.11.)

Det osägbara hör inte till världen. Det osägbara är a priori eller, som Wittgenstein också säger, transcendentalt. (6.13; 6.421.)7

Vi ha redan sagt, att logiken och matematiken inte avbilda verkligheten. De äro därför inga (natur)vetenskaper. Deras visshet är a priori, – men köpt till priset av deras innehållslöshet. (6.11; 6.13; 6.2.)

Till det osägbara hör också värdet. Wittgensteins värdelära i Tractatus är i all sin knapphet utomordentligt intressant. (6.4–6.5.) Wittgenstein är motståndare till en s.k. naturalistisk etik eller estetik, dvs. till försök att likställa det värdefulla med några ”faktiska” eller ”objektiva” egenskaper hos tingen, – t.ex. det goda med en handlings egenskap att väcka lust eller gillande. En etik kan inte formuleras i ord. (6.42; 6.421.) Men den kan visa sig i en människas liv.

All sanning är tillfällig. Allt som är, kunde vara annorlunda. (5.634.) Därför är allt verkligt ur ”det högres” synpunkt likgiltigt. (6.432.) Wittgenstein tar avstånd från tanken, att man ur tingens faktiska ordning kunde utläsa ett svar på livsproblemen eller de religiösa frågorna. ”Gud uppenbarar sig inte i världen.” (6.432.) Lösningen på den timliga existensens gåta, svaret på frågan om livets mening finns utanför rummet och tiden, säger han. (6.4312.)

Det är ganska sällan man hos filosoferna påträffar intressanta uttalanden om vari det filosofiska tänkandets egenart består. Hos Platon förekomma, i Theaitetos och annorstädes, betraktelser i ämnet, som måste anses i högsta grad träffande. De påminna om det som Wittgenstein säger om filosofien – både i Tractatus och i Philosophische Untersuchungen.

Särskilt i en tid som vår, då de positiva vetenskaperna intaga en framträdande plats i den allmänna kulturbilden, ligger det nära till hands att fråga: Varpå beror det att, medan matematiken och naturvetenskapen uppvisa en, i stort sett, kontinuerlig utveckling och förfoga över en ständigt växande skatt av kunskaper, filosofien synes stampa på stället? Samma problem diskuteras sekel efter sekel, ibland under årtusenden, och det som för en tänkare ter sig som en definitiv och obestridlig lösning, förkastas av en annan som uppenbar orimlighet. Även den mest seger- och trosvissa filosofiska moderiktning vinner aldrig fullständig anslutning och betraktas i bästa fall efter några decennier som överlevad.

Till dessa fakta kan man ta ställning på många sätt. Man kan mena, att ”filosofiens elände” beror på att den ännu inte uppnått ”den sicheren Gang einer Wissenschaft”. Så, ungefär, ha många tänkare resonerat, som försökt ställa filosofien på en ny bas. I den riktningen tänkte Descartes, Locke och Kant. Så menade också de logiska positivisterna på 1930-talet. Det är egentligen förvånande, att de många besvikelserna inte verkat mera desillusionerande.

Wittgenstein vill lära oss ett nytt sätt att bedöma filosofernas ansträngningar. Han vill visa, att den som jämför filosofiens väg med de positiva vetenskapernas anlägger en felaktig måttstock. (4.111.) I dessa frågor förändrades hans åsikter inte mycket under loppet av hans bana som tänkare. Men hans sätt att uttrycka sig är i Tractatus knutet till teser (om det osägbara), som han senare inte höll fast vid.

Wittgensteins syn på filosofien är, liksom hans syn på naturvetenskapen, matematiken, logiken, etiken och religionen, en följd av hans svar på frågan om språkets väsen. Hans djupaste egenart som tänkare, ville jag säga, är att ha sett alla filosofiens problem, inklusive problemet om filosofiens egen natur, i ljuset av denna ena fråga.

Det mesta som skrivits i filosofiska frågor har varit, inte falskt, utan meningslöst, säger Wittgenstein. (4.003.) Vi kunna överhuvud inte besvara dessa frågor. (Ib.) Men vi kunna påvisa deras meningslöshet. Detta är filosofiens egentliga uppgift. (Ib. och 6.53.) Därför är all filosofi språkkritik. (4.0031.)

Märk, att Wittgenstein här talar om all filosofi och inte bara sin egen. Det vore därför förhastat att mena, att Wittgenstein med uppfattningen av filosofien som språkkritik vill understryka ett motsatsförhållande mellan ett nytt (hans eget) och ett tidigare (”metafysikernas”) sätt att filosofera. Jag tror det är riktigare att uppfatta Wittgensteins tanke om filosofien såsom språkkritik, om de filosofiska frågornas meningslöshet och om omöjligheten att kläda filosofiska insikter i ord som ett försök att klarlägga, vad den historiska företeelse är, som vi känna under namnet ”filosofi”, än som ett avståndstagande och en dom över all tidigare filosofisk strävan. Jag skall kort försöka ge skäl för min mening.

För att en sats skall kunna vara sann eller falsk måste den vara meningsfull, alltså enligt Wittgensteins uppfattning i Tractatus en elementarsats eller sanningsfunktion av elementarsatser. Om man förnekar en meningsfull sats, får man en ny meningsfull sats. Negationen är en sanningsfunktion. Det hör till den meningsfulla satsens natur att kunna både bejakas och förnekas.

Nu menar Wittgenstein, att de positiva vetenskapernas satser kunna både bejakas och förnekas, men att filosofiska satser inte uppfylla detta villkor. En fysikalisk teori, till exempel, må vara aldrig så sann, man kan alltid tänka sig att världen skulle vara annorlunda. (Från de positiva vetenskaperna måste vi likväl räkna bort matematiken, om vars satser Wittgenstein har en särskild uppfattning.)

Orsaken till att det, enligt Wittgenstein, inte finns (meningsfulla) filosofiska satser, måste naturligtvis vara, att filosoferna söka uttrycka i ord något som inte kan avbildas i språket. Vad är det då som filosofernas (sken)satser vilja uttrycka? Härtill måste genast svaras, att det finns många slag av filosofiska påståenden. Det är svårt att se, hur man om alla kunde bevisa, att de inte avbilda något verkligt. Men ganska säkert är, att innehållet bakom många typiskt filosofiska satser måste, enligt Wittgensteins lära om språket som bild, förvisas till det osägbaras område. Jag skall här bara beröra ett fall.

Ett stort antal viktiga filosofiska påståenden uttala sig om något som kunde kallas världen som totalitet. Till exempel: ”allt verkligt är kroppsligt”, ”världen är min föreställning”, ”världen är allt som är fallet”. Att fälla sådana omdömen är liksom att draga en gräns kring verkligheten. Man kan säga, att materialisten begränsar världen till materiens verklighet, solipsisten till mina upplevelser (förnimmelser), Wittgenstein till det som kan uttryckas i sanningsfunktioner av elementarsatser.

Filosofens gränsdragning utmärks av att den tillika vill vara en gräns för det tänkbara – och därmed också för det sägbara.8 Ty tanken och den meningsfulla satsen äro ett. (4.) Materialisten vill inte säga: Så vitt vi veta, är all verklighet kroppslig, men kanske upptäcker man en dag också en okroppslig verklighet. Utan han vill säga: all tänkbar verklighet är kroppslig, det verkligas väsen är kroppslighet.

Om nu en dylik tes om världen som totalitet är meningsfull, så måste det också vara meningsfullt att förneka den. Att förneka en sats är att tänka det motsatta till det som satsen själv uttrycker. Att förneka materialismen är att tänka sig en annan form av verklighet än den materiella, att förneka solipsismen är att tänka en annan verklighet än mina upplevelser. Men detta, säga materialisten respektive solipsisten, är att tänka det otänkbara. Alltså kan en tes av ifrågavarande art inte förnekas. Men just på den grund, skulle Wittgenstein säga, är den själv meningslös.

Logiken fyller världen; världens gränser äro också logikens.

Vi kunna alltså inte säga i logiken: det och det finns i världen, men inte det.

Detta skulle nämligen skenbart förutsätta, att vi utesluta vissa möjligheter. Men så kan inte vara fallet, emedan det innebure att logiken sträckte sig ut över världens gränser, – att den kunde betrakta dessa gränser också från den andra sidan.

Vad vi inte kunna tänka, det kunna vi inte tänka; vi kunna alltså inte heller säga, vad vi inte kunna tänka. (5.61.)

Kanske kunde saken även uttryckas så: Skillnaden mellan en vetenskapsman och en filosof är den, att vetenskapsmannen vill uppställa sanna satser, filosofen oemotsägbara satser. Kravet på emotsägbarhet kan inte förenas med kravet på sanning. En sats är sann eller falsk; en ”oemotsägbar sats” är ett logiskt monstrum, ingen ”sats” alls. – Filosofien skall vara a priori, därför måste den vara osägbar.

(Natur)vetenskapen, kunde man i Wittgensteins anda säga, är en världsbild (3.01 jämförd med 4 och 4.11), – en filosofi är en världsåskådning. Filosofen strävar efter en utsiktspunkt, från vilken han ser klart, var gränsen går för vår tankes möjligheter. Filosofiska teser äro liksom stegar, som hjälpa oss att uppnå utsiktspunkten. De beskriva inte den vy som där öppnar sig för våra blickar.

Tractatus logico-philosophicus slutar med orden:

Mina satser förklara genom att den, som förstår mig, till slut inser dem vara nonsens, när han stigit ut genom dem – på dem – bortom dem. Han måste så att säga kasta bort stegen, sedan han klättrat upp på den.

Han måste övervinna dessa satser, då ser han världen riktigt.

Varom man icke kan tala, därom måste man tiga.

Litteratur Tractatus finns numera på svenska. Översättningen är av Anders Wedberg (1961). – En utomordentlig hjälp vid studiet av Tractatus äro de posthumt utgivna Notebooks 1914–1916. Tysk-engelsk parallelltext. Oxford 1961.

Ur den snabbt växande och numera mycket omfattande litteraturen om Tractatus logico-philosophicus må här särskilt nämnas följande arbeten: G. E. M. Anscombe, An Introduction to Wittgenstein’s Tractatus, London 1959. – M. Black, A Companion to Wittgenstein’s Tractatus, Cambridge 1964. – Erik Stenius, Wittgenstein’s Tractatus, Oxford 1960. Värdefull inte bara som tolkning av Wittgenstein utan också som filosofiskt originalarbete.

Noter

Siffrorna inom parentes hänvisa till de numrerade satserna i Tractatus.

Gå till notreferens 1

Det som här och i fortsättningen kallas ”sakläge” heter hos Wittgenstein vanligtvis ”Sachverhalt”, ibland också ”Sachlage”. Det som jag kallar ”sakförhållande” motsvarar snarast Wittgensteins ”Tatsache”.

Gå till notreferens 2

Hos Wittgenstein ”Sachverhalt”. Se ovan not 2.

Gå till notreferens 3

Hos Wittgenstein ”Tatsache”. Jmf. ovan not 2.

Gå till notreferens 4

Wittgenstein skiljer också mellan satstecken och sats. Hans distinktion är givetvis befryndad med den som andra filosofer göra mellan sats (”sentence”) och proposition. På frågan, vad en proposition är, svaras ofta, att propositionen är den mening eller tanke, som uttrycks i en sats. Wittgenstein säger emellertid inte, att satsen (i betydelsen ”tanke”) vore satstecknets mening. Utan han talar om meningen (”Sinn”) såsom något skilt från satsen och tanken. Det låter sig säga, att meningen är detsamma som det i satsen framställda sakläget, dvs. möjliga sakförhållandet. (Jmf. 2.202 och 2.221.)

Gå till notreferens 5

Se 5.525: ”– – – Möglichkeit – – – einer Sachlage wird nicht durch einen Satz ausgedrückt, sondern dadurch, dass ein Ausdruck – – – ein sinnvoller Satz – – – ist. Jener Präzedenzfall, auf den man sich immer berufen möchte, muss schon im Symbol selber liegen.”

Gå till notreferens 6

Helt missvisande är att kalla ”det osägbara” vid namnet ”det meningslösa”. En sats, som vill uttrycka något osägbart, är meningslös. Mening är något som hör till språket. Det osägbara, som står utanför språket, kan varken kallas meningsfullt eller meningslöst. Men det kunde med fördel kallas ”det aprioriska”. Den enda djupgående parallell till Wittgensteins lära om språkets gränser, som jag känner, är Kants lära om förnuftets a priori. En noggrann jämförelse mellan Kants och Wittgensteins ståndpunkter är utomordentligt givande. Detta visas övertygande i Erik Stenius bok om Tractatus.

Gå till notreferens 7

4.114: ”Sie (sc. die Philosophie) soll das Denkbare abgrenzen und damit das Undenkbare”. 4.115: ”Sie wird das Unsagbare bedeuten, indem sie das Sagbare klar darstellt”. Se också Wittgensteins eget förord till Tractatus.

Gå till notreferens 8

Kommentar

Kapitlet är hämtat ur von Wrights bok Logik, filosofi och språk. Strömningar och gestalter i modern filosofi, vars första utgåva kom 1957 (se vidare kommentar till kapitel 14).

Mot slutet av 1950-talet etablerades så småningom forskningen kring Wittgensteins ungdomsverk Tracatatus Logico-Philosophicus (1921) som en aktiv specialdisciplin inom Wittgensteinforskningen. År 1959 publicerades Elizabeth Anscombes Introduction to Wittgenstein’s Tractatus och finländaren Erik Stenius klassiska Wittgenstein’s Tractatus. A Critical Exposition of its Main Lines of Thought följde ett år senare. Under 1950-talet engagerade sig också von Wright i studiet av Wittgensteins ungdomsverk. År 1954 (och vidare 1958) höll han ett seminarium om boken vid Cornell University i Ithaca, USA. Seminariet besöktes av flera personer som senare blev kända figurer inom anglosaxisk filosofi. I auditoriet fanns också Max Black, vars Companion to Wittgenstein’s Tractatus utkom 1964. (Se von Wright 2001, 187.) von Wrights seminarieföreläsningar om Tractatus har förblivit opublicerade, men hans långvariga läsning av boken reflekteras i det aktuella kapitlet, som börjar med en biografisk inledning och bjuder på en översikt av ungdomsverkets centrala teser och argument.

Texten återges efter G.H. von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Nora: Nya Doxa 1993, s. 128–143. (Publikation nr 154 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Anscombe, Elizabeth 1959, Introduction to Wittgenstein’s Tractatus, London: Hutchinson.

Black, Max 1964, A Companion to Wittgenstein’s Tractatus, Ithaca: Cornell University Press.

Stenius, Erik 1960, Wittgenstein’s Tractatus. A Critical Exposition of its Main Lines of Thought, Oxford: Basil Blackwell.

Wittgenstein, Ludwig 1922, Tractatus Logico-Philosophicus, London: Routledge & Kegan Paul. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1962, Tractatus logico-philosophicus, Stockhom: Bonniers.]

von Wright, Georg Henrik 2001, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers.

Den senare Wittgenstein

Sedan Wittgenstein fullbordat Tractatus, lämnade han filosofien. Under första hälften av 20-talet var han folkskollärare i några otillgängliga bergsbyar i Österrike. Sedan flyttade han till Wien, där han under några år ägnade sig åt arkitektur och annan konstnärlig verksamhet. Mot slutet av decenniet vaknade hans filosofiska ingenium till nytt liv. Han vände tillbaka till Cambridge. Här arbetade och lärde han under största delen av 30- och 40-talen.

Under den senare delen av sitt liv publicerade Wittgenstein ingen bok. Vid sin död 1951 efterlämnade han ett stort antal manuskript att offentliggöras. Det viktigaste av dem utkom två år senare under titeln Philosophische Untersuchungen. 1956 utgavs Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik. Om den ha vi redan talat. (Se kap. 14.) En stor del av det posthuma materialet är ännu (1965) otryckt.

Omkring 1933 inträffar en radikal förändring i Wittgensteins tänkande. Nu undfår han de grundläggande idéer, som han skulle ägna återstoden av sitt liv att utarbeta till större och större klarhet. En första, ännu rätt ohyvlad, version av det nya sättet att tänka fick en begränsad spridning tack vare den s.k. Blå boken, som Wittgenstein dikterade i samband med föreläsningar 1933–34. Ett år senare dikterade han den s.k. Bruna boken, som står de tidigare partierna av Philosophische Untersuchungen nära. Särskilt den Blå boken är fortfarande högst läsvärd.

Wittgensteins nya filosofi innebär ett avståndstagande från många av grundtankarna i Tractatus. Han överger sin teori om språket som bild, om den meningsfulla satsen som sanningsfunktion av elementarsatser, ävensom läran om ”det osägbara”. Man kan säga, att en del av dessa tankar distanserats av den filosofiska utvecklingen under de tre sista decennierna oberoende av Wittgenstein. Men det bör observeras, att medan förändringarna på andra håll i stor utsträckning bestått i en vidare utveckling av förefintliga filosofiska temata – angivna inte minst av Wittgensteins eget ungdomsverk – förändringen hos Wittgenstein består i en radikal avvikelse från tidigare vägar i filosofien.

Härmed sammanhänger, att Wittgensteins senare tänkande är, såvitt jag kan se, helt oberoende av filosofisk tradition och utan litterära källflöden. Därför är det också särdeles svårt att förstå och beskriva. Författaren till Tractatus hade lärt av Frege och Russell. Hans problemställningar äro organiskt framvuxna ur deras. Författaren till Philosophische Untersuchungen har inte gått i någon annans skola. Det sägs ibland, att den senare Wittgenstein har beröringspunkter med Moore. Detta är knappast riktigt. Intrycket beror på att Moores och Wittgensteins inflytande samverkat inom den riktning i nutida filosofi, som utgått från Cambridge. Det skall bli en viktig uppgift för framtida filosofihistoria att skilja ut dessa två inflytelser ur strömmen. Moores och Wittgensteins sätt att tänka äro i själva verket mycket olika.

Som lärare i Cambridge övade Wittgenstein ett stort inflytande på samtida filosofi i den anglosaxiska världen. Många av Englands och några av Amerikas ledande filosofer i dag ha under längre eller kortare tid lyssnat till Wittgenstein.

Det sägs ibland, att Wittgensteins verk är en guldgruva av uppslag snarare än en fullbildad filosofi. Att dess betydelse framför allt är som inspirationskälla och utgångspunkt för en stor del av den filosofi, som nu odlas i världen. Jag tror, att detta är en felsyn, som tiden småningom skall rätta. Wittgenstein måste studeras i sitt eget verk och inte i sin inverkan på andra. Tractatus öde är ett tänkvärt exempel. Boken lästes länge och väl bara i andra hand, hos de logiska positivisterna. I dag, när boken mer och mer studeras för sin egen skull, upptäcker man att den är något helt annat än den allmänt tagits för. Ett liknande missförstånd skulle uppstå, om Philosophische Untersuchungen bleve läst hos en Gilbert Ryle eller John Wisdom eller andra framstående tänkare i nutiden, som undfått sin filosofiska magnetisering av Wittgenstein.

När jag nu går att redogöra för några punkter i Wittgensteins senare tänkande, sker det i ett levande medvetande om min otillräcklighet inför uppgiften. Ehuru jag i många års tid dagligen umgåtts med tankarna i Philosophische Untersuchungen, kan jag fortfarande bara bitvis fatta och överblicka dem.

Särskilt måste påpekas, att det följande inte är ett försök att kort återberätta innehållet i Philosophische Untersuchungen. De punkter, som jag skall försöka redogöra för, återfinnas på de 50 första sidorna (§§ 1–130) i boken. Jag har närmast velat ge en föreställning om Wittgensteins syn på det filosofiska problemet. Denna syn har jag sökt förklara i anslutning till två begrepp, som spela en central roll i Wittgensteins senare tänkande. De äro begreppen språkspel och familjelikhet.

Summariskt kan man säga, att Philosophische Untersuchungen främst är betraktelser om olika semantiska och psykologiska begrepp såsom ”mena”, ”betyda”, ”förstå”, ”tänka”, ”avse”, ”förnimma”, etc. Vad Wittgenstein har att säga om dem, framgår inte av min skildring här.

Tractatus logico-philosophicus är i förhållande till sin innehållsrikedom en enastående liten skrift. Den mäter knappt 80 sidor.

Wittgensteins senare skrifter ha en delvis annan litterär natur. Stilen är mera utbredd. Formen närmar sig stundom dialogens med påståenden och motpåståenden, stundom förtätas den liksom i Tractatus till aforismer. Få filosofiska skriftställare äro så tacksamma att citera. Två saker äro påfallande: frånvaron av stilistisk utsmyckning och av teknisk terminologi.

Philosophische Untersuchungen består av korta, numrerade stycken, som på ett naturligt sätt leda över i varandra. Sambandet är så finflätat, att det vore en hopplös uppgift att försöka indela boken i någorlunda väl avgränsade, rubriksatta kapitel. Härtill kommer, att sambanden gå i många riktningar: nästan varje stycke sammanhänger inte bara med det föregående och det följande, utan har en omedelbar tankeanknytning till ett flertal stycken på vitt spridda ställen i boken.

Av det som sagts följer, att Philosophische Untersuchungen är på samma gång lätt och svår att läsa. Den är lätt på grund av sitt enkla språk, sin utomordentligt livfulla stil och frånvaron av terminologisk belastning. Att boken är svårläst, följer redan av dess starkt ”holistiska” art. Men detta är inte den enda orsaken. En annan, viktigare, måste särskilt omtalas:

Det brukar utmärka filosofiskt tänkande, att det är högst abstrakt. Filosofen vill se sitt föremål, låt oss säga konsten eller språket, ur en så allmän synvinkel som möjligt, en synvinkel som omspänner alla enskilda företeelser, som höra under begreppet. För att finna en sådan synvinkel måste man ur företeelsernas mångfald ”abstrahera” de väsentliga dragen. Man måste, t.ex., söka det som är gemensamt för musik, lyrik, måleri, dans, osv. och som gör, att alla dessa olika saker äro konst. Ur sådana abstraktionsakter ha uppkommit lärorna om konsten som efterbildning eller som känslouttryck eller som meningsfylld form och andra åsikter om konstens ”väsen”.

Vid filosofisk abstraktion spelar exemplet en viktig roll. Det tjänar antingen som förberedelse för en generaliserande slutsats eller som illustration till en först uppställd generalisering. Goda motexempel äro därför ett av den filosofiska polemikens mest verkningsfulla vapen.

Wittgensteins filosofi eftersträvar att se sakerna så konkret som möjligt.1 Därför spelar hos Wittgenstein exemplet en annan roll än vid abstraktion. Kanske vågar man säga, att hos honom exemplet är huvudsak och inte bisak, slutpunkt och inte förberedelse. Och man kunde beskriva hans senare filosofiska skrifter som en omfattande samling noggranna undersökningar av konkreta exempel jämte här och där inströdda, ofta aforistiska marginalanteckningar av mera allmän art om själva den verksamhet, som han bedriver.

Wittgensteins senare skrifter utmärkas av en enastående frihet från varje slags dogmbildning. Han uppställer inga egentliga filosofiska teser. Frånvaron av formulerade resultat hos Wittgenstein bör emellertid inte uppfattas sålunda, att han bara framlägger ett material och överlämnar åt läsaren att draga slutsatserna. Ty Wittgenstein eftersträvar inte alls svar på filosofiska frågor. Utan han vill tysta vår frågvishet. – Hur detta kan gå till, skall jag nu försöka ge läsaren en aning om.

I Tractatus sökte Wittgenstein ett svar på frågan: Vad är språk? Hans svar lydde, att språket är en bild av verkligheten. Wittgensteins bildteori om språket är ett gott exempel på en filosofisk abstraktion.

Jag tror man kan säga, att frågan om språkets väsen är grundproblemet också i Wittgensteins senare filosofi. Hans sätt att behandla problemet i Philosophische Untersuchungen illustrerar hans egenartade filosofiska konkretism.

Boken börjar med ett citat från Augustinus Självbekännelser. Kyrkofadern beskriver här, hur han lärde sig språket. Han märkte, att de fullvuxna frambragte bestämda ljud för att åsyfta bestämda ting i sin omgivning. Detta förstod han av deras gester, miner och övriga beteende i samband med ljuden. Så fann han småningom ut de enskilda ordens betydelse och lärde sig att själv använda dem.

Augustinus beskrivning ger uttryck åt en karaktäristisk uppfattning om språkets väsen: De enskilda orden benämna vissa objekt (saker, ting). En sats är en förbindelse av sådana benämningar. Detta är i grunden samma uppfattning som författarens till Tractatus. (Jmf. Tractatus 3.2; 3.22; 4.0311; 4.0312.)

En dylik filosofisk åskådning, kunde man säga, har sin omedelbara tillämpning på ett mera primitivt språk än det, som vi faktiskt tala. Den som beskriver inlärandet av ett språk så som Augustinus gör, tänker väl i första hand på substantiv i stil med ”bord” och ”stol” eller personnamn, i andra hand kanske på ord för synliga egenskaper och handlingar, men inte gärna på räkneord, frågepartiklar eller verb i förfluten eller tillkommande tid.

Det allmänna språk-begrepp, som vi abstrahera ur några primitiva typexempel, omger det verkliga språket med en dunst eller nimbus, som gör det svårt att se klart på saken. Dunsten försvinner småningom, om man – i stället för att ”med ett slag” uttala sig om den otroligt sammansatta företeelse, som det mänskliga språket är – medvetet väljer primitiva och rudimentära språkformer till utgångspunkt för studiet. (Alltså medvetet studerar det som omedvetet tjänstgör som de flesta språkfilosofers mönster.)

Sådana primitiva språkarter kallar Wittgenstein språkspel (”Sprachspiele”, ”language games”). Det måste kanske understrykas, att han inte uppfattar dem som försök att rekonstruera språkets historiska utveckling.

Wittgenstein beskriver ett språkspel, som kunde tänkas tjänstgöra i följande situation: En person A är sysselsatt med att bygga. En annan person B hjälper honom. Byggstenarna äro kuber, pelare, plattor och bjälkar. A lär B att reagera på utropet ”kub” med att bringa en kub, på utropet ”pelare” med att bringa en pelare, osv. En del av inlärandet tillgår så, att A visar på de olika slagen av byggstenar och uttalar deras namn. En sådan språkdressyr kallas ostensiv eller uppvisande inlärning av ord. Ett språkspel av ifrågavarande enkla snitt svarar rätt väl mot Augustinus beskrivning.

Sedan berikar Wittgenstein språkspelet efter hand med ett (ändligt) antal räkneord: ”ett”, ”två”, ”tre”, osv.; med några demonstrativa pronomina: ”denna” och ”dit”; och med ett antal ord för färger: ”röd”, ”blå”, ”gul”, osv. A lär nu B att utföra befallningar i stil med ”tre röd kub dit”. Inlärningen av färgord tillgår så, att A visar B ett färgmönster, t.ex. en röd kvadrat, och lär B att reagera med att välja en kub av samma färg som mönstret. Användningen av räkneord lär sig B så, att A uttalar dem i ordning från ”ett” uppåt och därvid för varje ord väljer en byggsten av den ifrågavarande färgen och formen. Betydelsen hos ”dit”, slutligen, inlärs så, att B får bära det föreskrivna antalet stenar av den föreskrivna färgen och formen till ett ställe, som A pekar på.

Också lärandet av färgord är ostensivt. Men det skiljer sig i ett viktigt avseende från det ostensiva lärandet av byggstenarnas namn. I byggstenarnas fall visar läraren direkt på de ting (föremål), som språkspelet rör sig om. I färgernas fall visar han på ett mönster, som i språkspelet tillämpas på föremålen. De uppvisade färgmönstren höra inte liksom de uppvisade byggstenarna till den verklighet, som språkspelet åsyftar. Snarare kan man säga, att färgmönstren höra till själva språket. De äro språkverktyg, delar av språket som instrument.

Kan man säga, att också räkneorden läras ostensivt? A visar på kuber och räknar ”ett”, ”två”, ”tre”. Om man vill, kan man kalla detta lärande ostensivt. Men man får inte låta den gemensamma benämningen ”ostensivt” dölja, att ostensionen i räkneordens fall är mycket olik ostensionen i byggstenarnas eller färgernas fall. När A visar på kuberna, visar han varken på ting, som räkneorden skulle benämna, eller på mönster som skulle åskådliggöra dem.

Kan man säga, att ordet ”dit” inläres ostensivt? A visar på en ort och säger ”dit”. Detta är förvisso ostension om något. Men, väl att märka, här hör den uppvisande gesten inte bara till lärandet utan också till användningen av ordet. När B lärt sig byggstenarnas och färgernas namn samt räkneordens användning, behöver inte A varje gång han riktar en befallning till B upprepa de ostensiva gester, med vilkas tillhjälp han inlärt, t.ex., orden ”kub”, ”röd” och ”tre”. Men ordet ”dit” kan inte i språkspelet frikopplas från den uppvisande gesten.

Om man inte beaktar, att det finns många slag av inlärning, som kunna föras under det gemensamma namnet ”ostension”, så inser man kanske inte heller, att det finns många olika sätt, på vilka ord kunna sägas ”betyda” något.

Säger jag, att ”kub”, ”pelare”, ”platta” och ”bjälke” betyda byggstenar av den och den geometriska formen, så är detta talesätt utan innehåll, om man inte förutsätter, att ordens användning redan är känd. Ty vad det är för orden att ”betyda” framgår just av användningen. Antag, att B lärt sig att reagera på ordern ”kub” med att bringa en kub och på ordern ”platta” med att bringa en platta, men att han sedermera glömt det lärda och nu på ordern ”kub” kommer bärande på en platta. Då kunna vi säga, att han glömt att ”kub” betyder kub och tror att det betyder platta. Men detta är bara ett kortare sätt att säga, att han glömt, vad det var han skulle göra, när man gav honom ordern ”kub”.

Namnen på byggstenarna av olika form och på färgerna ha gemensamt, att man i fråga om båda kan visa på något – en byggsten eller ett färgprov – som kan sägas vara eller åskådliggöra deras betydelse. I räkneordens fall kan man inte utpeka något, som rimligtvis kunde kallas deras ”betydelse”. De fungera på ett annat sätt i språkspelet. Denna olikhet i funktion kan man markera genom att säga, att räkneorden betyda vissa ”abstrakta ting”, som man kallar tal.

I fråga om ordet ”dit” är det svårare att uppleta något alls, konkret eller abstrakt, som kunde kallas ordets betydelse. Men om man nu ”med våld” skall tilldela alla ord en betydelse, så skulle man kunna säga, att ordet ”dit” har en växlande eller variabel betydelse. Det betyder den ort, som A pekar på, när han ger en order åt B. Men naturligare än att säga, att ”dit” betyder en ort är väl att säga, att ordet i och för sig inte betyder något alls, men att det i sammanhang med en order anger, vart byggstenarna skola bäras.

Jag har velat antyda, varför det kan vara frestande och i viss utsträckning också nyttigt att tala om de olika ordens funktion i språkspelet enligt schemat ”ordet … betyder …”. Men därav att man gör beskrivningarna av ordens användningssätt mera likformiga med tillhjälp av schemat, följer inte att man gjort användningarna själva mera likformiga. Men väl utsätter man sig för frestelsen att blunda för olikheterna, – åtminstone när man filosoferar.

Tänk på verktygen i en verktygslåda. Där finns en hammare, en tång, en såg, en skruvmejsel, ett måttband, en limpensel, lim, spikar och skruvar. Lika olika som dessa sakers användning vid slöjd äro ordens funktioner vid språklig samfärdsel, säger Wittgenstein.

En orsak till att vi så lätt förbise nyanserna i språkliga funktioner är ordens yttre likformighet i tal och skrift. En såg och en spik se mycket mera olika ut än ett kort och ett långt ord. Någon större frestelse att föra de två verktygens funktion under en gemensam formel föreligger inte. Antag likväl, att någon sade: alla verktyg tjäna till att modifiera något. Till en viss gräns är påståendet plausibelt. Hammaren modifierar spikens läge, sågen brädets form. Men vad modifierar limmet eller måttbandet? Svaret kunde vara, att limmet modifierar de snickrade föremålens hållfasthet och måttbandet vårt vetande om deras dimensioner.

Påståendet, att alla verktyg modifiera något, kan jämföras med påståendet, att alla ord i vårt språkspel betyda något. Lika stor skillnad som det är mellan att modifiera ett bräde och att modifiera vårt vetande är det mellan att betyda en byggsten och att betyda ett tal. Finns det någon likhet alls mellan de två fallen av modifikation eller mellan de två slagen av betydelse? Man skall inte säga, att det måste finnas en likhet i sak, emedan vi använda samma ord. Ty motivet, varför vi använda samma ord, behöver inte vara en saklig likhet. Motivet kan t.ex. vara en strävan att förenkla och uniformera beskrivningen av sinsemellan mycket olika saker.

Hur långt från det verkliga språkets mångfald vi äro i vårt språkspel, framgår bl.a. av att den enda satsform, som vi hittills uppmärksammat, är befallningen. Wittgenstein undersöker i fortsättningen språkspel av annan art. Läsaren frågar kanske: Hur många sorters språkspel, ordklasser och satsarter finns det? Det finns otaliga, svarar Wittgenstein. Språkspelen bilda ingen avgränsad, en gång för alla given mångfald. Nya språkspel uppstå oavlåtligt, andra föråldras och falla ur bruk. Tänk t.ex. på språkets användning för rituella ändamål i hälsningar, böner eller svordomar! Det är lärorikt, säger Wittgenstein, att jämföra språkets faktiska verktyg och deras olika användning med det logikerna haft att säga om språkets byggnad och funktion. Och – tillägger han – också författaren till Tractatus.

Författaren till Tractatus och andra ha sökt ett svar på frågorna om språkets väsen, betydelserelationens natur och den meningsfulla satsens kännetecken. Författaren till Philosophische Untersuchungen vill visa, varför dessa spörjsmål äro frågor utan svar. Detta är moralen i hans betraktelse om språkspelen. Vi komma här till ett begrepp hos Wittgenstein, som vid sidan av språkspelets begrepp kanske är det viktigaste i hans senare tänkande. Det är begreppet familjelikhet (”Familienähnlichkeit”, ”family resemblance”).

Wittgenstein vill säga, att det inte finns ett genomgående drag eller en bestämd förening av olika drag, som vore konstitutiva för det vi kalla språk eller sats eller symbol. Kallar jag något en sats, är det ganska säkert, att detta något har en eller flera egenskaper gemensamma med något annat, som jag också kallar sats, och detta andra i sin tur med något tredje. Men det är inte säkert, att en sats av det första och det tredje slaget ha gemensamma drag alls. Påståendesatser (”det är vackert väder”) och normativa satser (”du får icke stjäla”) ha många påfallande likheter. De innehålla t.ex. subjekt och predikat. Normer och imperativer (”stäng dörren!”) ha likaså gemensamma drag: de äro i något avseende uttryck för vilja. Men var är den gemensamma egenskap, i kraft av vilken både påståenden och imperativer kallas satser?

Begreppet sats är en familj, där ett finförgrenat nätverk av likheter håller samman helheten, men ingen likhet trycker sin stämpel på alla medlemmar. Wittgenstein har en utomordentlig bild: Begreppet som familj är likt ett rep, där trådarna tvinnas om varandra. Repets styrka beror inte på att en tråd går genom hela dess längd, utan därpå att trådarna gripa in i varandra.

I Tractatus sade Wittgenstein, att satsen är en bild. Man kan jämföra detta med påståendet, att varje tavla (i målarkonsten) är en bild. Vardera saken låter sig sägas. Men vilken är den gemensamma bildkaraktären hos en interiör av Veermeer, en religiös allegori av Michelangelo eller ett non-figurativt konstverk? Säg inte: alla bilder avbilda något, – alltså avbildar en allegori en trosföreställning och en non-figurativ tavla ett själsläge! Utan säg hellre: här se vi, att begreppen ”bild” och ”tavla” inte ha några fasta gränser! Vi kunna draga en gräns och säga: Vi förbehålla ordet ”bild” bara för saker, som föreställa något. Men var går gränsen mellan att föreställa och icke-föreställa? Så snart den frågan rests, inser man, att gränsen, som drogs kring bildens begrepp, inte var någon tydlig gräns.

Det som gäller begreppen ”språk”, ”sats” och ”betyda” – nämligen att de äro familjer av fall med delvis genomgående särdrag – gäller, menar Wittgenstein, ett stort antal filosofiskt intressanta begrepp. Tal-begreppet är ett gott exempel. Dess familjenatur kan ses i ljuset av matematikens historiska utveckling. Varför kalla −5 ett tal, varför √2?, varför π?, varför i?, varför alef₀? På varje fråga kan man svara med goda skäl. Att talbegreppet gradvis utvidgats, beror på att varje ny talart haft viktiga beröringspunkter med annat, som redan tidigare kallats tal. Men finns det något villkor, som entiteter måste uppfylla för att över huvud kunna kallas tal? Försök draga en gräns och du riskerar, att i morgon en genial matematiker stiger över den! Det är f.ö. intressant att lägga märke till den skepsis, varmed man tidigare i matematiken mötte införandet av nya tal, en skepsis som återspeglas i benämningar i stil med ”negativa”, ”irrationella”, ”imaginära”. Till grund för en sådan skepsis ligger en förutfattad mening om en väsenskärna bakom alla godtagbara bemärkelser, i vilka något kan kallas ett tal.

Ingen torde önska förneka, att författaren till Philosophische Untersuchungen har ett otroligt utvecklat sinne för logiska skiftningar och en enastående vid blick för språkets faktiska användningar. Men mången läsare torde villrådig fråga, vilket filosofiskt intresse Wittgensteins sätt att se på språket kan ha. Det ligger nära till hands att invända: Låt vara att begrepp som språk, sats och mening äro långt mera invecklade än man i allmänhet velat medge. Man måste kanske skrinlägga hoppet att med ett slag kunna fånga deras väsen i en enkel formel. Men detta utesluter inte, att man småningom med försiktiga generaliseringar på grund av noggranna undersökningar kunde komma deras väsen närmare.

Här stöta vi på en djupt rotad mening om, vari filosofiskt och över huvud vetenskapligt kunskapssökande består. I filosofien har denna mening med klassisk förebildlighet framställts av Platon och Aristoteles. När Platon undersöker kunskapens, godhetens eller rättrådighetens begrepp, sker det i avsikt att finna de nödvändiga och tillräckliga kännetecken, som göra att något över huvud kan kallas kunskap, godhet eller rättrådighet. Härvid råder en egendomlig inkongruens mellan målsättning och resultat hos Platon. I Theaitetos avvisas många falska meningar om kunskapen, men frågan, vad kunskap sist och slutligen är, lämnas öppen. Om det goda få vi veta, att det inte kan identifieras med lust, med nytta, med makt. Men vi få inte veta, vad det goda är. Man kunde säga, att hos Platon målsättningen är rakt motsatt den hos Wittgenstein, men att deras sätt att filosofera för övrigt uppvisar intressanta likheter.

På ett annat sätt än Platon har Aristoteles sökt förverkliga programmet om filosofien som ett väsenssökande. Aristoteles metafysik och logik, fysik och biologi, etik och statslära äro finförgrenade nätverk av begreppsbestämningar, ”väsensförklaringar”. Man får inte underskatta moderniteten i Aristoteles tänkande. Det är kanske sant, att ordet ”väsen” har en ontologisk anstrykning, som moderna begreppsanalytiker finna föråldrad. Och det stämmer, att Aristoteles inte klart observerar skillnaden mellan begreppsbestämning och kausalförklaring och att han på den grund framträder med anspråk, som för länge sedan definitivt visats tillbaka, på att kunna spekulativt förklara den faktiska verkligheten. Likväl kan man säga, att det som Aristoteles gör starkt påminner om det som moderna begreppsanalytiker göra.

Man kunde särskilja två grundläggande tendenser i modern begreppsfilosofi. Den ena kunde kallas konstruktivistisk, den andra analytisk. Konstruktivisternas strävan går ut på att ur antagna eller givna begreppsliga element bygga upp (”konstruera”, ”konstituera”) olika begreppsområden (t.ex. en enskild vetenskaps begreppsvärld) eller kanske rentav hela den mänskliga kunskapen. Analytikernas strävan är att sönderdela givna begrepp i beståndsdelar utan att förutsätta eller kräva, att analysen måste utmynna i bestämda begreppsatomer eller -element. Gemensam för vardera tendensen är en övertygelse, att det i en eller annan bemärkelse är möjligt att bestämma begrepps innebörd och satsers mening.

Det vore naturligtvis högst dumt att försöka bestrida, att begreppsbestämningar kunna vara intressanta och värdefulla. Vilket värde en föreslagen bestämning har, beror på dess användning. I allmänhet är det inte svårt att se – t.ex. i matematiken eller naturvetenskaperna – vilka ändamål definitioner tjäna. Emellertid lägger man märke till att möjligheten att ge en fruktbar definition av ett begrepp förefaller att stå i ett inverst förhållande till begreppets filosofiska intressen. Begreppen ”parallellepiped”, ”kilowatt” eller ”katalysator” äro filosofiskt betydelselösa, men ha goda definitioner. Begreppen ”liv”, ”kausalitet” eller ”sats” äro filosofiskt intressanta, men ha ingen tillfredsställande definition. Det ligger nära till hands att mena, att de sistnämnda begreppens intresse för filosofien betingas av att man ännu inte enats om deras rätta definitioner. När begreppet ”liv” eller ”livsföreteelse” blivit tillfredsställande definierat, avgränsat från det livlösas begrepp, är det ur filosofisk synpunkt lika oproblematiskt som begreppet ”kilowatt”. Man kan schematiskt säga, att detta är den traditionella begreppsfilosofiens syn på saken.

Ser man sakerna i historiens ljus, torde man tvingas medge, att få eller inga begrepp avförts från den filosofiska diskussionens dagordning på den grund att man hade enats om en begreppsutredning. I stort sett är det så, att väldefinierade begrepp aldrig varit (filosofiskt) problematiska och att filosofiskt intressanta begrepp aldrig blivit väldefinierade. Inte alla filosofiska problem äro eviga. Nya uppstå och gamla dö bort. Men växlingarna bero inte så mycket på den filosofiska diskussionens inre natur som på förändringar i den kulturmiljö, där diskussionen förs.

Wittgensteins lära om begreppet som familj är ett försök att finna en ny synpunkt på det filosofiska problemets natur. Wittgenstein skulle medge, att ett filosofiskt intressant begrepp ofta är ett, om vars definition eller väsen råder oklarhet. Så långt är han överens med begreppsanalytikern. Men han är oense med honom om den riktning, i vilken problemets lösning skall sökas. Den som söker lösningen i en begreppsbestämning jagar efter en chimär. Lösningen nås i insikten, att det problematiska begreppet inte kan definieras, emedan de företeelser som falla under dess område inte ha några gemensamma väsensdrag. (Detta är inte detsamma som att säga, att begreppet är mångtydigt. Att ett ord är mångtydigt innebär, att det har flera betydelser, som kunna avgränsas från varandra.)

Filosofernas sökande efter väsen kan inte tillfredsställas av svar på frågan: vad är det och dets väsen? Men väl kan samma strävan tillfredsställas på ett annat sätt, nämligen av insikten att här inte finns något väsen att forska efter. Filosofien förklarar ingenting. Dess metod är rent beskrivande. Dess mål är att få filosofiska problem att försvinna tack vare en översiktlig framställning av en begreppshärva, vars oöversiktlighet förledde oss att fråga: vad är egentligen detta – konsten, språket, staten, rätten, osv.?

Wittgenstein förliknar filosofen vid en fluga, som kommit in i ett s.k. flugglas och förgäves söker vägen ut. Den flyger mot ljuset – med det ofrånkomliga resultatet, att den överallt stöter mot glasväggen. Om flugan kom på tanken att göra helt om och flyga ut samma väg den kommit in, skulle den bli fri fångenskapen. Ett filosofiskt problem kan ofta ges formen: ”Ich kenne mich nicht aus.” Vägen ut, vill Wittgenstein säga, finner bara den som vänder om, dvs. avstår från sökandet efter begreppets enhet under ytan av växlande användningar och frigör sig från tvångstanken, att till grund för den entydiga användningen av samma ord i olika fall måste ligga en saklig gemenskap hos fallen själva. Filosofi är en sorts psykoterapi.

Jag tror, att Philosophische Untersuchungen har ett viktigt ärende till en och var, som bemödar sig i filosofien, – oberoende av vilken riktning han räknar sig till eller vilka frågor han brottas med. Moore säger om Wittgenstein: ”Han har fått mig att tro, att det som behövs för lösningen av de filosofiska problem, som oroat mig, är en metod helt olik någon jag använt, en metod som han själv framgångsrikt tillämpade, men som jag inte kunnat förstå tillräckligt bra för att själv kunna använda.” Man måste önska, att dessa ord av ett av vår tids största kritiska intellekt skulle vara ett memento både för dem, som vid läsningen av Wittgenstein tändas av efterföljandets entusiasm, och för dem vilka avfärda som betydelselöst eller ointressant sådant som de bara ofullständigt lyckats förstå.

Litteratur L. Wittgenstein, Philosophische Untersuchungen – Philosophical Investigations. Tysk-engelsk parallelltext. Oxford 1953. – Preliminary Studies for the ’Philosophical Investigations’, Generally Known as the Blue and Brown Books. Oxford 1958. Oumbärliga för studiet av Wittgensteins senare filosofi.

Två goda, ehuru sinsemellan mycket olika, översikter av Philosophische Untersuchungen ha författats av N. Malcolm och P. Feyerabend. De ingå i The Philosophical Review 63, 1954 resp. 64, 1955.

G. E. Moore har publicerat tre uppsatser om ”Wittgenstein’s Lectures in 1930–33” i Mind 63–64, 1954–1955. De ha omtryckts i Philosophical Papers (1959).

En ypperlig karaktärsteckning är Norman Malcolm’s Ludwig Wittgenstein, A Memoir, London 1958. I boken ingår också en biografisk skiss av G. H. von Wright (ursprungligen publicerad på svenska i Ajatus 18, 1954).

Justus Hartnack, Wittgenstein og den moderne filosofi, Köpenhamn 1960. En lättfattlig inledning med tonvikt särskilt på Wittgensteins betydelse för den s.k. Oxford-filosofien. – G. Pitcher, The Philosophy of Wittgenstein, Englewood Cliffs, N. J., 1964. Det hittills mest utförliga arbetet om Wittgensteins hela filosofi. Innehåller en god bibliografi.

Noter

Redan i Tractatus (5.5563) skrev Wittgenstein: ”Våra problem äro inte abstrakta, utan kanske de mest konkreta, som finnas”. Wittgensteins åsikt om filosofien synes vara i grunden densamma i Tractatus och i Philosophische Untersuchungen, ehuru motiveringen till det yttre är bra olika.

Gå till notreferens 1

Kommentar

Kapitlet är hämtat ur von Wrights bok Logik, filosofi och språk. Strömningar och gestalter i modern filosofi, vars första utgåva kom 1957 (se vidare kommentar till kapitel 14).

Kapitel 16, ”Den senare Wittgenstein”, är von Wrights mest utförliga allmänna översikt av grundidéerna i Wittgensteins senare filosofi, vars huvudresultat, Filosofiska undersökningar, förblev opublicerat under Wittgensteins livstid. När Logik, filosofi och språk utkom 1957 hade den filosofiska publiken just börjat bekanta sig med den senare Wittgenstein: Filosofiska undersökningar publicerades postumt våren 1953. Som redaktörer nämns Elizabeth Anscombe och Rush Rhees, men också von Wright tog aktivt del i de praktiska aspekterna av utgivningen. År 1956 följde Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik, en samling av Wittgensteins senare skrifter om matematiken, som Anscombe, Rhees och von Wright redigerade tillsammans. Under loppet av 1950-talet började von Wright göra Wittgensteins senare filosofi känd inte bara som utgivare av hans skriftliga kvarlåtenskap utan också genom att själv studera och hålla föredrag om ämnet. Så småningom integrerade han element av Wittgensteins senare tänkande i sitt eget filosofiska arbete. (Se Jakola 2020.) I mitten av 1950-talet var alltså von Wright med sin omfattande uppfattning om Wittgensteins senare opublicerade manuskript utan tvivel i en särskilt bra position att presentera huvuddragen av Filosofiska undersökningar för en bred publik.

Texten återges efter G.H. von Wright, Logik, filosofi och språk, andra reviderade upplagan, Nora: Nya Doxa 1993, s. 201–215. (Publikation nr 154 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Jakola, Lassi 2020, ”Wittgenstein and G.H. von Wrights Path to The Varieties of Goodness (1963)”, Nordic Wittgenstein Review 9, s. 37–77.

Wittgenstein, Ludwig 1953, Philosophical Investigations / Philosophische Untersuchungen, ed. G.E.M. Anscombe & R. Rhees, Oxford: Blackwell. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1978, Filosofiska undersökningar, Stockholm: Bonniers.]

Wittgenstein, Ludwig 1956, Remarks on the Foundations of Mathematics / Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik, ed. G.E.M. Anscombe, R. Rhees & G.H. von Wright, Oxford: Blackwell.

Den filosofiska situationen

Föredrag hållet vid tillträdande av ordförandeskapet i Finska Vetenskaps-Societeten den 29 april 1966

1. Traditionen bjuder, att den tillträdande ordföranden i sitt andragande vid Societetens årsfest håller sig till sitt eget fack, medan den avträdande ger en översikt av det som hänt inom Societeten under det gångna året. I enlighet härmed skall jag hålla mig vid min läst. Men jag skall inte tala om något särskilt problem inom min vetenskap, filosofien. Utan jag skall särskåda mitt ämne ur en mycket allmän synvinkel – en synvinkel som man sällan anlägger inför ett forum av fackmän, men som kan vara av intresse, när man – såsom här – talar främst till kolleger inom andra fack.

Jag skall försöka tala om någonting, som kunde kallas den filosofiska situationen i detta nu. Om några dominerande riktningar, om förhållandet mellan dem och om vissa utvecklingstendenser, som jag tror mig kunna skönja. Uppgiften är utomordentligt krävande. Jag tror, att också den mest lyckade lösning måste vara på många sätt dilettantisk och subjektiv. Det är kanske därför, som man drar sig för att presentera sådana skisser inför sina fack-kolleger. Ändå tror jag det är viktigt, att man försöker sig på uppgiften – viktigt både för ens egen orientering och som ett bidrag till utformandet av det som lite patetiskt kunde kallas en tidsålders medvetande om sig själv.

2. Eftersom det jag har att säga under alla förhållanden kommer att vara subjektivt, tillåts det kanske att jag tar till utgångspunkt ett eget tidigare försök att lösa samma uppgift. För 10 år sedan skrev jag en bok, som heter Logik, filosofi och språk och vars första kapitel, liksom mitt föredrag i kväll, bär rubriken ”Den filosofiska situationen”. Jag skiljde där mellan fyra huvudriktningar i nutidens – eller kanske jag borde säga dåtidens – filosofi: den marxistiska, den nyskolastiska, den existentialistiska och den (logiskt-) analytiska. Tiden torde vara inne att i viss mån revidera indelningen.

De fyra riktningarna har karaktäristiska samband med företeelser utanför filosofien. Gemensamt för den marxistiska och nyskolastiska strömningen är deras förbund med två socialt organiserade makter. Marxismen är den socialistiska statens, nyskolastiken – eller riktigare: den nyskolastiska riktning som kallas nytomism – åter den katolska kyrkans ”officiella” filosofi. De två riktningarna kunde kanske kallas rationella stödkonstruktioner för en praktiserad lära. Existentialismen igen bör ställas i samband med den andliga situationen i ett Europa, som skakats av två världskrig. Den är ett uttryck för individens nödläge i en tid, då alla värden omvärderats, då traditionella moralnormer inte längre binder vårt handlande eller dikterar vårt val, då tryggheten i en hemvand miljö förbytts i ångest inför en föränderlig och oviss framtid. Den analytiska filosofien slutligen är, liksom existentialismen, tidstypiskt förbunden med den andliga situationen, men på ett annat sätt. Den kunde kallas en återspegling inom filosofien av den alltmer framträdande roll som vetenskapen – här närmast fattad i den engelska betydelsen av ordet science – spelar för nutidskulturen som helhet.

Existentialismen var väl den mest tidstypiska av de fyra huvudriktningarna – men kanske därför också den mest efemära. Den intar inte längre en lika framträdande plats i bilden av vår tids filosofi som den gjorde för tio år sedan. Dess andliga grogrund finns väl fortfarande. Men överflödssamhället har helt naturligt bragt andra värderingar och andra problem i förgrunden än de som sysselsatte reflekterande människor i den nazistiska occupationens och efterkrigsårens Europa. Den existentialistiska filosofien ter sig därför i dag närmast som en fåra inom en bredare tankeströmning, som upprinner längre tillbaka i tiden men som fortfarande har en betydande styrka. Denna bredare strömning brukar kallas den fenomenologiska. Jag ville i den, snarare än i existentialismen, se en huvudriktning i nutidens filosofi.

Man kan också ifrågasätta, om den nyskolastiska filosofien längre bör betraktas som en med de tre andra jämbördig tankeströmning. Den fick en viss prominens i samband med reformistiska strävanden inom den katolska kyrkan mot slutet av 1800-talet. En betydande lärdom har odlats inom dess ram och riktningens stora scholares, en Étienne Gilson eller Martin Grabmann, har varit banbrytare för forskningen i den medeltida kristna filosofien – ett länge försummat och traditionellt nedvärderat kapitel i idéhistorien. Denna forskning har intresse inte minst för logikens historia – och därmed för det andliga arv, som ligger till grund för den analytiska filosofien. Men jag tror det är rätt att säga, att den nya katolska filosofien inte frambragt någon originell tänkare av stor betydelse och man kan ifrågasätta, om den är i stånd att göra det. Den religiösa världsbilden erbjuder helt enkelt inte längre, liksom under medeltiden, ett betydelsefullt stoff för rationell spekulation. Det är den vetenskapliga världsbilden, som i vår tid levererar ett motsvarande material för eftertanken. Efter det andra världskriget har sekulariseringen ytterligare framskridit. Det finns knappast anledning att tro, att processen inom överskådlig tid skall avstanna eller ändra riktning. Religionerna och kyrkorna ter sig alltmera som ”provinsialismer” inom ett universellt civilisationsmönster. Mönstret har präglats av den moderna tekniken, som i sin tur är ett utflöde av en rationell, ”vetenskaplig” inställning till verkligheten.

Jag tycker därför, att det är mest egentligt att räkna med tre huvudströmningar i aktuell filosofi – den marxistiska, den fenomenologisk-existentialistiska och den logisk-analytiska. De tre har en anmärkningsvärd kulturgeografisk enhetlighet. Marxismen är de socialistiska ländernas filosofi – Kinas, Sovjets, satellitstaternas. Den har i dem, som sagt, en i viss mening ”officiell” ställning. Marxismen är därför en livsingripande faktor för drygt hälften av jordens befolkning. Den fenomenologiska och existentialistiska filosofien åter kan sägas dominera i både den tyska och den latinska världen i dag. Den analytiska filosofiens utbredningsområde slutligen är den anglosaxiska världen: USA, England och det brittiska samväldet. Den är också väl företrädd inom områden, där det anglosaxiska kulturinflytandet är starkt, såsom i Nederländerna och i Norden.

De tre riktningarnas geografiska avgränsning från varandra har sin motsvarighet i en andlig slutenhet. Deras företrädare talar s.a.s. olika språk och har därför i regel utomordentligt svårt att förstå varandra. På vildars vis ser de ofta på varandra med misstro eller rent av fientlighet. Men jag hoppas kunna visa, att en uppluckring av gränserna håller på att ske och att den spirande kontakten mellan olika riktningar hör till de intressantaste dragen i den filosofiska tidsbilden just nu.

3. Men låt oss först kasta en blick på de tre huvudriktningarnas genealogi. De uppvisar nämligen på det genealogiska planet likheter, som får ett särskilt intresse om man vill forska i deras kontaktytor i nuet.

Man kan se de tre riktningarnas ursprung som reaktioner mot en bestämd tidigare dominerande typ av filosofi och t.o.m. som reaktioner mot en bestämd företrädare för en sådan filosofi. I fråga varande filosofityp kallas idealism och den idealistiska filosof som jag här tänker på är Hegel.

Jag antar, att trots att jag talar inför ett höglärt auditorium en viss förklaring av termerna kan vara på sin plats. Ordet ”idealism” används – också i filosofien – i många, mer eller mindre oprecisa betydelser. I en, viktig, betydelse av ordet betecknar ”idealism” en lära, som menar att allt som är verkligt i grunden är andligt (psykiskt, själsligt, ett medvetande). En idealism av detta slag har spelat en mycket framträdande roll i filosofien under hela nya tiden. Dess tema angavs på sätt och vis av Descartes, fast han inte själv var idealist. Den kanske största och i varje fall den mest inflytelserika av Europas idealistiska filosofer var Hegel (1770–1831). Enligt Hegel består världsprocessen i andens utveckling mot allt högre grad av självmedvetenhet, vilket enligt Hegel också betyder frihet. Berömd är Hegels tes, att allt verkligt är förnuftigt och allt förnuftigt blir verkligt.

T.o.m. av denna summariska beskrivning torde framgå, att Hegels lära är fylld av sprängstoff. Den kan på det praktiska planet göras till utgångspunkt för en konservativ filosofi, enligt vilken allt är bra som det är – eftersom det verkliga är förnuftigt. Men den kan också göras till utgångspunkt för en radikal och revolutionär filosofi, som yrkar på ökade mått av frihet för människorna i namn av det förnuft som s.a.s. väntar på att förverkligas. Ett utomordentligt exempel på hegelianismens förmåga att ge rationellt stöd åt ett handlingsprogram har vi f.ö. på nära håll i Johan Vilhelm Snellman.

Oppositionen mot Hegel inleddes inom en riktning av den hegelska skolan, den s.k. hegelska vänstern. Hos Karl Marx ledde oppositionen slutligen till något som kunde kallas en ”inversion” av Hegels tankegångar. I stället för anden upphöjde Marx dennas motpol, materien, till det enda eller sant verkliga. Marxismen, som fortfarande är väsentligen identisk med Marx och dennes medarbetare Engels lära, kallar sig en materialism. Men liksom begreppet ande hos Hegel är både diffust och egendomligt, så är begreppet materie hos Marx. Marxisterna är angelägna att betona att deras materialism är ”dialektisk” och något alldeles annat än den ”naturalistiska” materialism, som tagit intryck av naturvetenskaperna och som under senare hälften av 1800-talet var en modeströmning i filosofien, särskilt i Tyskland. Marx förhållande till Hegel påminner om ett kärlekshat. Marx förnekar innehållet i Hegels lära, men bejakar metoden, formerna för tankens rörelser s.a.s. Därför har marxismen i dag som är ett mycket närmare förhållande till Hegels filosofi än de två andra huvudströmningarna i modernt tänkande.

Den hegelska skolans upplösning skapade ett tomrum i filosofien på kontinenten. Marxismen lyckades inte etablera sig på universitetsnivå i Tyskland efter Hegel. Marx levde största delen av sitt liv i landsflykt, huvudsakligen i England. Anmärkningsvärt många av de intressantare filosoferna på kontinenten under slutet av förra seklet var freelancers utanför universitetsfilosofien. Detta gäller i eminent grad om den tänkare, som våra dagars existentialister hyllar som sin föregångare, Kierkegaard. Men omdömet gäller i viss mån också om den man, som är den fenomenologiska filosofiens anfader, Franz Brentano. Han var en kortare tid professor i Würzburg och Wien, men hade svårigheter med universitetsmyndigheterna på grund av sin brytning med den katolska kyrkan, och trädde tidigt ut ur den akademiska karriären. Trots det blev hans gärningar som lärare sällsynt fruktbringande. Brentano hade tre mycket betydande lärjungar: Meinong i Österrike, Twardowski i Polen och Husserl i Tyskland. (En stor del av Brentanos litterära kvarlåtenskap har publicerats först efter det andra världskriget – och därmed har hans namn och läror också fått en ny aktualitet.) Husserl är fenomenologiens egentliga grundläggare. En av hans elever är Heidegger, den mest inflytelserika och omstridda av existentialisterna. Det är närmast på Heideggers skuldror som Sartre står.

Kanske kunde man – något naivt och mycket förenklande – beskriva kärnpunkten i den fenomenologiska filosofiens metod så här: Filosofen bör se till var sak, sådan den är – söka förstå den i dess egenart och inte reducera den till något annat. Man tycker kanske, att ett sådant recept är självklart. Men det är det inte – varken i filosofien eller i erfarenhetsvetenskaperna. Många av de största framstegen i vetenskapens historia har tvärtom varit härledningar (reduktioner) av ett område av verkligheten från (till) något annat. Man kan tänka på härledningen av värmelärans principer ur kinematiska och statistiska, eller kemiens valensbegrepp ur mikrofysikaliska antaganden och modeller. Exemplen är legio. Också i filosofien har en liknande strävan – mot monism som den kunde kallas – spelat en betydande roll. Den idealistiska likaväl som den materialistiska filosofien är uttryck för den.

Strävan att förenhetliga och reducera sammanhänger nära med själva det filosofiska systemets idé. Fenomenologiens recept att se var sak i dess egenart har därför i viss mening en anti-systematisk tendens. Redan häri skiljer sig den fenomenologiska filosofien skarpt från Hegel, men också från Marx. – I ljuset av en senare utveckling kan man karaktärisera den fenomenologiska metoden hos Brentano och Husserl som en föregångare till det tillvägagångssätt som vi numera skulle kalla logisk analys.

Den analytiska filosofiens uppkomst är ännu mera intimt än den fenomenologisk-existentialistiska förbunden med upproret mot Hegel. Hegels död följdes visserligen av den hegelska skolans sönderfall i Tyskland – men också av dess utbredning utanför det tyska kulturområdet. Sålunda kom det sig bl.a., att en idealistisk filosofi i hegelsk anda blev dominerande i hela den anglosaxiska världen från mitten på 1800-talet till in i vårt sekel. Vår landsman Edvard Westermarck berättar, hur han som ung magister reste till England, utled vid tysk metafysik och full av entusiasm för engelsk empirism. Till sin besvikelse fann han, att filosofien på modet där var hegelianismen. Särskilt var detta fallet i Oxford – och Westermarck citerar den gamla elakheten, att filosofiska system brukar bege sig till Oxford för att dö. Men det kan tilläggas att döden för hegelianismen i Oxford inträdde mycket långsamt. När jag själv som ung magister för första gången besökte Oxford mer än femtio år efter Westermarck, så var fortfarande – på tröskeln till det andra världskriget alltså – den idealistiska traditionen tongivande där. Men när jag återkom åtta år senare, efter kriget, hade en fullständig scenförändring ägt rum. Nu var Wittgenstein filosofen på modet.

Den idealistiska filosofiens vedersakare i England blev i seklets början en ung man i Cambridge, George Edward Moore. Tillsammans med Bertrand Russell är han grundaren av den riktning i nutidstänkandet, som jag här kallar den analytiska filosofien. Moore studerade klassiska språk och Russell matematik, men de brukade disputera med en don i deras college, Trinity, vid namn McTaggart, en originell och skarpsinnig hegelian. Moore berättar i sin självbiografi, hur en sådan diskussion om ett hegelianskt favorittema: tidens overklighet, blev den egentliga påstöten till hans bana som filosof. Gentemot idealisternas paradoxer ville Moore försvara ”sunda förnuftets” meningar om de materiella tingens existens, tidens realitet mm. Moores genombrott som filosof skedde med uppsatsen ”The Refutation of Idealism” i tidskriften Mind år 1903, och en av hans mest berömda uppsatser från ett senare skede (1925) bär titeln ”A Defense of Common Sense”.

Stort inflytande på det engelska kulturklimatet i seklets början fick Moores bok Principia Ethica. (Jag förmodar, att titeln inspirerade Bertrand Russell till att kalla sitt filosofiska storverk Principia Mathematica.) Den har som motto ett citat av den engelska 1700-tals moralisten biskop Butler ”Everything is what it is, and not another thing”. Jag har nyss indirekt antytt, att mottot också kunde gälla för den fenomenologiska filosofiens metod. Moore och Russell kan inte kallas lärjungar till Brentano. Men de har båda tagit intryck av Brentanos österrikiske elev Meinong. Moore och Meinong delar äran att vara den filosofiska värdelärans grundare. Och Moores etiska åskådning företer, som han själv medgivit, förbluffande långt gående paralleller med Brentanos.

Tack vare Moore och Russell upprann en ny linje i engelsk filosofi, som småningom började omtalas under namnet den analytiska skolan i Cambridge (”the Cambridge School of Analysis”). Moore dog vid nära 85 års ålder 1958. Hans ett år äldre kamrat Russell förbluffar i dag som är världen med nya utslag av en till synes outsläcklig vitalitet – men inte längre med nya filosofiska idéer.

Man tänker gärna på Russell och Moore som ett filosofiskt brödrapar. Tanken har sitt berättigande. Men den får inte undanskymma, att de två är mycket olika till sin typ som tänkare. Moores filosofi är ”anti-systematisk” i samma mening som Brentanos och vissa fenomenologers. Också Russells livsverk är allt annat än monolitiskt. Men hans tendens har genomgående varit konstruktiv och systematiserande. Om Russell inte går till historien som byggare av ett stort filosofiskt system, så är orsaken delvis den att han under sin bana som tänkare presterat eller skisserat en hel bunt av system, utan att definitivt försvära sig åt något enda. Man kan ställa skiljelinjer inom modern analytisk filosofi i relation till dessa olikheter mellan de två män, som är denna filosofis andliga fäder. Den analytiska filosofien blev tack vare dem laddad med potenser i olika riktningar. Detta är, tror jag, av viss betydelse, när man försöker förstå den filosofiska situationen i dag.

4. Russells storverk i filosofien är hans insats som logiker. Mer än någon annan enskild man har han bidragit till att den formella logiken igen blivit en levande disciplin efter ett halvt årtusendes törnrosasömn. Russell var dock inte utan föregångare. Redan i mitten på 1800-talet hade den engelska matematikern George Boole visat, att logiska lagar och operationer kan tolkas som en sorts algebra (”Booles algebra”). Russell beträdde i viss mening den omvända vägen. Hans idé var att visa, att hela matematiken kan härledas ur en smal bas av formal-logiska begrepp och regler. Denna idé försökte han – i samarbete med en annan engelsk matematiker och filosof, Whitehead – genomföra i detalj i det aldrig fullbordade mammutverket Principia Mathematica. Dess tre första delar utkom åren 1910–1913. Det torde vara svårt att bestrida, att Principia är en av vårt sekels – kanske en av alla tiders – största intellektuella prestationer.

Russell hade också en annan föregångare utom Boole. Denne var en tysk matematiker vid namn Frege. Liksom Brentano tjugo år innan Moore hade beträtt liknande vägar i etiken och kunskapsläran, så hade Frege tjugo år innan Russell hyllat tanken på matematikens härledning ur ett fundament i den rena logiken. I ingetdera fallet förelåg påverkan. Men liksom Moore var också Russell medveten om parallellerna. Mellan Russell och Frege utväxlades en historiskt ryktbar korrespondens.

Man kan säga, att den moderna logiken framvuxit ur ansträngningar – huvudsakligen bland matematiker, i mindre omfattning också bland filosofer – att klarlägga matematikens grunder. Men forskningen i en vetenskaps grunder, vilkensomhälst, kan inte skarpt skiljas från filosofisk forskning. Det var därför naturligt, att den pånyttfödda logiken skulle etablera sig som en ny disciplin på gränsen mellan filosofi och matematik. Den kallas numera allmänt matematisk logik – tidigare kallades den också ofta logistik.

5. Russell såg klart, att den nya logiken kunde användas för att klarlägga, inte bara matematikens grunder, utan filosofisk och vetenskapsteoretisk problematik över huvud. En av hans tidiga uppsatser, ”On Denoting” (i Mind 1905), är banbrytande på det område som sedermera kallats logisk semantik och som skjöt ny fart från slutet på 30-talet, främst tack vare polska och amerikanska forskare. Russell ivrade också tidigt för logikens tillämpning på analysen av den fysikaliska världsbildens grundbegrepp.

Det var en betydelsefull ödets skickelse, att Russell under sina mest aktiva och briljanta år som filosof och logiker fick en genial elev, som förde vidare de konstruktiva och systematiska impulserna från sin lärare i en syntes, som i omfattning och stringens har bara få motstycken i filosofiens historia. Denna elev var österrikaren Ludwig Wittgenstein. Efter ingeniörsstudier i Berlin och Manchester hade denne först sökt sig till Frege i Jena för att studera logik – men av Frege s.a.s. skickats vidare till Russell i Cambridge. ”Getting to know Wittgenstein was one of the most exciting intellectual adventures of my life”, skrev Russell 40 år senare i sin nekrolog över Wittgenstein i Mind.

Det vore kanske förmätet av mig att påstå, att Wittgenstein är den största filosofen i vårt sekel. Ty påståendet skulle förutsätta, att jag hade en så intim förtrogenhet med alla betydande moderna tänkares verk, att jag kunde rättvist jämföra dem. Det har jag inte – och jag är inte säker på om någon kan ha det. Men kanske vågade jag säga, att om det funnits många filosofer av samma storleksordning i vår tid, så har den varit ovanligt och överraskande rik på stora filosofer. Ty jag är säker på att Wittgenstein hör till den utvalda skara av föga mer än en handfull tänkare, som i alla tider kommer att studeras och provocera till nya ställningstaganden och tolkningar.

Av många orsaker är Wittgensteins verk ytterst svårt att karaktärisera. Det innehåller till synes oförenliga element. Wittgenstein var på samma gång logiker och mystiker har det sagts – inte utan berättigande. Dessutom faller hans verk i två delar eller faser: den tidiga Wittgenstein, vars Tractatus logico-philosophicus var en frukt av kontakten med Russell i Cambridge före första världskriget, och den sena Wittgenstein, vars Philosophische Untersuchungen publicerades posthumt 1953. Om frågan, hur dessa två faser förhåller sig till varandra – om de bildar en helhet eller om de är två oförenliga poler – kommer det troligen alltid att förfäktas olika meningar.

Ville man kort säga, vad nytt Wittgenstein tillfört filosofien, så tror jag det bästa svaret är: han ställde språket (språkbegreppet) i filosofiens centrum. Det är klart, att filosoferna sedan urminnes tider grubblat över språket och dess förhållande till den utomspråkliga verkligheten, ordens och satsernas betydelser. Det är också säkert, att den moderna logiken helt oberoende av Wittgenstein hade tillfört både språkfilosofien och lingvistiken nya impulser. Ändå står det utom tvivel, att frågor om språk och mening skulle ha en långt mindre framträdande ställning inom modern filosofi än vad nu är fallet, om inte Wittgenstein funnits.

I Tractatus förfäktade Wittgenstein åsikten, att språket är en bild av verkligheten. Idén kan i första hand tyckas antingen banal eller paradoxal. Den måste, såsom Erik Stenius visat i sin utomordentliga bok om Wittgensteins Tractatus, förstås mot bakgrund av det begrepp om avbildning eller strukturlikhet (isomorfi), som den projektiva geometrien känner sedan gammalt och som sedermera fått en framträdande plats i matematiken överhuvud. Då blir idén, om ock diskutabel, allt annat än trivial. Wittgenstein vill med dess hjälp förklara, hur det kommer sig, att en serie ljud eller tecken kan ha en mening; kort sagt, hur språk är möjligt. (Man kan i denna frågeställning hos Wittgenstein se en intressant parallel till Kants grundproblem om olika kunskapsformers möjlighet.)

Wittgensteins bildteori leder till en mycket restriktiv syn på gränserna för meningsfullt språk. Det som språket kan uttrycka är objektiva sakförhållanden. Om dessa sakförhållande råder eller inte, måste erfarenheten utvisa. Det finns ingen sanning a priori, som den rena tanken kan utleta. Allt mänskligt vetande kunde, i en något tillspetsad men knappast oegentlig mening av ordet, kallas naturvetenskap. (Wittgenstein säger själv så.)

Av denna restriktiva syn följer, att mycket – kanske det mesta – av det som vi försöker artikulera i form av språk i själva verket är sådant som inte kan sägas. Hit hör t.ex. alla värdeomdömen – uttalanden om det sköna eller det goda och rätta – alla religiösa satser eller, som Wittgenstein kallar dem, satser om ”det högre”, all metafysik, men också all filosofi – inklusive Wittgensteins egen i Tractatus. Den märkliga boken slutar med liknelsen, att när man på dess satser stigit till en utsiktspunkt varifrån man ser världen riktigt, måste man kasta bort stegen – och med de ofta anförda orden ”Wovon man nicht sprechen kann, darüber muss man schweigen”.

I konsekvens med sin position drog sig Wittgenstein tillbaka från filosofien, när han skrivit färdig Tractatus. Men han återkom efter drygt tio år. Han publicerade ingenting mera under sin livstid. Men från mitten av 30-talet började hans nya idéer från Cambridge, där han lärde, spridas i den anglosaxiska filosofvärlden.

Också i Wittgensteins senare filosofi är språket huvudtema. Men nu ser han sakerna i ett annat ljus. Man kunde säga, att den statiska synen på språket som bild, en spegling av verkligheten, ger rum för en dynamisk syn på språket som verksamhet och som ingrepp i verkligheten. Han förliknade språket vid olika slags spel (”språkspel”) som vi spelar med våra medmänniskor – ibland också med oss själva, liksom en patience. I den filosofiska betraktelsen kan man inte isolera orden och satserna från vad vi gör med dem. Ett ords betydelse är dess användning, lyder en känd sentens hos den senare Wittgenstein. Språklig kommunikation förutsätter en gemensam livsform. ”Om ett lejon kunde tala, skulle vi inte förstå det.” Detta är varken ett skämt eller en djurpsykologisk hypotes – utan ett aforistiskt uttryck för en djup filosofisk insikt.

Filosofiska problem, menar Wittgenstein, har sin grund i förväxlingar mellan olika språkspel. De är en sorts språkliga missförstånd, kunde man säga. De försvinner, när de olika språkspelens art och samband med varandra klarlagts. Idén om en ”överskådlig framställning” (übersichtliche Darstellung) av ett begreppsfält är en central metodisk tanke hos Wittgenstein. Den har beröringspunkter med fenomenologernas metod. Detta har kanske inte tillräckligt betonats. Däremot har det funnits en tendens att snarast överbetona likheten mellan Wittgensteins syn på det filosofiska problemet och psykoanalysens behandling av traumatiska själstillstånd. Att här föreligger en analogi är likväl obestridligt. Wittgenstein framhåller den själv, när han säger, att man behandlar en filosofisk fråga liksom man behandlar en sjukdom: man vill få den att försvinna.

6. De två mest markanta faserna i den analytiska filosofiens utveckling har varit den s.k. Wien-skolan och den s.k. Oxford-skolan. Den förra växte ut till en riktning, som kallas logisk empirism eller positivism. Den dominerade den filosofiska scenen på 1930-talet. Riktningen i Oxford omtalas ofta som lingvistisk filosofi eller det vanliga språkbrukets filosofi (”ordinary language philosophy”). Den stod i sitt flor på 1950-talet. Vid sidan av existentialismen är den efterkrigstidens mest framträdande skolbildning inom filosofien.

Båda dessa riktningar har fått sina tändande impulser från Wittgenstein. Den logiska empirismen fick dem från Tractatus, den lingvistiska filosofien från den senare Wittgenstein. Russells inflytande på Wien-skolan var också betydande, Moores obefintligt. Den lingvistiska filosofien igen har lärt åtskilligt av Moore, men förhållit sig avvisande till Russell.

Den logiska empirismen tog den restriktiva synen i Tractatus på meningsfullt språk till utgångspunkt för en skarp vidräkning med all metafysik och överhuvud det mesta i traditionell filosofi. ”Die Wende der Philosophie” och ”Überwindung der Metaphysik durch logische Analyse der Sprache” är betecknande rubriker på uppsatser av riktningens två mest betydande tänkare, Moritz Schlick och Rudolf Carnap. Den logiska empirismen var en i hög grad militant och radikal skola. Tidens stormar for hårt fram med den. Schlick blev mördad; Carnap och flera andra av skolans medlemmar fann en fristad i Förenta Staterna.

Det förtjänar nämnas här, att den logiska empirismen satt särskilt djupa spår i den filosofiska odlingen hos oss tack vare Eino Kaila, som under en tid tillhörde kretsen i Wien och blev en av riktningens ledande företrädare i Europa. Att det var utomordentligt stimulerande att få sin filosofiska uppfostran under Kailas ledning torde de flesta av dem, som nu står för filosofien i Finland, kunna intyga. Man hade intrycket, att man var med om något absolut nytt och oerhört betydelsefullt i den intellektuella odlingens historia.

Wittgenstein hade själv använt uttrycket, att det meningsfulla språkets område sammanfaller med naturvetenskapens. Carnap sade, att filosofi är det vetenskapliga språkets logiska syntax. Lite uppmjukat kunde man säga, att den logiska empirismen framför allt ville vara den vetenskapliga världsbildens filosofi. Många av riktningens företrädare hade en gedigen matematisk och naturvetenskaplig skolning. Till de mest solida resultaten av deras filosofiska mödor hör ett antal bidrag till den rena logiken respektive till problemen om matematikens och fysikens grunder. I Russells och Wittgensteins anda använde man sig av den nya logiken som ett instrument för begreppsanalysen. En ledande tanke blev att klarlägga begrepp genom att ge satser, där de användas, formelform och ordna dem i axiomatiska system. En sådan strävan behöver inte vara försvuren till ett filosofiskt program i likhet med den logiska empirismens om gränserna för meningsfullt språk. Den kan odlas självständigt som en ”vetenskap om vetenskapen”. Vetenskapsteori håller på att etablera sig som ett nytt ämne vid universiteten. I Norden har det nyligen fått en första lärostol vid Göteborgs Universitet. Man kan säga, att den logiska empirismens på lång sikt viktigaste bidrag till nutidskulturen har varit, att den verkat för en integration av de specialvetenskapliga intressena inom ramen för en allmän teori om vetenskaplig begreppsbildning och metod.

7. Den moderna riktningen i Oxford har inte i högre grad intresserat sig för begreppsbildning och metod i vetenskaperna eller för den vetenskapliga världsbildens filosofiska uttolkning. Den har inte heller nämnvärt odlat den nya logiken – varken för dess egen skull eller för dess tillämpningars. För dessa underlåtenhetssynder har den utsatts för kritik av logiskt och vetenskapsteoretiskt orienterade analytiska filosofer. Motsatsförhållandet mellan de två huvudgrenarna av den analytiska filosofien har stundom en styrka, som påminner om motsatsen mellan existentialistiska och marxistiska filosofer. För en del analytiker är den senare Wittgenstein, inspirationskällan för Oxfordfilosofien, röda klädet.

Den nya filosofien kom till Oxford främst tack vare Gilbert Ryle, som på 30-talet hört Wittgenstein i Cambridge. Hans bok The Concept of Mind bygger på ett centralt tema hos den senare Wittgenstein. Det är den klassiska frågan om förhållandet mellan den yttre och den inre verkligheten, mellan medvetenhetstillståndens privata, jag-bundna värld och de fysiska skeendenas publika eller inter-subjektiva verklighet. Ryle vill i Wittgensteins anda förneka själva uppdelningen i de två världarna, det han kallar den cartesiska myten om ”the ghost in the machine”. Han kommer nära en ståndpunkt, som i psykologien kallas behaviorism och som är släkt med materialismen.

Den gestalt, som mer än någon annan personifierar Oxford-skolan, är utan tvivel den i förtid bortgångne John Langshaw Austin. Det är framför allt tack vare Austin, som filosofien i Oxford gjort sig förtjänt av attributet ”lingvistisk”. Titlarna på några av Austins uppsatser och arbeten är också belysande för hans temperament och tendens: British Academy föreläsningen ”Ifs and Cans” och de posthumt publicerade William James Lectures i Harvard How to do Things with Words.

Austins filosofi uppfattas ibland som enbart ett eko av den senare Wittgenstein. Detta är fel. Austin var en självständig tänkare. Till Wittgenstein förhöll han sig snarast avvisande. Det hindrar inte, att likheterna mellan dem båda är långtgående och påfallande.

En likhet är de båda filosofernas intresse för språket som aktivitet. Tidigare språkfilosofer, bland dem Frege, Russell och författaren till Tractatus, hade ensidigt uppmärksammat språkets beskrivande eller deskriptiva funktioner. Bildteorien är ett typiskt uttryck för åsikten, att språket främst är en beskrivning av verkligheten. Försöker man se alla språkets användningar under beskrivningsaspekten, får man lätt en förvrängd bild av vår begreppsvärld. Austin kallar denna förvrängning ”the descriptivist fallacy”. Hans eget mest betydelsefulla och omtalade bidrag till att retuchera bilden är hans lära om s.k. performativer. Ett gott exempel på ett performativ är en löftes-sats, ”jag lovar att komma i morgon”. Den som uttalar satsen avger ett löfte. Han gör något med orden, men han beskriver inte något. Därför säger han inte heller något som är sant eller falskt. Däremot är satsen ”han lovar att komma i morgon” deskriptiv. Den beskriver något som en annan person gör kanske genom att uttala just orden ”jag lovar att komma i morgon”. En sådan beskrivning är naturligtvis sann eller falsk. Man får en uppfattning om den filosofiska betydelsen av Austins iakttagelse, om man beaktar, att filosofer i alla tider varit starkt benägna att uppfatta satser och omdömen under aspekten sant-falskt. Detta gäller också satser som uttrycker t.ex. löften, normer och värderingar. När man ser, att många av dessa satser har performativ karaktär bortfaller deras sanningsfråga. Man ser nu sakerna i ett nytt ljus.

Om Austin fått leva längre, hade han kanske systematiserat sina iakttagelser till något som kunnat kallas en allmän teori om språkhandlingar. Ansatser till en sådan systematisering märker man i How to do Things with Words.

Austin såg annorlunda på språkanalysen än Wittgenstein. Han betraktade den som en del av lingvistiken, vetenskapen om språket, snarare än som en ny metod att behandla traditionella filosofiska problem med. Han talar också ibland om sina forskningar som en (ansats till en) lingvistisk fenomenologi.

Efter Austins död (1960) är filosofien i Oxford inte längre lika särpräglad och tongivande som på 1950-talet. ”Skolan” har snarast gått mot en upplösning. Det språkfilosofiska intresset på olika håll i världen har ytterligare förskjutits i riktning mot teoretisk lingvistik. Mycket betydelsefulla impulser har kommit från Noam Chomskys banbrytande arbete Syntactic Structures (1957) och av forskningen inom det fält, som kallas algebraisk lingvistik. En del av det andliga arvet efter Austin och Wittgenstein har övertagits av en forskning, som väl förtjänar att kallas filosofiskt intressant men knappast längre kan och vill gälla som en del av filosofien.

8. Man indelar filosofien traditionellt i ”teoretisk” och ”praktisk”. Skillnaden har ingenting att skaffa med den som man stundom gör mellan ”ren” och ”tillämpad” vetenskap, t.ex. mellan ren och tillämpad matematik eller mellan teoretisk och tillämpad fysik. Skillnaden ligger inte i betraktelsesätt eller metod, utan i undersökningens föremål. Den teoretiska filosofiens objekt är kunskapen och varat kunde man säga schematiskt. Den praktiska filosofiens är handlandet (grekiskans praxis) och det som kunde kallas handlandets riktpunkter och rättesnören, d.v.s. normer och värden.

Den troligen största förändringen i det filosofiska klimatet under det senaste kvartseklet, sedan det andra världskriget alltså, har varit en förskjutning av intressets tyngdpunkt från teoretisk till praktisk filosofi. Förändringen är påtaglig inte bara inom den analytiska filosofien. Den gäller i lika mån den fenomenologiska. Däremot vet jag inte, om saken har en motsvarighet inom marxismen. Man kan kanske säga, att marxismen redan från början haft en aktivistisk och dynamisk prägel, som gör skillnaden mellan teoretisk och praktisk filosofi svår att tillämpa på den.

Husserl, den fenomenologiska riktningens nominella grundare, var i sitt tänkande utpräglat kunskapsteoretiker – med starka anknytningar till Descartes och till Kant. Heideggers tänkande åter s.a.s. pendlar mellan varats begrepp och dess motpol: intet (das Nichts). Kärnan i sin filosofi kallar Heidegger fundamental-ontologi. Sartre är den första fenomenolog, som ställt handlandets begrepp i sin filosofis centrum. Ur denna kärna växer fram den frihets- och val-problematik, som i den existentialistiskt inspirerade dramatiken och romanlitteraturen – inte minst i Sartres egna skönlitterära alster – tagit sig verkningsfulla och djupt väsentliga uttryck.

Inom den analytiska riktningen har vi redan noterat en vändning, som sammanhänger med orienteringen från teoretisk mot praktisk filosofi. Jag tänker på utvecklingen hos Wittgenstein från bildteorien mot läran om språkspelen samt på Austins kartläggning av det performativa språkbruket och hans ansatser till en lära om språkhandlingar. Men detta är bara en sida av en mera omfattande nyorientering av intresset.

1944 utkom en bok av den amerikanska filosofen Charles Stevenson med titeln Ethics and Language. Den kan sägas vara upptakten till en renässans för etiken inom den analytiska filosofien. Titelhälften ”and Language” är belysande. Författaren hade studerat för Wittgenstein i Cambridge under flera år på 30-talet. Samma eko från urkällan hörs i titeln på den bok av R. M. Hare, The Language of Morals, som är den nya Oxford-filosofiens troligen mest betydande bidrag till den moralfilosofiska debatten.

Andra filosofiska analytiker har visat, att den moderna logiken är ett användbart instrument också för klarläggandet av handlings- och valbegreppen samt för studiet av normer och värderingar. Dessa forskningar har till en del sitt ursprung i traditionella frågeställningar i moralfilosofien. Men deras riktning kan sägas gå mot mera omfattande sammanhang: mot något som kunde kallas en allmän teori för handlande och en allmän norm- och värdelära. (Den polska filosofen Kotarbiński har kreerat termen praxiologi för detta forskningsområde.) Därmed har den analytiska filosofien i sitt nyaste skede trätt i nära beröring med modern beteende- och samhällsvetenskap – och sålunda kompletterat sin äldre anknytning till forskningen om matematikens och den naturvetenskapliga världsbildens grunder.

Nyorienteringen mot praktisk-filosofisk problematik sammanhänger med allmänna drag i tidsbilden. Om här finns ett samband med yttre händelser är svårt att säga; kanske är det mest en tillfällighet, att skiljelinjen i tiden markeras av andra världskriget. Däremot består ett påtagligt samband med utvecklingslinjer inom vetenskaperna. Ser man sakerna i stort, kan man våga generaliseringen, att de största förändringarna i den vetenskapliga världsbilden från sekelskiftet till andra världskriget inträffade i fysiken. Det var dels relativitetsteorien, dels kvantumfysiken. Den förra har inverkat djuptgående på våra föreställningar om rum och tid, den senare på våra föreställningar om kausaliteten. Det är naturligt om dessa omstöpningar av den naturvetenskapliga begreppsvärlden, när de inträffade, skulle djupt engagera filosoferna och avsätta spår också i den allmänna kulturdebatten. Jag tror, att en förändring av motsvarande storleksordning i den vetenskapliga världsbilden har inträffat eller håller på att ske i våra dagar. Den berör människan och hennes plats i naturens kausala sammanhang – och därmed också hennes förhållande till ”maskinen”. Den kan betecknas som ett genombrott för exaktvetenskapliga betraktelsesätt inom studiet av beteendemönster och verksamheter. Det är fråga om en hel familj av besläktade nya teorier. En är spel- och beslutteorien eller den matematiska läran om strategiskt tänkande som den också kunde kallas. En annan är informationsteorien. Denna är i sin tur grundläggande för det område som kallas kybernetik och som kan definieras som teorien om målsinriktade processers automatiska dirigering och kontroll. Alla dessa läror och teorier är nära förbundna med den moderna logiken och kan i vissa avseenden betraktas som dess utflöden.

Man frestas jämföra det exakt-vetenskapliga genombrottet i vetenskaperna om människan med den revolution, som i nya tidens början inträffade i vetenskaperna om naturen tack vare uppkomsten av en matematisk fysik. Hur därmed än må förhålla sig, så är det givet, att här är fråga om företeelser av primär betydelse både för den filosofi, som sysslar med vetenskapernas begrepps- och metodlära, och för den som intresserar sig för djupperspektiven på människans villkor och hennes civilisations öde.

9. Med omorienteringen från teoretisk- mot praktisk-filosofisk problematik sammanhänger den viktiga roll som det s.k. intentionalitets-begreppet kommit att spela i den nyaste filosofiska debatten. Begreppet håller på att bli något av en vattendelare mellan delvis nya strömningar i nutidstänkandet.

Man kan kanske lättfattigt förklara, vad som avses med ”intentionalitet” på följande sätt: Att intendera är att avse eller åsyfta – man kunde ofta också säga: mena – något. Mänskliga handlingar åsyftar (vanligen) ett visst resultat eller mål. Språkets ord och satser syftar (vanligen) på en utomspråklig verklighet. Våra föreställningar, känslor och tankar har (vanligen) ett föremål, som de angår eller avser. Våra förnimmelser slutligen är (vanligen) ett medvetande om någon sak utanför dem. Man kan betrakta alla dessa fall som former av intentionalitet.

Inom den fenomenologiska riktningen har intentionalitetsbegreppet alltid spelat en central roll, från Brentano och Husserl till Merleau-Ponty och Sartre. Numera hör det till de flitigast debatterade också inom den analytiska filosofien.

Man kan schematiskt indela analytikernas ställningstaganden till frågor om intentionalitet i två grupper. Den ena typen av ställningstaganden är besläktad med fenomenologernas och påträffas särskilt, men inte uteslutande, hos analytiker vars tänkande inspirerats av Moore, Wittgenstein eller den lingvistiska ”ordinary language” filosofien. På detta håll tenderar man att i intentionaliteten se ett oreducerbart kännetecken hos alla eller en stor del av de företeelser som hör samman med det psykiska livet. Dessa företeelser, menar man, måste förklaras och förstås finalistiskt eller teleologiskt, d.v.s. som uttryck för målsinriktade intentioner. Men sådana förklaringar har vetenskapen alltsedan nya tidens början betraktat med misstro. Strävan har varit att utmönstra dem – först från vetenskaperna om den döda naturen, sedermera också från biologi och psykologi. Ingen kan förneka, att denna strävan, som varit en kungsåder i vetenskapernas utvecklingshistoria, krönts med stor om också ännu inte total framgång. Den andra typen av filosofiskt ställningstagande till intentionaliteten vill s.a.s. gå denna strävan till mötes på det filosofiska planet. Detta kan man göra antingen så att man analyserar intentionalitetensbegreppen i icke-intentionalistiska termer eller visar att intentionaliteten i intet fall lägger principiella hinder för ett restlöst genomförande av rent kausala, icke-teleologiska betraktelsesätt i vetenskaperna.

Sålunda har tack vare intentionalitetsbegreppet de gamla frågorna om finalitet och kausalitet, om frihet och determinism, och om förhållandet mellan kropp och själ fått ny aktualitet. Det har idéhistoriskt intresse att notera, att materialismen, som efter en renässans på 1800-talet länge ansågs som en död åskådning, igen levat upp. Åsikten, att medvetenhetsakterna är bokstavligt identiska med tillstånd i hjärnan (nervsystemet), intill nyss allmänt stämplad som en begreppsförvirring, har bland de vetenskapsteoretiskt orienterade moderna analytikerna förespråkare, som måste tas på allvar.

10. Det är tvivel underkastat, om denna nya form av materialism har mera än namnet gemensamt med den, som marxismen bekänner sig till. (Jmf. ov. avsnitt 3.) En annan sak är, att liksom den ”lingvistiska” falangen inom den analytiska filosofien har beröringspunkter med fenomenologien, så har den vetenskapsteoretiskt orienterade logiska analysen inneboende förutsättningar att möta en moderniserad och odoktrinär marxism.

Mötet har försvårats av marxismens allians med världsliga makter – först den socialistiska arbetarrörelsen, senare framför allt den kommunistiska staten. Alliansen har förvandlat marxismen från filosofi till ideologi. En sådan förvandling måste med nödvändighet leda till en stagnation för den filosofiska tanken – ideologien må vara än så dynamisk, progressiv eller revolutionär till sin anda. Därpå beror det, att den marxistiska filosofien utan tvivel varit den mest stelbent konservativa av alla i modern tid.

I en av sina filosofiska huvudskrifter riktade Lenin ett ursinnigt angrepp mot filosofen och fysikern Ernst Mach. Mach är vid sidan av Russell och Wittgenstein den tänkare, som starkast inspirerat den logiska empirismen. Han är också en föregångare till Einstein. Till stor del emedan Lenin stämpat Machs tänkande som borgerlig idealism, blev både den matematiska logiken, den logiskt-analytiska vetenskapsteorien och den relativistiska fysiken misstänkliggjorda i Sovjet. Hegels logik har där hållits i större ära än Russells – ett i sanning paradoxalt förhållande. Den nya logiken har, såvitt jag kan se, odlats huvudsakligen ”under täcket” i samband med elektronik och kybernetisk forskning.

Spänningen mellan filosofi och ideologi, mellan tankens strävan vidare och den praktiska nödvändigheten att bevara andan oanfrätt av kompromisser och tvivel, har genom marxismens hela historia tagit sig karaktäristiska uttryck i det som kallas revisionism. Termen kreerades på 1890-talet med anledning av Bernsteins ”avfall” från den ortodoxa linjen efter Engels död. Den västereuropeiska socialdemokratien är en frukt av denna första revision av läran. Revisionismen har av det marxistiska arvets renläriga världsliga förvaltare hållits för en dödssynd och bekämpats med de mest brutala medel. Beskyllningen för ”revisionism” i det marxistiska lägret är f.ö. en trogen motsvarighet till beskyllningen för ”kätteri” i den kristna kyrkans maktvärld på sin tid.

I Sovjet har man inte efter kriget sett markanta avvikelser från ”partilinjen” inom filosofien. Det är främst i konst och litteratur, som den revisionistiska hydran stuckit upp huvudet här. Men på ett annat håll inom östblocket, i Polen, har man de senaste åren kunnat notera tydliga symptom på en nyorientering inom den marxistiska filosofien.

Den filosofiska situationen i Polen har en intressant historisk bakgrund. Den ledande filosofen i landet i seklets början var Twardowski, en lärjunge till Brentano. (Jmf. ov. avsnitt 3.) Den utveckling vartill han lade grunden gick emellertid inte i fenomenologisk riktning. Den gick mot matematisk logik, begreppsanalys och radikal empirism. Under decennierna mellan de två krigen blev Polen det ledande landet i Europa på logikens område. Mellan kretserna i Warszawa och Wien etablerades nära samarbete. Över båda gick den nazistiska kulturförstörelsen skoningslöst fram.

Efter kriget har den logiska och begreppsanalytiska traditionen fortsatt i Polen, trots landets anslutning till östblocket. Friktioner med den marxistiska filosofiens representanter och med regimen har inte kunnat undvikas. Men redan den nationella stoltheten torde garantera, att analytisk filosofi och logik har en framtid här. Det är därför inte överraskande, att landets marxistiska filosofer visat tilltagande intresse för västerländsk filosofi. Det mest uppseendeväckande symptomet på denna orientering är Leszek Kołakowskis filosofiska författarskap. En samling essayer av Kołakowski, som utkommit på många språk bl.a. också på svenska under titeln Människan utan alternativ med underrubriken ”Om det möjliga och det omöjliga i att vara marxist” har blivit något av en cause celèbre, om inte i filosofien, så i varje fall i de senaste årens kulturdebatt. Hos Kołakowski finner man också en orientering mot fenomenologi och existentialism. Här kunde man parentetiskt tillägga, att i Sartres senare verk Hegel och Marx alltmer kommit i förgrunden.

Det återstår att se, om Kołakowski skall bli en vägvisare för det marxistiska lägret i filosofien – eller om han och de tendenser han företräder skall nedkämpas som så månget tidigare revisionistiskt kätteri. Det är också än så länge omöjligt att bedöma vart de nya tendenser skall leda, som vi spårat inom analytisk filosofi. Kanske leder de bara till en omgruppering av de filosofiska fronterna. Eller kanske är de början till en integration av hittills antagonistiska och separata riktningar i nutidsfilosofien. En sådan integration skulle ligga i linje med den unifiering av världscivilisationen, som den vetenskapligt-tekniska utvecklingen verkar för. Men det finns en gräns, över vilken utvecklingen mot enhet på det andliga området knappast kan gå utan att urarta i en själlös synkretism eller stelna i formalistiskt sofisteri. Eros, längtan efter harmoni, förblir vital i filosofien bara om det också finns en Eris som sår tvivel hos de enskilda tänkarna och manar till kamp mellan skolorna.

Kommentar

Kapitel 17, ”Den filosofiska situationen” grundar sig på ett föredrag som von Wright höll när han blev ordförande för Finska Vetenskaps-Societeten 1966. Föredraget publicerades i Vetenskaps-Societetens årsbok samma år. En finsk översättning, ”Tilanne filosofiassa”, har publicerats senare i Hintikka och Routila 1970.

I ”Den filosofiska situationen” återvänder von Wright till det första kapitlet av Logik, filosofi och språk (1957), som bär samma rubrik som föredraget. I boken urskiljer von Wright fyra huvudströmningar i samtidsfilosofin: existentialismen, marxismen, nythomismen och den analytiska filosofin. Liksom bokens första kapitel ger ”Den filosofiska situationen” en allmän översikt av samtidsfilosofin med särskilt beaktande av den analytiska traditionen. I sitt föredrag reviderar von Wright några påståenden som han gjorde i sin bok, men diskuterar också mer detaljerat bakgrunden till 1900-talets filosofiska huvudströmningar och de olika strömningarnas förhållande till varandra. I hans översikt av den analytiska filosofin och dess uppkomst spelar Wittgenstein en betydande roll. von Wright analyserar också de förändringar som ägt rum i filosofin sedan 1957 och menar att filosofins tyngdpunkt börjat förskjutas från teoretiska till praktiska frågor.

Texten återges efter Societas Scientiarum Fennica 44, Helsingfors 1966, s. 1–19. (Publikation nr 209 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Hintikka, Jaakko & Lauri Routila (toim.) 1970, Filosofian tila ja tulevaisuus, Helsinki: Weilin + Göös.

von Wright, Georg Henrik 1957, Logik, filosofi och språk. Strömningar och gestalter i modern filosofi, Helsingfors: Söderström.

3. 1978–2001: Wittgenstein i sin historiska kontext

Wittgenstein i relation till sin samtid

1. En liten bok av Wittgenstein, som förläggaren gett namnet Vermischte Bemerkungen [Särskilda anmärkningar, nedan SA],1 har nyss getts ut. Det är en samling anmärkningar om filosofi, om arkitektur, litteratur och musik, om historia och det samtida samhället, och om religion. Anmärkningarna har skrivits vid olika tidpunkter i Wittgensteins liv, till största delen dock mot slutet av det. För min del tycker jag att de bildar de en väldigt vacker helhet, och jag hoppas att alla som intresserar sig för Wittgenstein och för det andliga sökande som filosoferandet innebär ska komma att läsa den, om och om igen. Trots att boken på intet sätt är en självbiografi, har den mer att säga oss om Wittgensteins intellektuella karaktär och hans livssyn än några andra skrivna källor vi förfogar över, och också mer om hur han förhöll sig till sin samtid. Den kommer att utgöra en oundgänglig källa för varje framtida försök att bedöma Wittgenstein och hans bidrag som geistige Erscheinung (andlig företeelse).

I det som följer kommer jag i stor utsträckning att referera till SA. Men på grund av den begränsade tid jag har till förfogande och det väldiga ämne som ska avhandlas, är det nödvändigt att endast välja ut några få teman ur ett rikhaltigt och varierande material.

2. Det är välkänt att Wittgensteins inflytande på tänkandet av i dag har varit minst lika stort som någon annan enskild filosofs under 1900-talet. Han är, tillsammans med Ernst Mach och Bertrand Russell, andlig fader till den mäktiga tankeströmning som benämns logisk positivism eller logisk empirism, och som en hel del av den forskning som i dag betecknas som filosofisk logik och matematikens grunder samt kunskapsteori är arvtagare till. Detta inflytande härrör sig framför allt från Tractatus, eller snarare: från andras tolkningar av den. Wittgensteins senare tankar inspirerade en tankeströmning som ofta kallats för ordinary language philosophy, och som framför allt firade triumfer i Oxford och en del andra universitet i den engelskspråkiga världen på 1950-talet och det tidiga 1960-talet. Wittgensteins inflytande tycks i dag öka i intensitet på många håll, men är mer implicit och indirekt, och därför svårt att karakterisera på ett heltäckande sätt. Allmänt sett kan man observera ett fjärmande från det inflytande som utövas av en typisk logisk-analytisk tradition och en känsla av släktskap med tänkandet i en fenomenologisk, hermeneutisk och rentav hegeliansk tradition. Att spåra upp och kritiskt granska de olika och varierande former som Wittgensteins inflytande har antagit utgör ett viktigt kapitel i historien om 1900-talets filosofi och idéer som ännu väntar på att skrivas.

3. Det är emellertid välkänt att Wittgenstein själv tog starkt avstånd från sitt eget inflytande på andra. Han såg det på det hela taget som antingen ett förvridet synsätt och en missuppfattning, eller som ett meningslöst bruk av en attraktiv jargong. Jag skulle här vilja berätta en anekdot, som jag hoppas ingen av er ska uppfatta som ett uttryck för elakhet. I mitten av 1940-talet dök det upp en välskriven och därtill mycket inflytelserik bok, som hette ”… och språk”. Författaren till den hade studerat en längre tid för Wittgenstein i Cambridge – och de hade kommit mycket bra överens med varandra. När jag uttryckte min förvåning över hur lite denna bok, i mitt tycke, hade påverkats av Wittgenstein, sade han på sitt slagfärdiga och oefterhärmliga sätt att allt författaren hade lärt sig av honom var ”… och språk”. Jag tycker den beskrivningen passar in på mycket, eller allt det, som åstadkommits inom vår tids filosofi, som hämtat sin inspiration ur Wittgensteins undervisning eller publicerade skrifter. Till hans landvinningar hör utan tvekan att omsorgen om språket kommit att bli central inom filosofin. Men endast mycket få av dem som delat Wittgensteins omsorg om språket delade också den sällsamma motiveringen till hans omsorg. Hans illa dolda avståndstagande från sin samtid utgjorde en aspekt av detta; hans känsla av att inte ens de som sade sig följa honom i spåren egentligen deltog i samma andliga sökande som han själv.

Wittgenstein hyste också stora tvivel på att han var en bra lärare. I SA skriver han (s. 48): ”En lärare som medan undervisningen pågår kan uppvisa goda eller till och med förvånansvärt goda resultat, är ännu inte för den skull en god lärare, ty det är möjligt att han lyfter upp sina elever till en för dem onaturlig nivå så länge de står under hans omedelbara inflytande, utan att dock utveckla dem till denna nivå, så att de sjunker ihop när läraren lämnar klassrummet. Detta gäller kanske ifråga om mig: det har jag tänkt på.”

En tänkbar reaktion på dessa fakta om Wittgensteins förhållningssätt till sitt inflytande och sin lärargärning är att ställa två frågor:

Varför får Wittgensteins förkastelsedom över sitt inflytande en att känna sig obekväm? Detta inflytande har varit och är fortfarande ett betydelsefullt inslag på filosofins område, och detta är det viktiga, oavsett hur troget det återspeglar sin upphovsmans intentioner och andliga hållning. De två sistnämnda måste förbli föremål för spekulationer, och det är inte alls sagt att det är filosofiskt givande att ge sig in på sådana. Jag vill för den skull inte förneka deras värde. Men däremot vill jag hävda att det är en helt annan och därav oberoende uppgift att försöka förstå Wittgenstein i relation till hans samtid, och att detta är en fråga som inte bör avfärdas som vare sig överflödig eller irrelevant. Den kanske saknar relevans med tanke på andra filosofiska inriktningar, men är förvisso relevant för att förstå Wittgensteins filosofi.

Den andra frågan jag funderat på är ifall Wittgensteins attityd till sina samtida över huvud taget är unik. Hur har andra stora filosofer förhållit sig till sin samtid? Har de inte alla haft en känsla av att befinna sig före sin tid, och av att de därmed inte kunde förstås rätt, innan en helt ny anda av förståelse blivit rådande? Vad upplevde Platon eller Descartes eller Kant eller Hegel i detta hänseende? Jag tror inte vi har tillräckligt med evidens för att med säkerhet kunna besvara dessa frågor. Platon och Hegel var i vart fall mästerliga lärare. Descartes undervisade inte, men stod däremot i livlig intellektuell kontakt med sin tids avantgarde. Kants fall påminner kanske lite mer om Wittgensteins. Men ändå vidhåller jag att Wittgensteins attityd till sin samtid gör honom unik bland de stora filosoferna – och jag ska här försöka säga något till försvar för mitt påstående.

4. I anmärkningar från slutet av Wittgensteins liv skrev han: ”Jag kan inte grunda en skola, eftersom jag egentligen inte vill bli efterapad.” (SA, s. 72.) Och: ”Det är över huvud taget inte klart för mig att jag mera önskar att andra ska fortsätta mitt arbete, än att en förändring i levnadssättet ska göra alla dessa frågor överflödiga.” (SA, s. 72.)

Wittgenstein tänkte således att de problem han kämpade med på något sätt anknöt till detta ”levnadssätt”, dvs. till vissa särdrag i vår kultur eller civilisation, som han själv och hans elever ingick i. Hans förhållningssätt till denna kultur var, som vi strax ska se, kritisk, och till och med fylld av avsky. Han önskade därför att dessa levnadssätt skulle förändras – men hyste inga förhoppningar om att vare sig han själv eller hans läror skulle förändra dem. En dag kommer det att finnas en annan kultur med andra mönster (SA, s. 123). Då kommer de frågor som ansatt honom helt enkelt inte att uppstå, säger han.

För att se hur Wittgenstein kunde tänka så här, måste man för det första observera att det var hans filosofiska övertygelse att enskilda människors liv och därmed också alla enskilda kulturella uttryck är djupt inbäddade i grundläggande strukturer av social karaktär. Ifrågavarande strukturer är vad Wittgenstein kallar ”Lebensformen”, livsformer, och de kommer till utryck i vad han kallar ”Sprachspiele”, språkspel. De är ”das Hinzunehmende, Gegebene”, det som vi tar för givet i alla våra omdömen och allt vårt tänkande. (Jfr Philosophische Untersuchungen, s. 226, Über Gewißheit 559.) Denna grund är förvisso varken evig eller oföränderlig. Den har frambragts av vår historia som mänskliga varelser och genom historiska förändringar. Den är en mänsklig skapelse, och något som människan förändrar. Men hur det går till är, enligt Wittgenstein, inte något som man kan förklara, eller förutse, på teoretisk väg. ”Vem känner de lagar, enligt vilket samhället utvecklas?” frågar han (SA, s. 71) och tillägger ”Jag är övertygad om att inte ens den intelligentaste har en aning om dem” (ibid.).

5. Wittgensteins syn på individen som djupt rotad i en social verklighet är nära förbunden med hans syn på filosofins natur. Filosofiska problem har sin upprinnelse i en förvrängning eller felaktig användning av ett eller flera språkspel, vilket i sin tur är ett tecken på att någonting är fel i människors sätt att leva. På ett intellektuellt plan består den felaktiga användningen i vissa osunda invanda tänkesätt, Denkgewohnheiten, som genomsyrar andan i en epok.

Wittgensteins filosoferande kan till stora delar ses som en kamp mot sådana tankesätt. (Jfr SA, s. 54.) Detta är kanske mest uppenbart i fråga om matematikens filosofi hos honom. Den motsätter sig mängdlärans inflytande på forskningen kring matematikens grunder och på tänkandet om denna fråga. Det gäller också den andra grenen i hans verk, psykologins filosofi. Men här har vi en mer komplex situation, eftersom Wittgenstein för ett tvåfrontskrig: dels mot behaviorismen, och dels mot mentalismen.

Det är mot denna bakgrund vi måste förstå hur det kommer sig att Wittgenstein, mitt i ett avsnitt om mängdlära och begreppet det aktuella infinita, har tecknat ner följande, ofta citerade, anmärkning: ”Sjukdomen i en epok botas ofta genom en förändring i den mänskliga levnadsformen, och det var endast möjligt att bota den sjukdom de filosofiska problemen bestod av genom ett förändrat tänke- och levnadssätt; inte genom en medicin uppfunnen av en enskild person. – Anta att bruket av bilar medför eller bidrar till vissa sjukdomar, och att mänskligheten plågas av en sådan sjukdom tills den, på grund av en eller annan förveckling, slutar köra bil.” (Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik, s. 57.)

Meningen är imponerande, också när den citeras utan kontext. Men den får en ny dimension när vi läser den i sitt egentliga sammanhang. För Wittgenstein var mängdlära en cancer med djupa rötter i vår kultur, och har lett till förvrängningar i det delområde inom kulturen som utgörs av vår matematik. Hade han fått leva länge nog att få se vilken roll mängdläran sedan dess har kommit att spela i flera eller de flesta länder, där den kommit att bilda fundamentet för matematikundervisningen för barn, skulle han utan tvekan ha varit upprörd, och kanske sagt att detta var ett tecken på slutet för det som hittills kallats matematik.

6. De invanda tänkesätt som Wittgenstein bekämpar är emellertid inte i första hand det osunda inflytande som vårt tänkande utsätts för genom vissa högtflygande intellektuella skapelser, såsom t.ex. Cantors. Mängdlära och behavioristisk psykologi är bara symptom på en sjukdom, inte själva orsaken till den. Orsaken har sin grund i språkspelen, och de i sin tur återspeglar våra levnadsvanor.

Det är fåfängt att tro att man skulle kunna bota sjukdomen genom att bekämpa symptomen. För att råda bot på den måste man förändra språkspelet, reformera språket – och därmed samhällets Denk- und Lebensweise, tänke- och levnadssätt. Wittgenstein ansåg definitivt inte att detta var möjligt genom en enskild individs ansträngningar. Han är oerhört bestämd på den punkten. Allt en filosof kan göra är att visa på vad som inte fungerar i språkspelet, beskriva det och därigenom befria sitt sinne från de plågor den icke identifierade sjukdomen gett upphov till. Men denna intellektuella kur – ”frid i tankarna”, vilket enligt honom (SA, s. 53) är målet för dem som filosoferar – kommer inte att ha några betydande konsekvenser av social natur, vare sig för vårt sätt att tänka eller för vårt sätt att leva.

Wittgensteins förhållningssätt till språket är således en kamp, men inte i syfte att reformera det. ”Vi kämpar med språket. Vi befinner oss i kamp med språket”, skriver han (SA, s. 20). Vad han avser kan ytterligare belysas med en passage från ungefär samma tid, tidigt 1930-tal – som inte finns i tryck i SA, eftersom den är inbäddad i andra frågor – där han övergår till att skriva om filosofins karaktär: ”Människorna är djupt inbäddade i filosofiska, dvs. grammatiska missförstånd. Och att befria dem från dessa förutsätter att man rycker dem ur de otroligt komplicerade förbindelser som de är fångna i. Man måste så att säga omgruppera hela deras språk. – Men språket har ju blivit sådant, eftersom människor haft – och har – en tendens att tänka just så. Därför kan man endast rycka loss dem som lever i en rent instinktiv revolt mot språket. Inte dem, vars hela instinkt går ut på leva i den flock, som har tillägnat sig detta språk som sitt egentliga uttryck.”2

7. När Wittgenstein skrev ovannämnda reflexion stod kanske inte sambandet mellan språk och livsform lika klar för honom som längre fram. Med avseende på hans senare filosofi kunde man säga att hans ”revolt mot språket” var ett avståndstagande från den intrikata väv av livsformer som utgör den moderna västerländska civilisationen.

Därom vittnar Wittgensteins liv – och det gjorde också hans ord, inte endast i samtal med honom, utan också i det han skrev – kanske mest explicit i det tryckta förordet till Philosopische Bemerkungen och i olika utkast till den i manuskriptform. Andan han skriver i, säger han, ”är en annan än andan i den europeiska och amerikanska civilisationens huvudström”. Den andan är för honom ”främmande och osympatisk” (s. 14). Vår civilisation karakteriseras av tron på framsteg (s. 15) – framsteg framför allt annat, tack vare vetenskapens tekniska tillämpningar. Wittgenstein misstrodde det djupt. Många läsare måste ha blivit konfunderade av mottot för Filosofiska undersökningar: ”Med framsteget är det över huvud taget så att det ser mycket större ut än det verkligen är.” Om man läser det i sin rätta kontext, i Nestroys pjäs Der Schützling [”Skyddslingen”], kanske man förstår det bättre. Framsteget, får vi höra, är endast den grönskande utkanten av ett kolonialt territorium med ett vidsträckt uppland av ogenomtränglig vildmark. År 1947 skrev Wittgenstein:

”Det är t.ex. inte nonsens att tro att den vetenskapliga och tekniska tidsåldern är början till slutet för mänskligheten; att idén om det stora framåtskridandet är en förblindelse, liksom idén om ett slutligt upptäckande av sanningen; att det inte ligger något gott eller önskvärt i den vetenskapliga kunskapen, utan att mänskligheten i sin strävan efter den löper i en fälla. Det är ingalunda klart att det inte förhåller sig så.” (SA, s. 67.) Wittgenstein kallar det för ”den apokalyptiska synen på världen”.

Lite senare skrev han: ”Kanske är det så att vetenskapen och industrin, och deras framsteg, är det varaktigaste i dagens värld. Att varje förmodan om ett sammanbrott för vetenskap och industri tills vidare, och för en lång tid framåt, är en dröm, och att vetenskap och industri efter och genom en tid av jämmer kommer att förena världen, jag menar, sammanfoga den till ett, i vilket visserligen allt annat än frid därpå kommer att råda. Ty vetenskapen och industrin avgör ju krigen, eller så förefaller det.” (SA, s. 74.) Hade Wittgenstein levt så länge att han hade fått se 1960- och 1970-talen, skulle han säkerligen ha hittat mycket som hade förstärkt hans uppfattning om riskerna för självdestruktivitet som karaktäriserar det moderna industrisamhället.

Trots dessa dystra framtidsprospekt är Wittgensteins världsuppfattning allt annat än ”profetisk”. Där ingår inga framtidsvisioner, utan snarare ett inslag av längtan till det som varit. Wittgenstein kände sig inte, i stil med Nietzsche, som en ”längtans pil till den andra stranden”, eftersom detta hade förutsatt visionen om en avlägsen strand, där den skeppsbrutne kunde börja ett nytt liv. För Wittgenstein var framtiden något oförutsebart. Han har flera anmärkningar kring detta tema. ”Moln kan man inte bygga. Och därför blir den drömda framtiden aldrig sann”, skriver han (SA, s. 51). ”När vi tänker på världens framtid, så menar vi alltid den ort där den kommer att befinna sig om den löper vidare så som vi nu ser den löpa, och tänker inte att den inte löper rakt utan i en kurva, och att dess riktning konstant ändrar sig.” (SA, s. 10.) En filosof som tänker så avstår inte bara från att uttala sig om framtiden, han lever inte heller i illusionen om att det kommer att bli en fortsättning på det verk som han själv påbörjat men kanhända inte lyckats slutföra. (SA, s. 53, se även s. 113.)

8. Många läsare kommer säkerligen att slås av hur starkt Wittgensteins inställning till sin samtid påminner om Spenglers. Denna iakttagelse skulle kanske inte vara så intressant, om det inte vore för det faktum att Wittgensteins attityd är nära förbunden med hans filosofi. Wittgensteins filosofi var inte samtidskritisk på det sätt som till exempel Nietzsches var det. Inte heller utvecklade han någon historiefilosofi, som Spengler. Men man skulle kunna säga att han genomlevde ”Untergang des Abendlandes” (västerlandets undergång). Han genomlevde det, inte bara i sin avsky för den samtida västerländska civilisationen, men också i sin djupa vördnad och förståelse för denna civilisations storslagna förflutna. Hur skulle han annars ha kunnat skriva följande ord, som jag finner djupt berörande: ”Den tidigare kulturen kommer att bli en ruinhög och till slut en askhög, men andar kommer att sväva över askan”? (SA, s. 11.)

Eftersom dessa likheter med Spengler kanske inte är välbekanta för alla, och för vissa kan verka egendomliga, kräver jämförelsen ytterligare dokumentation. Faktum är att Wittgenstein hade tagit intryck av Spengler. Det finns ett avsnitt i SA (s. 27) där han omnämner dem som influerat honom. Det är väl värt att här återge listan i sin helhet: Boltzmann, Hertz, Schopenhauer, Frege, Russell, Kraus, Loos, Weininger, Spengler, Sraffa. Det är i denna ordningsföljd som Wittgenstein räknar upp dem, och jag tror att den motsvarar den kronologiska ordningsföljd i vilken han tagit intryck av dem. Anmärkningen är nedtecknad 1931, men jag betvivlar att Wittgenstein skulle ha lagt till någon ytterligare längre fram i livet.

Det är däremot inte säkert att Wittgenstein i ovannämnda avsnitt avsåg att säga att Spengler influerat hans syn på livet; snarare har Spenglers verk förstärkt den, och hjälpt honom att formulera sin egen livssyn. Själva inflytandet består, verkar det som, i en tanke som återfinns i Wittgensteins senare filosofi, och som faktiskt är en av de mest karakteristiska tankerörelserna i den. Det handlar om idén om ”familjelikhet”. Den verkar ha sin upprinnelse i Spenglers idé om en ursymbol, som karakteriserar var och en av de stora kulturerna och bildar vad Wittgenstein, när han skriver om detta, faktiskt kallar en familjelikhet (SA, s. 22 f.) mellan de olika uttryck som en civilisation tar sig – dess matematik, arkitektur, religion, sociala och politiska organisation etc. En kulturs undergång är på många vis en upplösning av de likheter som sammanbinder dessa Lebensweisen (levnadssätt), och bidrar till att dessa, som Wittgenstein formulerar det, i stället ”under okulturens tid … bara strävar mot privata mål” (SA, s. 14 f.).

9. Det är inte många idéer som har blivit så grovt missförstådda och vulgariserade som Spenglers begrepp om ”västerlandets undergång”. Många tenderar att läsa det som en profetia om en förestående förödelse – någonting i stil med en jordbävning eller en syndaflod. Det handlar det inte alls om. Inte heller handlar det om en förutsägelse om ett krig eller en ekologisk kris som förorsakats av människans tanklösa exploatering av naturen, även om båda säkerligen är drag som hänger samman med västerlandets undergång, liksom de var drag hos den grekisk-romerska kultur som försvann innan vår egen. Förfallets perspektiv, en undergång, är vad Wittgenstein, på tal om Spengler, kallar för en princip för betraktelseformen eller betraktelseform (SA, s. 35, 22), och han kritiserar Spengler för en tendens att blanda ihop urbilden, ”jämförelseobjektet, det föremål från vilket man härlett detta betraktelsesätt” med ”det objekt på vilket jämförelsen tillämpas” (SA, s. 23, 35). Man kan inte tala om sant och falskt som attribut hos ett betraktelsesätt. Men detta får, naturligtvis, sin mening från det fenomen som det belyser och dess berättigande beror på hur mycket det bidrar till vår historieförståelse.

För många människor är detta betraktelsesätt helt enkelt obegripligt; andra kan finna det konstlat eller överdrivet. Hur attraktivt det ter sig för dem som finner det naturligt beror delvis på karaktärsdrag och temperament, men också på bakgrund och traditioner samt på livserfarenhet. Det är förvisso mycket betydelsefullt för hur Wittgensteins syn på det samtida samhället tog form att han växte upp i den märkliga och motsägelsefyllda smältdegel av nationer och idéer som det sena habsburgska imperiet utgjorde, och att han under sin livstid plågades av det barbari som förintade den säregna surdeg i vår kultur som den centraleuropeiska judendomen stod för. (Det finns ett rikt flöde av reflexioner kring det judiska i SA.) Wittgenstein var djupt rotad i något som blev fullständigt uppryckt med rötterna; för att kunna uppskatta hans sätt att se på världen måste man förstå denna dubbla aspekt av tradition och upplösning av det förgångna som påverkade även hans eget liv.

10. Jag har här uppehållit mig vid tre aspekter av Wittgensteins tänkande; två av dem har jag tagit upp helt kort, eftersom de är välbekanta, och därtill en tredje, mindre känd, som behandlats något utförligare. Den första är uppfattningen att en enskild individs föreställningar, bedömningar och tankar är inbäddade i språkspel som accepterats utan att ifrågasättas och är socialt sanktionerade livsformer. Den andra är uppfattningen att filosofiska problem är tankefel som förorsakas av någon störning i språkspelet och därmed i samhällets livsform. Den tredje är Wittgensteins förkastande av de industrialiserade samhällenas vetenskapligt-teknologiska civilisation, som han betraktade som kulturens förfall.

Det kan knappast förnekas att dessa tre aspekter är nära förbundna med varandra och djupt integrerade delar av Wittgensteins intellektuella personlighet. Varje försök att förstå denna utan att ägna detta faktum tillbörlig uppmärksamhet, är dömt att misslyckas. Det problematiska är emellertid huruvida, och i vilken grad, dessa tre aspekter kan särskiljas från varandra i tanken, eller om det även föreligger något slags begreppslig förbindelse mellan dem. Särskilt relevant är frågan huruvida den tredje aspekten, den spenglerska, endast står i förbindelse med de två andra i Wittgensteins tänkande tillfälligt, dvs. av historiska eller psykologiska orsaker. Om förbindelsen endast är slumpartad eller kontingent, skulle man kunna säga att Wittgensteins relation till sin samtid är irrelevant för att förstå hans filosofi, även om den kan vara mycket viktig för att förstå hans personlighet.

Jag önskar att jag visste svaret på dessa frågor. De är ett problem för mig. Om det bara vore frågan om relationen mellan den första och den tredje aspekten – det individuella livets inbäddning i samhällslivets realiteter å ena sidan, och förkastandet av den samtida civilisationen å den andra – så vore det en enkel match. Det finns inte större anledning att tänka sig att dessa två hänger ihop med varandra. Svårigheten uppstår på grund av den andra aspekten, Wittgensteins märkliga uppfattning om filosofins natur. Den utgör en länk mellan de två andra aspekterna. Eftersom språket är förbundet med livsformerna återspeglar en störning i det förra störningar i de senare. Om filosofiska problem är symtomatiska för ett språk som ger upphov till maligna utväxter som förmörkar vårt tänkande måste det finnas en cancer i livsformerna också.

Jag tror inte att Wittgenstein skulle ha påstått att hans syn på filosofi gällde för alla historiska fenomen som vi samlar under etiketten ”filosofi”. Det är allmänt känt att han brukade säga att det han höll på med var en ”legitim arvinge” som via en familjelikhet var besläktad med det som filosofer före honom hade ägnat sig åt. Filosofi var inte en ”historisk konstant” mer än naturvetenskap eller konst är det. Wittgenstein är mycket djupare ”historiskt medveten” än man i allmänhet insett eller erkänt. Hans sätt att betrakta filosofi var inte ett försök att, en gång för alla, berätta för oss vad filosofi är, utan att uttrycka vad det mot bakgrunden av hans samtid för honom måste vara.

Om Wittgenstein hade hävdat en icke-historisk, tidlös giltighet för sin uppfattning om filosofi skulle det, återigen, inte ha funnits mer än en psykologisk förbindelse mellan denna och hans relation till sin samtid. För i det fallet skulle av påståendet ha följt att all god filosofi hörde ihop med kulturens förfall. Detta är uppenbart fel: stor filosofi är kännetecknande för en kulturs höjdpunkt, eller på sin höjd för början på dess nedgång. Men Wittgenstein hävdade ingenting sådant. Hans syn på filosofi är nära förbunden med ett betraktelsesätt på den samtida civilisationen. Så mycket måste vi acceptera. Men huruvida denna måste motsvara ett spenglerskt sätt att betrakta vår tid som en tid av upplösning av de traditioner inom konst, vetenskap och filosofi som bildat det relativt enhetliga historiska fenomen hos den västerländska kulturen utgör, är naturligtvis en annan fråga. Vilket svaret än är, förtjänar frågan att tänkas igenom och tillhör ett hittills nästan outforskat problemområde som Wittgenstein efterlämnade till filosofin.

Noter

Hänvisningar i texten ges till den svenska översättningen av Lars Hertzberg (1983). (Övers. anm.)

Gå till notreferens 1

Denna anmärkning finns numera publicerad i Wittgensteins The Big Typescript. TS 214, Oxford: Blackwell 2005, s. 311. (Utg. anm.)

Gå till notreferens 2

Kommentar

”Wittgenstein i relation till sin samtid” (engelskt original ”Wittgenstein in relation to his times”) baserar sig på von Wrights inledande föredrag vid det andra internationella Wittgensteinsymposiet i Kirchberg i Österrike i augusti 1977. I artikeln diskuterar von Wright Wittgensteins kritiska förhållande till sin egen tid och dess kultur – ett tema som inte hade diskuterats särskilt mycket i den tidigare Wittgensteinforskningen. von Wrights föredrag anknyter nära till utgivningen av Wittgensteins Vermischte Bemerkungen (Särskilda anmärkningar), en av von Wright sammanställd samling av Wittgensteins betraktelser om litteratur, musik, religion och andra kulturella och estetiska frågor. Bokens första upplaga hade publicerats just före Wittgensteinsymposiet augusti 1977. Man kan säga att von Wright med föredraget och boken lyfte fram en intill dess okänd Wittgenstein, som engagerade sig djupt i olika kulturella frågor och själv var djupt rotad i den tyskspråkiga kulturtraditionen. En finsk översättning av von Wrights artikel, ”Wittgenstein suhteessa aikaansa”, inleder Heikki Nymans finska översättning av Vermischte Bemerkungen, som utkom redan 1979 under titeln Yleisiä huomautuksia (Wittgenstein 1979).

von Wrights tolkning av Wittgenstein i det här kapitlet har kritiskt diskuterats av Lars Hertzberg (2016).

Texten är översatt av Nike Parland efter första utgåvan i Wittgenstein and His Impact on Contemporary Thought, red. Elisabeth Leinfellner et al., Wien: Hölder-Pichler-Tempsky 1978, s. 73–78. (Publikation nr 299 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.) En senare, lätt reviderad version publicerades 1982 i Wittgenstein and his Times (red. Brian McGuinness, Oxford: Blackwell) och i G.H. von Wrights bok Wittgenstein (Oxford: Blackwell).

Litteratur

Hertzberg, Lars 2016, ”Att förstå en filosof i förhållande till hans tid”, Johan Strang & Thomas Wallgren (red.), Tankens utåtvändhet. Georg Henrik von Wright som intellektuell, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskap i Finland & Appell, s. 121–140.

Wittgenstein, Ludwig 1977, Vermischte Bemerkungen. Eine Auswahl aus dem Nachlaß, hrsg. von G.H. von Wright & Heikki Nyman, Frankfurt: Suhrkamp. [Svensk översättning av Lars Hertzberg 1983, Särskilda anmärkningar, Lund: Doxa.]

Wittgenstein, Ludwig 1979, Yleisiä huomautuksia, övers. av Wittgenstein 1977 av Heikki Nyman, Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY.

Wittgenstein och det tjugonde århundradet

eller: … ett förändrat sätt att tänka och leva

Även om jag kallat min uppsats Wittgenstein och det tjugonde århundradet är det inte min avsikt att diskutera hur Wittgenstein har påverkat och förändrat vårt århundrades tänkande. Inte heller skall jag diskutera de inflytelser och impulser han möjligen fått av andra filosofer. Vad jag önskar göra är något mera riskabelt och obestämt – och kanske i mångas mening inte heller särskilt viktigt. Jag ville ställa Wittgenstein i relation till ett förhärskande opinionsklimat eller en kulturell situation, till något som också kunde kallas en tids anda eller stämning. Jag har en gång tidigare gjort ett försök i samma riktning.1 Här ville jag följa upp det med reflektioner om hur Wittgensteins förkastelsedom över den samtida västerländska civilisationen återspeglar en grundläggande attityd hos honom till livet och hur denna attityd präglar såväl hans tidigare som hans senare filosofiska arbete.

Ett dominerande drag i det tjugonde århundradets andliga fysionomi är den företeelse som kallas modernitet. Den har blivit känd under det namnet huvudsakligen i efterhand och i kontrast till tendenser som antingen kritiserar företeelsen i fråga eller också förespråkar en ny, postmodern tidsanda.

Det moderna, sålunda uppfattat, är vårt arv från Upplysningen och Franska revolutionen. Det är Förnuftets tidsålder som mognat till en vetenskapens och teknologins, den industriella produktionsformens och det demokratiska styrelseskickets era. Dess anda var från början optimistisk. Den hyste en vision om ett linjärt och obegränsat fullkomnande och en utveckling mot ett regnum hominis, ett frihetens och jämlikhetens rike. Sedan vidskepliga trosföreställningars ok avlyfts från människan skulle inte heller despotiska styrelseformer någonsin mera tillåtas förtrycka henne.

Denna ursprungliga anda återspeglas delvis i, men fick också ny näring av de evolutionsidéer som utmärkte det nittonde århundradets vetenskapliga tänkande. De omfattar allt från Rasmus Rasks och Jacob Grimms historiska språkvetenskap över Charles Lyells epokgörande arbete om jordklotets historia till Darwins teori om arternas uppkomst och människans härstamning. Dessa vetenskapliga rön förstärkte de trosföreställningar och stämningar som kom till uttryck i Auguste Comtes och hans efterföljares positivistiska filosofi, i Herbert Spencers evolutionistiska framstegslära samt, ehuru med mera mångtydiga och sofistikerade övertoner, i Hegels ”andens fenomenologi”.

Det opinionsklimat som här i korthet karakteriserats dominerade inte minst i det senvictorianska och edwardianska England. Det upplevde en sällsamt intensiv indiansommar av intellektuell kreativitet åren före det första världskriget i Cambridge, dit den unge Wittgenstein kom för att studera logik för Bertrand Russell.

Första världskriget innebar ett svårt avbräck för denna anda men det tillintetgjorde den ingalunda. Kriget kunde också betraktas som en våldsam krampryckning, nödvändig för att bryta de oförnuftets fjättrar med vilka det förflutnas reaktionära krafter försökt binda mänskligheten på dess väg mot det moderna. Många såg revolutionen i Ryssland som ett slutligt genombrott för de andliga krafter som först frigjorts i Frankrike mer än ett sekel tidigare.

De modernistiska strömningarna i arkitektur, konst och litteratur bär vittnesbörd om den nya optimism som härskade i världen efter första världskriget. Samma stämning präglar försöket att skapa en global internationell organisation för att säkerställa fred och framsteg för en värld som gjorts – såsom ett av tidens slagord lydde – safe for democracy.

Denna föryngrade modernitet återspeglas kanske klarast och mest följddigert i den filosofiska riktning som kallas logisk positivism. Jag säger följddigert med tanke på de återverkningar denna riktning haft på filosofin under hela detta århundrade. Och jag säger klarast med tanke på det rationalistiska etos och medvetande om en mission som besjälade många av riktningens tidiga förkämpar. Denna känsla av samstämmighet med tidens anda kommer måhända ingenstädes så vältaligt till uttryck som i Carnaps företal till Der logische Aufbau der Welt.

”Vi känner att det finns en inre släktskap mellan den inställning på vilken vårt filosofiska arbete bygger och den andliga hållning som nu förmärks inom helt andra områden av livet. Vi kan märka denna inriktning inom konsten, särskilt inom arkitekturen, liksom i de rörelser som strävar efter meningsfulla former för individuellt och kollektivt liv, för uppfostran och för yttre organisation i största allmänhet. Vi upplever överallt omkring oss samma grundläggande tendens, samma mönster för tänkande och handlande. – – – Vårt arbete bärs av övertygelsen att denna inställning tillhör framtiden.”

Jag minns livligt hur Carnaps ord berörde mig som ung student i Helsingfors kring mitten av 1930-talet – och jag tycker vi i vårt land var lyckliga att ha fått vår inspiration i filosofi av en karismatisk lärare, Eino Kaila, som betraktade sig själv som tillhörande förtruppen för ett radikalt nytt sätt att tänka.

Förutom den optimistiska stämningen var framför allt två egenskaper utmärkande för detta tänkande. En var det starka betonandet av logiken såsom filosofins centrum och kärna. En annan var filosofins förbund med vetenskapen, känslan att också filosofin nu äntligen uppnått ”vetenskapernas säkra gång”. Vetenskap skall då förstås i den traditionella engelska betydelsen av ordet science som närmast omfattar matematik och naturvetenskap men inte egentligen humaniora. Ett tidigt uttryck för denna syn på den nya filosofin är Bertrand Russells Our Knowledge of the External World as a Field for Scientific Method in Philosophy från 1914. Andan i Russells fortfarande mycket läsvärda bok kan sägas föregripa den intellektuella atmosfär som vi känner från Wienkretsens glansdagar.

Här är det värt att notera att tanken på naturvetenskaperna såsom mönsterbildande också för filosofiskt tänkande har djupa rötter i österrikisk filosofi. Schlick var innehavare av den lärostol i Wien som en gång bekläddes av Mach. Wienkretsen kunde kallas en inre ring av Ernst Mach-sällskapet, som för världen presenterade kretsen i sitt manifest Wissenschaftliche Weltauffassung. Men redan långt dessförinnan hade Brentano i sin Habilitationsschrift år 1886 deklarerat att ”vera philosophiae methodus nulla alia nisi scientiae naturalis est” (filosofins sanna metod är ingen annan än naturvetenskapens).2

Brentanos och hans många elevers nyckelställning inom filosofin under vårt sekel har med tiden blivit alltmer uppenbar i och med att den ”nya filosofins” beroende av Machs fenomenalistiska sensualism efter hand har upplösts och den strömning som började i form av logisk positivism har brett ut sig till den analytiska filosofins mäktiga flod.

Trots att många bifloder under årens lopp tömt sitt vatten i denna fåra tycker jag det är riktigt och belysande att betrakta den analytiska filosofin som huvudströmningen i vårt århundrades filosofiska tänkande. I all sin heterogenitet bevarar den de två särdrag som redan nämndes såsom typiska för dess ursprung: betonandet av logiken och förbundet med vetenskapen. Den är kort sagt den filosofi som är mest karakteristisk för en av vetenskaplig rationalitet dominerad kultur.

Det är allmänt omvittnat att Wittgensteins Tractatus hade ett djupgående inflytande på Wienkretsen. Författarna till manifestet – Carnap, Hahn och Neurath – hyllade Wittgenstein jämte Einstein och Russell som den främsta företrädaren för en ”vetenskaplig världsuppfattning”.3

Att denna karakteristik av Wittgensteins tänkesätt är djupt oriktig står klart för var och en som allvarligt studerar hans filosofi. Trots det är det ännu i dag tämligen vanligt att stämpla Wittgenstein, om inte som ”logisk positivist”, så åtminstone som ”analytisk filosof”. Det finns djupare orsaker till detta missförstånd än svårigheten att bli av med en en gång given stämpel. Om Wittgenstein inte är en analytisk filosof, vad slags filosof är han då? Denna fråga kan inte rimligtvis besvaras med användande av gängse kvalifikationer. Han är inte fenomenolog eller hermeneutiker, inte heller existentialist eller hegelian, och minst av allt är han marxist.

Det är emellertid inte svårt att tolka Wittgensteins tänkande så att det passar in i det analytiska mönstret, åtminstone någorlunda. I Tractatus sade han: ”Filosofin är inte en av naturvetenskaperna” (4.111). Men inte heller de logiska positivisterna skulle ha påstått att så var fallet. Han sade också att filosofi är ”något som står över eller under, men inte vid sidan av naturvetenskaperna” (ibid). Huru skiljer sig detta från Carnaps uppfattning att filosofi är det vetenskapliga språkets logiska syntax?4 Är inte vetenskapens logik just något som står över eller under men inte vid sidan av vetenskaperna själva? Och Wittgenstein sade många andra saker om vad filosofi är och vad det inte är, som utan stora svårigheter är förenliga med både tidigare och senare s. k. analytiska filosofers åsikter. Trots det menar jag att här finns djupgående olikheter.

Under hela 1800-talet hade det funnits underströmmar utan den optimistiska tron på framsteg genom modernitet och utan förhoppningar om mänsklighetens framtid genom naturvetenskapens och teknologins vidareutveckling. Kierkegaards opposition mot Hegel och systemfilosofin, speciellt i hans Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift, anslog tidigt en skorrande ton av disharmoni. Dostojevskijs Anteckningar från ett källarhål trängde djupt ner i de mörka lager av mänskosjälen som en dag kunde komma att bryta fram i våldsam protest mot ett rationellt organiserat, progressivt samhälle. Höjdpunkten av 1800-talets civilisationskritik är naturligtvis Nietzsches försök till en Umwertung aller Werte. Om Nietzsche sade Wittgenstein en gång att han kanske hade ”berört problem inom den västerländska tankevärlden – – – som ingen filosof någonsin angripit” och som man bara kunde skriva om ”på föraningens dunkla språk – – – begripligt för ytterst få”.5

Stämningen hos dessa författare är inte nödvändigtvis pessimistisk. Men det är en stämning av självrannsakan och ifrågasättande av tidens dominerande strömningar sådana de uppfattade dem. Och vi vet att dessa författare var mera kongeniala med Wittgenstein än någon 1800-talsförfattare av den mera etablerade skolan. Alltifrån sina tidiga år distanserade sig Wittgenstein från och utdömde det moderna i alla dess kälkborgerliga uttrycksformer.

Det är inte mer än naturligt att världskrigets omvälvningar närde en dylik stämning och gav den apokalyptiska övertoner – liksom det också är begripligt att samma olyckor av andra hälsades med tillfredsställelse för att de skapat en tabula rasa på vilken man kunde lägga grunden till en skön ny värld. Domedagsprofeten par excellence är naturligtvis Spengler.

Wittgenstein har nämnt Spengler som en av dem han tagit intryck av. Han säger att han från Spengler övertog en tankelinje och med entusiasm följde upp den i sitt eget arbete.6 Detta, samt det faktum att Spenglers namn finns på listan – börjande med Boltzmann och slutande med Sraffa – över personer vars inflytande Wittgenstein erkänner, betyder inte att Spengler djupt påverkat det sätt på vilket Wittgenstein betraktade sin samtid. Det betyder först och främst att han från Spenglers Untergang fått fröet till en av de genomgående idéerna i sitt senare filosofiska tänkande, idén om begreppsliga familjelikheter. En helt annan sak är sedan att Wittgenstein också delade Spenglers apokalyptiska syn. Med åren fördjupades den till en avsky för vår förfallande civilisation och en önskan om dess sammanbrott. ”Tror Ni verkligen att Europa behöver ännu ett stort krig?” frågade jag honom en gång i aningen om ett förestående krigsutbrott 1939. ”Inte ett men två eller tre”, svarade han. Detta chockerade djupt hans unge interlokutör som då fann det obegripligt.

Wittgensteins apokalyptiska världssyn återspeglas bäst i några av de ”särskilda anmärkningar” som han skrev i slutet av 40-talet. Men det bästa och fullständigaste uttrycket för hans inställning till det moderna är av ett långt tidigare datum. Jag tänker speciellt på utkasten till ett förord, skrivna 1930 för ett planerat arbete, av vilket en version trycktes 1964 i Philosophische Bemerkungen, det tidigaste av Wittgensteins fullbordade manuskript efter hans återkomst till filosofin i slutet av 20-talet. I ett av utkasten beskriver han den anda i vilken hans verk var skrivet:

”Denna anda är, tror jag, en annan än andan i den europeiska och amerikanska civilisationens huvudström. Andan i denna civilisation, som kommer till uttryck i vår tids industri och arkitektur, musik, fascism och socialism, tycks författaren främmande och osympatisk. – – – Vår civilisation karakteriseras av ordet framsteg. Framsteget är dess form. – – – Dess verksamhet består i att bygga en ständigt mer komplicerad struktur. – – – Jag är inte intresserad av att uppföra en byggnad så mycket som att få en klar bild av grundvalarna för möjliga byggnader. Mitt syfte är alltså ett annat än vetenskapsmännens, och min tankerörelse annorlunda än deras.”7

Wittgensteins tidiga utkast till ett förord bör läsas vid sidan av Carnaps förord till Aufbau. De två ger tillsammans en utmärkt illustration till kontrasten mellan förkämparna för och kritikerna av modernitetens anda. Ehuru vi inte har några dokumentära bevis för saken ligger tanken nära till hands att Wittgenstein skrev sitt förord som ett svar på Carnaps. Det sätt på vilket de två företalen passar ihop tyckes mig alltför bra för att vara en ren tillfällighet.

Den ungerska filosofen och idéhistorikern Christoph Nyíri ser i Wittgenstein en representant för den neo-konservativa trend som gjorde sig gällande på 1920-talet, främst i den tyskspråkiga världen.8 Den fortsätter en tidigare konservatism som hade intagit en kritisk hållning till upplysningens rationalistiska anda och den framskridande demokratiseringen och sekulariseringen av samhället på 1800-talet. En tidig exponent för denna typ av konservativt tänkande är den stora österrikiska skalden Grillparzer. Nyíri framhåller det djupa intryck Grillparzer gjort på Wittgenstein och som ingen litteraturkännare kan undgå att lägga märke till i hans skrifter, också på sådana ställen där Grillparzers namn inte är nämnt.

Jag har stor respekt för Nyíris försök att placera in Wittgenstein på den kulturella kartan. Jag tror att det på många sätt belyser Wittgensteins attityder och tankar. Men jag har också reservationer.

Stämpeln konservatism syns mig inte träffande – trots Nyíris egna påpekanden om dess mångtydighet.9 Wittgenstein var mycket mera angelägen om att bekämpa och distansera sig från ett förhärskande opinionsklimat än att arbeta för återställandet av ett som redan var statt i upplösning. I sitt tänkande är han lika litet nostalgisk som Dostojevskij eller Nietzsche. Den filosof som skrev ”Jag förintar, jag förintar, jag förintar”10 var inte främmande för tanken att något nytt kunde byggas upp när en gång resterna av en förmultnande kultur hade städats undan. Inte olikt en del vänsterradikala tycks han ha sett något hoppfullt i det drastiska undansopandet av en obsolet social ordning som hade ägt rum i Ryssland. Hans planer på att slå sig ner i Sovjetunionen kan också ses i detta ljus. Bland hans vänner i Cambridge på 1930-talet hade många en utpräglat marxistisk orientering. Den enda tidskrift jag sett honom läsa utan ogillande var The New Statesman and Nation, mycket mera i samklang med de vänsterintellektuellas smak än med de apolitiska konservativas.

Liksom Wittgensteins filosofi inte låter sig inordnas bland rörelser och trender i 1900-talets tänkande, så är också hans attityd till moderniteten och dess kritiker långt ifrån entydig. Den kan till och med förefalla oss laddad med paradoxer och motsägelser.

Allan Janik, medförfattare till boken Wittgensteins Wien, är en annan skribent som försökt inplacera Wittgenstein i ett vidare kultursammanhang. Janik kritiserar Nyíris diagnos. Han opponerar sig framför allt emot det sätt på vilket Nyíri för sina ändamål utnyttjar de två nyckelbegreppen ”regelföljande” och ”livsform” i Wittgensteins senare filosofi. Nyíri söker koppla dem till politisk och social konservatism. Detta synes mig inte helt riktigt.

Janik hävdar att det är karakteristiskt för Wittgenstein att han ”ville skilja sitt filosoferande från sina personliga meningar” och att han därför ”bemödade sig mycket om att separera sin kulturpessimism från till exempel sin syn på begreppen mening och tänkande”.11 Om detta är riktigt vore det fåfängt att söka efter ett samband mellan Wittgensteins filosofi och den stämning i vilken han betraktade sin samtid.

Man kunde gå ett steg vidare och säga att också den modernism och rationalistiska optimism som karakteriserade många ledande logiska positivister endast har ett tillfälligt samband med deras filosofi. Det är sant att varken Wittgenstein eller positivisterna, med Neurath som enda undantag, utvecklade sin syn på kultur, politik och samhälle i det filosofiska eller vetenskapliga skriftställeriets resonerande form. Deras Weltanschauung lyser fram bara parentetiskt som i Carnaps förord till Aufbau. Hos Wittgenstein sker det i några aforismer i Tractatus, i företalen till under hans livstid opublicerade arbeten och i ett stort antal ”särskilda anmärkningar” utspridda överallt i hans skrifter. Hit kan också räknas anteckningarna om Frazers Den gyllene grenen.

Trots riktigheten hos dessa iakttagelser är jag oense med Janiks ovannämnda påståenden. Fichtes berömda ord: ”Vad för slags filosofi man väljer beror på vad slags människa man är” kan kanske inte på ett intressant sätt tillämpas på den akademiska genomsnittsfilosofen. Men för de stora tänkarna är de, tror jag, djupt riktiga. Deras filosofi avspeglar deras personlighet och vice versa. Om personligheterna är djupt olika blir också filosofierna det. Därför är det inte fåfängt att spana efter det sätt på vilket Wittgensteins tänkande kan sägas reflektera hans livssyn.

Ett försök att lösa dessa problem på ett annat sätt än Janik har Stephen Hilmy gjort i sin bok The later Wittgenstein. Den är ett av de inte alltför många arbeten som ställer Wittgensteins filosofiska tankar i relation till tidens intellektuella strömningar.

Hilmy anser att Wittgensteins senare filosofiska bemödanden skall ses som ”en kamp mot dominerande intellektuella trender i vår moderna civilisation”12 samt också mot dessa trender ”sådana de manifesterade sig i hans egen tidigare filosofi”13. Sålunda var, enligt Hilmy, Wittgenstein själv då han arbetade med Tractatus ”fången i tidens scientistiska strömningar”14 och hade ”givit efter för dagens vetenskapliga intellektuella trender”15. Lätt förenklat kunde man säga att de logiska positivisterna hade rätt när de i Tractatus såg en bundsförvant till sin egen filosofi, och att det endast är Wittgensteins senare tänkande som återspeglar hans avståndstagande från den intellektuella tidsanda jag här benämnt med termen modernitet.

Det finns säkerligen mycken sanning i Hilmys åsikt. Åtminstone två argument kan framhållas till dess försvar. Det ena är biografiskt och anknyter till förändringar i Wittgensteins liv. Den Wittgenstein som före första världskriget i Cambridge studerade Freges och Russells logik var på många sätt en annan än den som återvände till Cambridge i slutet av 1920-talet. Hans erfarenheter under krigsåren hade djupt påverkat honom. Efter sin återkomst från fångenskapen avstod han från sin förmögenhet och drog sig tillbaka till ett liv i tolstojansk enkelhet i avlägsna landsbyar i Österrike. Hans senare liv i Cambridge och i hans stuga i Norge präglas av samma stränga enkelhet. Filosofiprofessorn vägrade att låta sig integreras i det akademiska etablissemanget vid ett av världens förnämsta universitet. Sådan var Wittgensteins hållning när han träffade filosoferna i Wienkretsen. Men det var i en helt annan stämning han först koncipierat idéerna för det arbete som haft så stor betydelse för dem. Den Wittgenstein som radikalt hade ändrat sitt levnadssätt var nu också på väg mot en ny filosofi vilken skulle ha allt mindre och mindre släktskap med hans forna beundrares.

Det andra argumentet till förmån för Hilmys åsikt baserar sig på skillnaden mellan filosofin i Tractatus och den i Philosophische Untersuchungen, mellan de filosofier som ibland helt enkelt refereras till som Wittgenstein I och Wittgenstein II. Den förra hör hemma i den av logik och vetenskapsorienterat tänkande präglade atmosfären hos positivisterna och senare de analytiska filosoferna. Den senare är starkt ansatt av tvivel på den vetenskapliga rationalismens inflytande på vårt tänkande och våra liv.

Vad jag vill göra är nu följande: Gentemot Janik skall jag försöka visa att det finns ett nära samband mellan Wittgensteins tankar och det som jag kallat hans stämning, mood. För detta ändamål måste vi betrakta drag i hans personlighet som låg djupare än de, vilka vanligen betecknas som hans kulturpessimism, och som i huvudsak förblev opåverkade av yttre förändringar i hans liv. Gentemot Hilmy skall jag försöka visa att det finns en kontinuitet i Wittgensteins tänkande som sammanbinder hans två filosofier på ett sätt som visar att de överensstämmer med en i grund och botten oförändrad inställning till livet. Denna föreningslänk finner vi inte oväntat i Wittgensteins uppfattning om filosofi och i hans attityd till språket.

Wittgensteins intellektuella och moraliska personlighet måste ses mot bakgrunden av det samhälle i vilket han växte upp. Han var en son av det sena Habsburgska kejsardömet, en mycket säregen socio-politisk konstruktion. Den mångnationella och mångspråkiga staten var på flera sätt ett obsolet fenomen i ett Europa på väg mot demokrati och industrialisering inom ramen för konsoliderade nationalstater. Den utgjorde ett reaktionärt bålverk mot progressiv modernisering. Samtidigt ter den sig för oss i dag som egendomligt modern, som ett förebud om vad som kanske kan komma att ske i det Europa som nu befinner sig i en integreringsprocess med raserandet av nationella gränser och en ny blandning av språk och nationaliteter inom synhåll.

Denna kaiserliche und königliche statsbildning, för vilken författaren till Der Mann ohne Eigenschaften uppfann namnet Kakanien med dess ironiska grekiska övertoner, kännetecknades av ett hyckleri och en dubbelmoral som, ehuru ingalunda unika i historien, kanske var unika i 1800-talets Europa. Hur skall man annars förstå att det i denna atmosfär av konventionella halvsanningar och oärlighet uppstod en så stark motreaktion, en så våldsam lidelse för uppriktighet och renhet, outtröttliga försök att avslöja illusionerna och blotta människosjälens innersta? Vi kan iaktta denna reaktion i det puristiska arkitektoniska språket hos Adolf Loos och den stränga atonaliteten i Schönbergs musik, i den genomträngande kulturkritiken hos författare som Hermann Broch och Robert Musil och i Karl Kraus apokalyptiska ironi. Till samma krets hör också den största avslöjaren av alla, Sigmund Freud.

Det är mot den bakgrunden i österrikisk Geistesgeschichte som vi måste förstå Wittgenstein. Han hade en sällsynt förmåga att upptäcka eller, för att använda ett av hans egna favorituttryck, ”vädra” också det minsta spår av konventionell lögn, osannfärdighet, förkonstling och anspråksfullhet hos de människor han träffade. Detta konstaterande stämmer lika väl för den Wittgenstein som kom till det förkrigstida Cambridge som för den som återvände dit 1929 efter tio år av frivillig flykt från världen. Det gjorde relationerna till honom ansträngande, i vissa fall outhärdligt svåra för dem som hade förmånen att komma honom personligen nära.

”Tänker Ni på logik eller på Era synder?” frågade Russell honom i en minnesvärd konversation.16 ”På båda” var Wittgensteins svar. Med en parafras av ett ord från Ibsen – med visshet välkänt för Wittgenstein – kunde man säga att hans filosofiska tänkande för honom var att ständigt hålla domedag över sig själv.

Så vitt jag vet är Wittgenstein den enda bland ovan nämnda skymningsfigurer i Musils Kakanien vars ärlighetskrav drev honom till radikala försök att ändra på sitt yttre liv. Här hade Tolstoj haft ett stort inflytande på honom. Tolstoj tillhörde ett samhälle som var minst lika moraliskt förfallet som Kakanien men kanske hade större resurser av okonsumerad vitalitet än detta. I hela sitt mogna liv förde Tolstoj en oavbruten kamp för att frigöra sig ur bigotteriets och konventionernas nät. Han lockade dessutom ett stort antal män och kvinnor överallt i världen att försöka ”återvända” till ett rent och enkelt liv i sanningen. Själv var han tragiskt oförmögen till detta återvändande; det sista försök han gjorde blev ett slags självmord. Också Wittgensteins försök att leva som skollärare för bondbarn var ett misslyckande. Jag tror att både Wittgenstein och den store ryssen delvis var offer för en illusion om den faktiska existensen av landet Utopia, obesmittat av sjukdomarna hos det samhälle vi lever i, och dit vi kunde bege oss för att börja ett nytt liv. Tolstoj reste till Kaukasus och basjkirerna för att söka det. Wittgenstein sökte det i avlägsna byar i Niederösterreich, i Norges vildaste fjordlandskap eller vid kusten av oceanen i Galway. Hans aldrig förverkligade planer på att slå sig ner i Sovjetunionen är också ett kapitel i denna historia. Men landet han sökte är verkligen landet Ingenstans.

I en social atmosfär av bigotteri och ohederlighet tenderar också språket att korrumperas. Det blir infiltrerat av eufemismer. Saker kallas inte längre vid sina enkla rättframma namn utan lindas in i undvikande omskrivningar eller refereras till med en uppfunnen teknisk terminologi. Stilen blir oklar, meningen grumlig. I det moderna samhället har denna förvrängning antagit groteska proportioner i förvaltningsspråket och mediajargongen. Österrike under de sista Habsburgarna var måhända den plats där denna tidens sjukdom, nu universell, först flammade upp. Att bekämpa den var den givna uppgiften för den generation av österrikiska purister som Wittgenstein tillhörde.

Fritz Mauthners Sprachkritik var ett tidigt exempel på en sådan hållning till språket. Det faktum att Wittgenstein i Tractatus sade (4.0031) att all filosofi är språkkritik ehuru inte i Mauthners mening har, fruktar jag, länge hindrat moderna filosofer från att ägna Mauthners arbete tillbörlig uppmärksamhet. Det tillhör samma tradition vars – med undantag av Wittgenstein – främsta och inflytelserikaste företrädare är Karl Kraus.

Wittgenstein beundrade Kraus verk. Han räknade Kraus och Loos till dem som påverkat honom. Det är en intressant men kanske också obesvarbar fråga huruvida Kraus moraliska attityd till språket, vilken Wittgenstein delade, var en kraft som förmådde honom att bredda sin logikfilosofi från de tidiga Cambridgeåren till språkfilosofin i Tractatus.

Det anses ibland, till exempel av Russell i hans företal till Tractatus, att Wittgensteins problem gällde de villkor som ett logiskt idealt eller perfekt språk måste uppfylla. Detta har också förnekats. Jag tror att de som förnekar det har rätt i den mån det ideala språket skulle vara en perfektion av den Begriffsschrift som först framlades av Frege och sedan vidareutvecklades av författarna till Principia Mathematica. Wittgensteins bidrag till deras projekt var i första hand framställningen av sanningsfunktioner i tabellform samt begreppet tautologi. Men ehuru logiken utan tvivel var den port genom vilken Wittgenstein inträdde i filosofin, var hans arbete i Freges och Russells efterföljd av kort varaktighet. Det slutade, skulle jag säga, när i början av kriget 1914–1918 idén om satsen som bild först vaknade hos honom och han skrev i sin anteckningsbok i januari 1915: ”Hela min uppgift består i att förklara satsens natur.”17 Detta hade aldrig varit Freges eller Russells ”hela uppgift”.

Hellre än att säga att Wittgenstein i Tractatus var upptagen av att klarlägga villkoren för ett idealt språk tror jag vi borde säga att han sökte det rena språket eller språket i dess okorrumperade form – det språk som skulle avbilda världen sådan den är, ”absolut verklighetstroget”. Det var för detta ändamål som han i ett senare skede av arbetet på boken tänkte sig en ontologi av oföränderliga och oförstörbara ting som motsvaras av namn vars konfigurationer i språket avbildar de tillfälliga konfigurationerna hos tingen i verkligheten. Det finns i anteckningsböckerna från krigsåren några antydningar om att Wittgensteins position ursprungligen var vacklande i frågan huruvida ett sådant språk verkligen kunde finnas, om man kunde ge exempel på elementära ting och deras motsvarande namn. Men slutligen insåg han att form och innehåll i det ”rena” språket är outsägbara. Språket han sökte var, för att använda Max Blacks lyckade uttryck, a never-never language.18 Det är lika avlägset från det språk vi talar som landet Ingenstans, med sitt rena och enkla liv, är från de besmittade samhällen i vilka vi är dömda att leva.

På grund av det sätt på vilket det rena språket förutsätts svara mot verkligheten kan man också säga att den värld det antas avbilda är en never-never värld, ett postulerat ideal, som ingenstans står att finna. Det har förekommit mig, att de drag av relativism och antirealism, som en del uttolkare ser i Wittgensteins senare arbeten, har sina rötter i denna återvändsgränd i Tractatus. Liksom det inte finns något ”rent” språk finns det inte heller någon ”ren” verklighet att avbilda.

1600- och 1700-talens filosofer hade närt en fiktion om ”människan i naturtillståndet”. Denna fiktion ansågs vara nyttig då de sökte en raison d’être för staten och en legitimering av samhälleliga institutioner. Några föreställde sig att det verkligen existerat ett sådant naturtillstånd i den förhistoriska människans ofördärvade barndom. Även om detta var en illusion kullkastar det inte nödvändigtvis det filosofiska värdet av själva fiktionen.

I en något likartad bemärkelse kan man säga att Wittgenstein under hela sitt kringflackande liv sökte ”språkets naturtillstånd”. I Tractatus trodde han att det fanns gömt under det vanliga talspråkets vanställande höljen. Det existerade någonstans djupt under ytan av språket såsom det användes. Men han fann det inte där. Han kom till den slutsatsen att det inte heller kunde finnas där. Han hade sökt i fel riktning. Man skulle inte nå det genom att dyka under ytan, utan genom att se på själva ytan. Där skulle man finna det okorrumperade språk han sökte. Svårigheten var bara att se det. ”Ingenting är dolt.”

Det har ofta sagts att Wittgenstein aldrig övergav sin tidiga uppfattning av filosofin. I grund och botten tror jag detta är sant. Men det är inte en sanning utan modifikationer. Det stämmer beträffande hans uppfattning om filosofi som en aktivitet och inte som en lära, och om filosofi som språkkritik. Men det stämmer inte för hans speciella åsikt, att filosofiska problem beror på språklig förvirring, på vad han senare kallade en förhäxning av vårt tänkande genom språket. Det finns inget påstående som antyder något sådant i hans tidigare skrifter. I dem talar han bara om att de filosofiska problemen grundar sig på ett missförstånd av ”den sanna” logiken i vårt språk, på en förväxling av tankens grammatiska och dess logiska form.19

De problem som uppstår genom en språklig förhäxning av vår tanke är inte frågor som kräver ett svar, utan ”bulor som förståndet fått när det stött emot språkets gränser” (PU 119). En huvudorsak till att vi får dessa bulor är att vi inte ”överblickar användningen av våra ord” (PU 122). Vi saknar den översiktliga framställning som skall avslöja för oss det ofördärvade språkbruket och återföra orden från vad Wittgenstein kallar ”deras metafysiska till deras vardagliga användning” (PU 116). Den klarhet som den översiktliga framställningen ger är en fullkomlig klarhet. Den innebär att de filosofiska problemen fullständigt försvinner. Oron lägger sig och filosofen når sitt mål som är ”frid i tankarna.”20

En filosofi som följer dessa riktlinjer är strängt beskrivande. Den förklarar ingenting – till exempel hur det är möjligt att tecken har en betydelse. Inte heller besvarar den frågor om begreppens väsen – till exempel vad tänkande, eller sanning, eller logisk nödvändighet är. Olik den mesta filosofi efter Kant är den varken transcendentalistisk eller essentialistisk.21 Den förbigår frågor som ”hur är det möjligt att –?” och ”vad är –?” genom att rikta vår uppmärksamhet på den roll problematiska ord spelar i faktisk kommunikation. I denna bemärkelse kan filosofernas uppgift sägas bestå i att ”sammanföra påminnelser för ett bestämt syfte” (PU 127).

En filosofi som inte söker svar på frågor, som inte förklarar eller teoretiserar om saker som fångar filosofernas intresse, och som inte försöker skapa en grundval för våra trosföreställningar är inte en filosofi med vetenskapligt tänkande som förebild. Tvärtom bekämpar den inflytanden från detta slags tänkande på filosofin och ställer det till svars för den förvirring filosofen strävar att befria sig från. Den är inte, behöver inte vara, fientlig mot vetenskapen som sådan. Men man kan säga att den intar en kritisk och till och med fientlig attityd till vetenskapens inflytande utanför dess egen sfär – och i synnerhet på filosofiskt tänkande. Häri går den tvärt emot en intellektuell huvudströmning i vårt sekel.

Det finns några punkter där man ville ifrågasätta följdriktigheten hos den senare Wittgensteins syn på filosofin. Å ena sidan säger Wittgenstein att filosofen ”får inte på något sätt rubba språkets faktiska användning” och att filosofin ”lämnar allt som det är” (PU 124). Men han säger också att han är ”upptagen av en kamp med språket.”22 I ett stycke i den opublicerade delen av vad som brukar omtalas som The Big Typescript beskriver han sin kamp på följande sätt23:

”Människorna är djupt inbäddade i filosofiska, det vill säga grammatiska oklarheter. Att befria dem därifrån förutsätter att man sliter dem lös från de oerhört komplicerade bindningar som håller dem fångna. Man måste så att säga omgruppera hela deras språk. – Men detta språk har ju blivit sådant det är, därför att människorna varit – och är – benägna att tänka så. Därför lyckas lösslitandet bara för dem som befinner sig i ett instinktivt uppror mot språket. Inte för dem vilka med hela sin instinkt hör hemma i den hjord som skapat detta språk som sitt egentliga uttryck.”

Detta låter nästan som ett rop på en kulturrevolution, nödvändig för att stilla den filosofiska oron. Ty är inte ”kampen med språket” också en inblandning däri? Särskilt om det kräver en ”omgruppering av hela språket”? Och samma fråga kan ställas beträffande försöket att ”föra tillbaka” orden från deras ”metafysiska” till deras ”vardagliga” användning.

Wittgensteins sätt att tala om filosofi framkallar hos mig följande bild:

Det finns i språkets vidsträckta trädgård välvårdade täppor där oförfalskade språkspel spelas av mänskliga varelser. Men denna trädgård är också delvis övervuxen av metafysiskt ogräs som skymmer sikten över täpporna och utsuddar deras gränser och därigenom förvirrar dem som spelar med språket. Den goda filosofen borde vara en trädgårdsmästare som genom att rensa bort ogräset frilägger språkområden i deras oförvanskade renhet och sålunda hjälper kommunikationen att fortgå ostörd av metafysisk-filosofisk förvirring.

Men är inte denna bild en annan vision av det rena och okorrumperade språk som Wittgenstein hade sökt i Tractatus? Han kunde inte finna det då emedan han sökte det under vardagsspråkets yta snarare än på själva ytan. Om nu denna yta delvis är beslöjad, dold, övervuxen av metafysiskt ogräs som måste avlägsnas förrän vi kan få en tydlig bild av sakernas riktiga karaktär, är det då inte så, att detta okorrumperade språk också är en never-never sak och att sökandet efter det är dömt att sluta i besvikelse? Kanske tron att det inte är så bygger på en idealisering av vardagsspråket?24

Mitt intryck är ibland att Wittgenstein i Tractatus hade kommit till en ståndpunkt vilken som sådan är oangripbar. Som vi vet angrep han den själv senare. Han till och med talade om allvarliga fel i sina tidiga skrifter.25 Hans tänkande gjorde vad som kunde kallas en u-sväng från ytan till de gömda djupen, från djupen tillbaka till ytan.26 Men jag vet, grundat på vad Wittgenstein sagt mig, att det fanns ögonblick då han var osäker på om detta var en vändning i riktning mot slutlig klarhet eller om den också skulle sluta i en dunkelhetens återvändsgränd. Detta är det radikala, existentiella tvivlet hos en som inte kan avgöra frågan huruvida alla hans strävanden varit ett misslyckande. Ingen utomstående kan heller lösa problemet för honom.

Förhäxningen av vårt tänkande genom språket sker då orden får vad Wittgenstein kallar en metafysisk användning. Man kan säga att Wittgensteins kamp med språket var en kamp mot metafysik. Detta var exakt vad de logiska positivisterna varit engagerade i. ”Überwindung der Metaphysik durch logische Analyse der Sprache” var titeln på en av Carnaps artiklar i Erkenntnis. Så vilken är skillnaden, om där finns någon, mellan deras respektive attityder till metafysiken?

För positivisterna var frågor metafysiska då de inte kunde avgöras med naturvetenskapliga metoder eller genom logisk deduktion från vetenskapligt godtagbara premisser. Såsom dokumenten från positivismens glansdagar i rikt mått omvittnar, betraktade förespråkarna för den ”nya filosofin” metafysiken som en utväxt och rest av religiösa trosföreställningar i ett premodernt samhälle, en rationaliserad förklädnad av i grunden irrationella attityder. Metafysik var en filosofi som hade hjälpt reaktionära krafter i samhället att blockera och fördröja utvecklingen av den emanciperade, rationella och sekulariserade människan.

Wittgensteins kamp mot metafysik var något helt annat. Med ett metafysiskt språkbruk avser Wittgenstein den tomgång hos ett språk som uppstår då orden blir frikopplade från språkspelens faktiska användning för språklig kommunikation och i stället används för att bygga vad Wittgenstein kallar luftslott i filosofens från språkets vardag isolerade hjärna.27 Under de gångna århundradena av Europas historia fick metafysikernas tänkande i stor utsträckning sin näring av den språkliga ritualen i en religiös kultur. Det var en kultur där språkspel med ord som Gud, synd, nåd, fördömelse och frälsning hade en etablerad vardaglig användning. På ett liknande sätt är det tänkande som Wittgenstein kallar metafysiskt präglat av språkbruket och tankemönstren i en övervägande vetenskaplig civilisation.

Den metafysik som Wittgenstein bekämpar har sålunda inte sina rötter i teologi utan i vetenskap. Han kämpar mot det fördunklande inflytande på tanken som utövas, inte av resterna av en död, utan av tänkesätten i en levande kultur. Härom ger han en tydlig varning i Blue Book där han skriver28:

”Filosoferna ser ständigt vetenskapens metoder för sina ögon och är oemotståndligt frestade att svara på frågor på det sätt som vetenskapen gör. Denna tendens är den verkliga källan till metafysik och leder filosofin in i ett totalt mörker.”

Han ger genast exempel: Kravet på generella teorier, som tar sig uttryck i vad han kallar ”den föraktfulla inställningen till det enskilda fallet”29; tendensen att förklara begreppet tal, att reducera det oändliga till det ändliga, matematik till logik, avsiktligt handlande till kroppsliga rörelser. De vulgäraste exemplen på dessa tendenser finner vi, tycks det mig, i nutida philosophy of mind, det må sedan vara i form av fysikalisternas identifikation av själsliga tillstånd med processer i hjärnan eller de eliminativa materialisternas förkastande av våra vardagliga psykologiska begrepp – vad de föraktfullt kallar ”folkpsykologi” – som en i grunden falsk teori, vilken slutligen skall ersättas av en fullkomnad neurovetenskap. Längre in i metafysikens djungel, såsom Wittgenstein såg det, kan filosofin knappast förlora sig än vad som skett i dessa de yttersta dagarnas yttringar av en filosofisk kultur som blivit scientistisk.

Sålunda kan man säga – här citerar jag Stephen Hilmys bok om den senare Wittgenstein – att Wittgensteins ”metafysikbegrepp omfattade inte bara traditionell metafysik, utan också, och alldeles särskilt, de dominerande tankemönstren i vår egen tid; och det är främst de senare – – – som var den intellektuella strömning han kämpade emot.”30

Det är ironiskt att den metafysik som Wittgenstein bekämpade var exakt den i vars spindelnät de logiska positivisterna och en god del av deras lärjungar bland de analytiska filosoferna enligt honom hade fastnat.

Här är det av intresse att fråga hur Wittgenstein själv betraktade de stora ansträngningarna hos forna tiders tänkare att försöka inringa världen i intellektuella system som vi kallar metafysiska. Som svar på frågan kan man säga att han inte hade något behov av att bekämpa dessa system och att han därför också kunde, eller skulle ha kunnat, ge dem den respekt och vördnad, Ehrfurcht, han var benägen att känna inför stora insatser på alla områden av mänskligt liv. Men han var också klart medveten om att han inte fortsatte en tradition. Vad han gjorde var lika olikt vad en Leibniz eller en Spinoza hade gjort som livet i vår tid är olikt livet under deras. Ändå finns där en tillräcklig likhet för att göra hans tänkande, som han själv sade, till en legitim arvtagare till de intellektuella strävanden i det förgångna som traditionellt går under namnet filosofi.31

Jag hoppas ha kunnat klargöra i vilken bemärkelse Wittgensteins filosofiska strävanden var en kamp mot det förhärskande opinionsklimatet i vårt århundrade. Jag har kallat detta klimat modernitet. Det var ursprungligen sammankopplat med en euforisk tro på framsteg som en följd av förnuftets roll i industrialiserade demokratiska samhällen. Denna optimism har i stor utsträckning tvinat bort efter katastroferna av två världskrig och under den börda som människan pålagt naturen och som hotar biosfären med förstörelse. Men ändå fortsätter, trots den dystra undergångsstämningen hos en skräckslagen mänsklighet, denna rusiga färd mot framtiden. ”Vetenskap och industri”, skrev Wittgenstein några år före sin död, ”kan visa sig vara det varaktigaste i den moderna världen.”32. Men han skrev också att det inte finns någonting absurt i tron att ”den vetenskapliga och tekniska tidsåldern är början till slutet för mänskligheten” och att mänskligheten, då den med stöd av vetenskaplig rationalitet söker styra sin kurs mot framtiden ”löper i en fälla”.33

Wittgensteins filosofi, liksom hans liv, var en protest mot dessa trender och ett försök att ge ett exempel på ett förändrat sätt att tänka och leva som, om det efterföljs, kunde erbjuda bot för vad han betraktade som en sjuk tid. Men ingen väg kan, tror jag, utstakas för den som vill följa i hans spår.

Noter

G. H. von Wright ”Wittgenstein in Relation to His Times”. I Wittgenstein and His Impact on Contemporary Thought. Ed. by Elisabeth Leinfellner et al. Ss. 73–78. Hölder-Pichler-Tempsky. Wien 1978. (En svensk översättning av artikeln publiceras i den här utgåvan som kapitel 18. Utg. anm.)

Gå till notreferens 1

Citerat enl. R. Haller ”Wittgenstein and Austrian Philosophy”. I Austrian Philosophy: Studies and Texts. Ed. by J. C. Nyíri. Philosophia Verlag. München 1981.

Gå till notreferens 2

H. Hahn, O. Neurath, R. Carnap Wissenschaftliche Weltauffassung, Der Wiener Kreis. Herausgegeben von Verein Ernst Mach. Arthur Wolf Verlag. Wien 1929. Sid. 54: ”Einstein, Russell och Wittgenstein må här nämnas som de av nutidens ledande tänkare, som mest verksamt i offentligheten företrätt en vetenskaplig världsuppfattning, och som också utövar det starkaste inflytandet på Wien-kretsen.”

Gå till notreferens 3

R. Carnap Logische Syntax der Sprache. Julius Springer. Wien 1934. Ss III–IV: ”Filosofi – – – kommer att ersättas av vetenskapslogik; vetenskapslogik är intet annat än vetenskapsspråkets logiska syntax.”

Gå till notreferens 4

L. Wittgenstein Vermischte Bemerkungen – Culture and Value. Ed. by G. H. von Wright in collaboration with Heikki Nyman. English translation by Peter Winch. Basil Blackwell. Oxford 1980. Sid. 9. Boken finns också på svenska under titeln Särskilda Anmärkningar. Övers. Lars Hertzberg. Doxa. Lund 1983. Sid. 17.

Gå till notreferens 5

Wittgenstein 1980. Sid. 19. Wittgenstein 1983. Sid. 27.

Gå till notreferens 6

Se också essayn … skingra den dimma som svävar över tron på framsteg sid. 24 i Georg Henrik von Wright, Myten om Framsteget, Falun: Bonniers 1993.

Gå till notreferens 7

Läsaren hänvisas särskilt till studien ”Konservative Anthropologie: Der Sohn Wittgenstein” i J. C. Nyíri Am Rande Europas. Studien zur österreichisch-ungarischen Philosophiegeschichte. Akademie Kiad. Budapest 1988. Uppsatsen inleds med orden ”Ludwig Wittgenstein började på tröskeln till vårt sekels 30-tal utarbeta tankegångar vilka man i dag, när man blickar tillbaka, kan beteckna som den troligen sannaste och mest omfattande konservativa bilden av människan.”

Gå till notreferens 8

Nyíri 1988. Sid. 104 ff.

Gå till notreferens 9

Wittgenstein 1980. Sid. 21. Wittgenstein 1983. Sid. 20.

Gå till notreferens 10

A. Janik Essays on Wittgenstein and Weininger. Rodopi. Amsterdam 1985. Sid. 130.

Gå till notreferens 11

S. Hilmy The Later Wittgenstein. Basil Blackwell. Oxford 1987. Sid. 190.

Gå till notreferens 12

Ibid, sid. 192.

Gå till notreferens 13

Ibid sid. 194.

Gå till notreferens 14

Ibid sid. 210.

Gå till notreferens 15

Anekdoten har flera gånger i skrift återberättats av Russell. Se t.ex. B. Russell The Autobiography of Bertrand Russell. Volume II. Allen & Unwin. London 1968. Sid. 99.

Gå till notreferens 16

L. Wittgenstein Notebooks 1914–1916. Ed. by G. H. von Wright and G. E. M. Anscombe. Basil Blackwell. 2nd edition Oxford 1979. Sid. 39: ”Meine ganze Aufgabe besteht darin, das Wesen des Satzes zu erklären.”

Gå till notreferens 17

M. Black A Companion to Wittgenstein’s Tractatus. Cambridge University Press. Cambridge 1964. Sid. 11.

Gå till notreferens 18

Se t.ex. förordet till Tractatus Logico-Philosophicus och satserna 4.002, 4.003 och 4.0031. Kegan Paul, Trench, Trubner & Co. 2nd edition London 1933.

Gå till notreferens 19

Wittgenstein 1980 sid. 43. Wittgenstein 1983. Sid. 53.

Gå till notreferens 20

Båda attributen stämmer enligt min mening för Tractatus. Där är Wittgenstein på spaning efter språkets (satsens) väsen och de transcendentala villkoren för språkets möjlighet. Den transcendentala synpunktens släktskap med Kants filosofi har ofta framhållits. I sin senare filosofi vänder sig Wittgenstein polemiskt mot bägge tendenserna och gör en helomvändning i förhållande till Tractatus. Därför tycks mig en del försök att transcendentalisera också Wittgensteins senare språkfilosofi förfelade och missvisande. Detta utesluter inte att dessa försök kan ha ett egenvärde.

Gå till notreferens 21

Wittgenstein 1980. Sid. 11: ”Wir kämpfen mit der Sprache. Wir stehen in Kampf mit der Sprache.” Wittgenstein 1983. Sid. 20.

Gå till notreferens 22

MS 213. Sid 423.

Gå till notreferens 23

Uttrycket ”en idealisering av vardagsspråket” har jag fått av Heikki Nyman. Det förefaller mig träffande.

Gå till notreferens 24

L. Wittgenstein Philosophische Untersuchungen. Basil Blackwell. Oxford 1953. Vorwort sid. X.

Gå till notreferens 25

Jämför Wittgenstein 1953. §108: ”Die Betrachtung muss gedreht werden, aber um unser eigentlichen Bedürfnis als Angelpunkt.”

Gå till notreferens 26

Wittgenstein 1953. §118.

Gå till notreferens 27

L. Wittgenstein The Blue and Brown Books. Ed. by R Rhees. Basil Blackwell. Oxford 1958. Sid. 18.

Gå till notreferens 28

Ibid sid. 18.

Gå till notreferens 29

Hilmy 1987. Sid. 225.

Gå till notreferens 30

Wittgenstein 1958. Sid. 62. Wittgensteins egen mest utförliga presentation av sina tankar om vad filosofi är ingår i kapitlet med överskriften Philosophie i det maskinskrivna TS 213 (The Big Typescript). Detta kapitel har nyligen publicerats. (L. Wittgenstein ”Philosophie”. Utgiven av Heikki Nyman. Revue Internationale de Philosophie 43. 1989.) – Av stort intresse är också Wittgensteins uttalanden om sin filosofi som de återges i G. E. Moores tre artiklar om Wittgensteins föreläsningar i Cambridge åren 1930–1933. (G. E. Moore Wittgenstein’s Lectures in 1930–33. I–III. Mind 63–64, 1954–55.) I början av 30-talet förefaller Wittgenstein själv att – i wienerpositivismens anda – ha betraktat sitt sätt att filosofera som ett radikalt brott med traditionen. Moore II sid. 26: ”Han sade att det han lärde var en ny disciplin och inte bara ett steg i en kontinuerlig utveckling; att det nu inträffat en vändning (eng kink) i tänkandets utveckling jämförbar med den som inträffade när Galilei och hans samtida uppfann dynamiken; att en ny metod nu uppfunnits, såsom när alkemin utvecklades till kemi.” (De kursiverade orden är troligen Moores återgivande av Wittgensteins egna ord.) Det är kanske belysande att uttalanden i samma anda inte påträffas i Wittgensteins skrivna verk.

Gå till notreferens 31

Wittgenstein 1980. Sid. 63. Se också kapitlet Vetenskap, industri och rättfärdighet i von Wright 1993, s. 127–133

Gå till notreferens 32

Ibid sid. 56. Wittgenstein 1983. Sid. 67: ”Det är t.ex. inte nonsens att tro att den vetenskapliga och tekniska tidsåldern är början till slutet för mänskligheten; att idén om det stora framåtskridandet är en förblindelse, liksom idén om ett slutligt upptäckande av sanningen; att det inte ligger något gott eller önskvärt i den vetenskapliga kunskapen, utan att mänskligheten i sin strävan efter den löper i en fälla. Det är ingalunda klart att det inte förhåller sig så.”

Gå till notreferens 33

Kommentar

”Wittgenstein och det tjugonde århundradet” skrevs ursprungligen på engelska och publicerades i boken Language, Knowledge, and Intentionality. Perspectives on the Philosophy of Jaakko Hintikka, red. Leila Haaparanta, Martin Kusch & Ilkka Niiniluoto, Helsinki: Societas Philosophica Fennica 1990, s. 47–67. Enligt von Wrights egen ingress till artikeln i Myten om framsteget skrevs den ”med anledning av etthundraårsminnet av Wittgensteins födelse den 26 april 1889”.

I artikeln diskuterar von Wright Wittgensteins förhållande till modernism och modernitet både under hans tidiga och senare period. Wittgensteins åskådning kontrasteras med framstegsoptimismen, som enligt von Wright har karakteriserat det andliga klimatet under 1900-talet och även påverkat filosofin, särskilt i den analytiska traditionen. Han diskuterar också kritiskt Christoph Nyirís, Alan Janiks och Stephen Hilmys analyser av Wittgensteins inställning till sin samtids kultur och av förhållandet mellan denna inställning och hans filosofi.

Under 1980-talet blev von Wright känd i de nordiska länderna som en kritisk intellektuell och tidsdiagnostiker, som i sin bok Vetenskapen och förnuftet (1986) analyserade sin samtid och ifrågasatte den västerländska framstegsoptimismen. Hans intresse för den moderna tidens egenart och kritiska inställning till framstegsoptimismen är synliga också i den här artikeln om Wittgenstein.

Artikeln översattes till svenska av von Wrights hustru Elisabeth von Wright. Den svenska översättningen publicerades i boken Essäer om Wittgenstein, red. Lars Hertzberg, Stockholm: Thales 1992, s. 271–294. En lätt reviderad översättning publicerades under titeln ”… ett förändrat sätt att tänka och leva” i G.H. von Wright, Myten om framsteget. Tankar 1987–1992 med en intellektuell självbiografi, Stockholm: Bonniers 1993, s. 91–112. Trots att texten återges efter denna bok, har vi använt den ursprungliga titeln ”Wittgenstein och det tjugonde århundradet”. (Publikation nr 415 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

von Wright, Georg Henrik 1986, Vetenskapen och förnuftet. Ett försök till orientering, Helsingfors: Söderström.

Analytisk filosofi – en historisk-kritisk betraktelse

Ett arv från upplysningen

Bland huvudströmningarna i detta århundrades filosofi har den analytiska inte endast varit den kraftigaste och mest utbredda utan också den på djupet mest karakteristiska för det andliga tillståndet i tiden. En dylik värdering hänger naturligtvis till dels ihop med skolningen och erfarenheten och även den personliga smaken hos den som gör värderingen. Jag är väl medveten om detta. Men jag skall försöka att rationellt grunda min värdering. Det skall ske med hjälp av en betraktelse över riktningens historiska utveckling och det sammanhang den visar med andra drag i den samtida kulturen.

Den analytiska filosofin är en filosofi för ett tidsskede som framför allt präglas av vetenskap och teknik. I ett vidgat historiskt perspektiv framstår den som en sentida arvtagare till upplysningen. Inte utan skäl har man jämfört dess kanske främste representant, Bertrand Russell, med Voltaire. Som arvtagare till upplysningen var dock den analytiska filosofin tvungen att göra sig gällande mot en tidigare tankeriktning, som likaså hade sina rötter i upplysningen: den idealistiska filosofin, främst i hegeliansk tappning. En milstolpe för brytningen med det förgångna var Moores artikel ”The Refutation of Idealism” från 1903.

Senare, när den nya filosofin bröt igenom på bred front, egentligen först under årtiondena mellan de båda krigen, framträdde den med anspråk på att vara en väldig omvälvning, en revolution i tänkandet. Denna tid är dock för länge sedan förbi. Under århundradets andra hälft har den analytiska filosofin antagit typiska drag av ”etablerad” tankeriktning. Den har börjat förlora sina konturer och blivit eklektisk. Den hotar att mista sin identitet.

Samtidigt har också tidens andliga klimat förändrats. Vetenskap och teknik har blivit problematiska genom de verkningar de utövar på tillvaron. Den analytiska filosofin, som själv bärs upp av den vetenskapliga framstegstron, är i grunden oförmögen att vidare problematisera dessa verkningar. Uppgiften tillkommer snarare andra typer av filosofi, som nu är på uppåtgående och delvis står som motståndare till den analytiska riktningen.

Två typer av intellektuellt förhållningssätt

I den förvirrade identitetskris som nu har uppstått är det lämpligt att underställa den analytiska filosofin en historisk-kritisk granskning. Den analytiska filosofins historia är ännu oskriven – och med tilltagande heterogenitet inom riktningen blir det en allt angelägnare uppgift att närmare ta fasta på dess grundläggande och väsentliga drag och skilja dem från oväsentliga, för dess ursprungliga andemening främmande tillsatser.

I tidskriften Erkenntnis’ sista årgång före kriget finner man två artiklar som är av betydelse för vårt ämne. Den första är av Friedrich Waismann och heter ”Was ist logische Analyse?” Författaren skriver: ”Filosofi och vetenskap (är) två i grunden olika typer av mänskligt intellektuellt förhållningssätt. – Den vetenskapligt inriktade söker efter kunskap, dvs. efter satser som är sanna, som överensstämmer med verkligheten. På en högre nivå höjer han sig till teoribildning. – Det man kan uppnå inom filosofin är en ökad inre klarhet. Resultatet av ett filosofiskt övervägande består inte i satser utan i klargörande av satser.” Bakom dessa ord gömmer sig en uppfattning om filosofins särställning i förhållande till vetenskaperna, en uppfattning som Wittgenstein gett uttryck för i sin Tractatus och höll fast vid genom alla förändringar i sitt tänkande. Denna uppfattning om filosofin har också präglat mitt sätt att tänka. Men detta gäller inte för alla analytiska filosofer – varken i det förgångna eller i nutiden. Inom den analytiska filosofin uppträder båda de attityder som Waismann särskiljer, än bekämpande varandra, än omedvetet sammanflätade. Därmed var denna riktning nästan från början laddad med sprängstoff, som måste utveckla sig till en motsättning och slutligen förstöra riktningens enhetlighet. Hur det skedde återkommer jag till senare.

Den andra av de nämnda artiklarna i Erkenntnis är skriven av Max Black och bär titeln ”Relations between Logical Positivism and the Cambridge School of Analysis”. Den är ett förtjänstfullt första försök att åskådliggöra den analytiska filosofins dubbla rötter, den i Cambridge och den i Wien, och deras särart. Författaren lägger också märke till den redan antydda tudelningen i uppfattningen av vad filosofi är.

Russell sökte visshet

Betydelsefulla filosofiska strömningar har ofta sin upprinnelse i ungefär samtidiga men till att börja med av varandra oberoende ansatser i olika hörn av den lärda världen. Detta gäller också för den analytiska rörelsen inom filosofin. Men för att försöka fatta särarten hos denna riktning, är det nyttigt att något förenklat förlägga den analytiska filosofins födelse till en bestämd plats och tid: Cambridge vid sekelskiftet, och att som dess grundare betrakta två betydande män, Bertrand Russell och George Edward Moore.

De båda tänkarna har influerat varandra. Det var den ett år yngre Moore som stimulerade Russell till uppror mot idealismen och därmed öppnade vägen till ett nytt fäste för filosofin. Samtidigt var de båda emellertid synnerligen olika varandra. Mycket av spänningarna i den analytiska filosofins senare utveckling går tillbaka på denna olikhet – delvis också tudelningen mellan det Waismann kallar ”två i grunden olika typer av mänskligt intellektuellt förhållningssätt.”

Russells mål inom filosofin kunde sägas ha varit att nå en säker kunskap om sanningen. (Detta gäller såväl hans tidiga sysslande med logik och matematik som hans sena bemödanden att undanröja det humeska tvivlet på induktionen.) I detta avseende tål han väl att jämföras med Descartes. Liksom Descartes hade han till en början i matematiken sett ett paradigm för visshet. Men matematiska bevis stöder sig på axiom – och dessa kan ifrågasättas. Den vägen kom Russell till logiken. Som han fastslagit i några av sina självbiografier hade hans deltagande i den internationella filosofikongressen i Paris år 1900 en avgörande betydelse. På denna kongress blev Russell bekant med Peano och lärde känna den italienska skola för matematisk grundforskning som denne ledde. Som vi vet, blev frukterna av mötet en prestation inom logiken – först i The Principles of Mathematics och slutligen i den tillsammans med Whitehead författade Principia Mathematica – som i denna disciplins historia hör till de största.

Det är kanske fåfängligt men ändå lockande att spekulera över om logiken utan Russells prestationer och hans uppfattning av logiken som ”filosofins innersta väsen” över huvud taget skulle ha kommit att inta en central ställning i vårt århundrades filosofi. Ty den nya logiken var framför allt en angelägenhet för matematiker. Hade man utan Russell någonsin upptäckt att en av de mest betydande filosoferna under förra århundradet var en matematikprofessor i Jena? Russell medger generöst att Frege var den första som använt den ”logisk-analytiska metoden” på filosofiska problem. I ljuset av en utveckling som har satt igång först under andra hälften av detta århundrade kunde man rent av betrakta Frege som den analytiska filosofins verklige ”urfader” – och snarare se Russell som Freges efterföljare än Frege som Russells föregångare. Men det är tvivelaktigt om Frege utan Russell någonsin hade kunnat tilldelas denna roll.

Russells sökande efter säker kunskap hade fört honom till logiken. Som fundament för matematiken var logiken den säkraste vetenskapen av alla. Och som filosofins kärna var den i stånd att äntligen förläna också denna disciplin ”en vetenskaps stadiga gång”. I sin bok Our Knowledge of the External World as a Field for Scientific Method in Philosophy, där denna hållning starkast kommer till uttryck, skriver Russell: ”Philosophy, from the earliest times, has made greater claims, and achieved fewer results than any other branch of learning – I believe that the time has now arrived when this unsatisfactory state of things can be brought to an end.” Och i en essä från tiden för första världskriget heter det till och med att filosofin är ”essentially one with science, differing from the special sciences only by the generality of its problems”. Utifrån Waismanns distinktion betraktat står Russell snarare för den vetenskapliga hållningen än för den filosofiska. Och detsamma, tror jag, gäller för ett flertal filosofer som idag skulle beteckna sig som ”analytiker”. Men kanske skulle dessa vilja tillbakavisa själva distinktionen som vilseledande och felaktig.

Moore analyserade betydelsen

Russell sökte efter säker kunskap, Moore gjorde det inte. Han ansåg att han redan hade sådan kunskap. I sin berömda artikel ”A Defense of Common Sense” räknade han upp en mängd saker som han hävdade att han visste och inte kunde betvivla. T.ex. att han var en människa, att han hade en kropp, att han aldrig varit på månen, att världen existerat redan länge innan han föddes och mycket annat.

Dessa common sense-insikter är inte frukten av filosofiskt tankearbete eller vetenskaplig forskning. Men de har filosofiskt betydelsefulla (logiska) följder. Att Moore har en kropp implicerar att det finns materiella ting. På så sätt tror Moore sig kunna bevisa existensen av en yttervärld som är oavhängig av hans medvetande. I sin likaså berömda British Academy-föreläsning gav han ”beviset” med en patetisk gest, i det han visade upp sina båda händer för åhörarna och försäkrade att detta var två föremål från den materiella yttervärlden. Som Wittgenstein en gång påpekat kunde endast en filosof med Moores allvar och storhet göra detta utan att därmed göra sig löjlig.

Moores ”bevis” är naturligtvis inget bevis. Det är snarare uttryck för en bestämd hållning till själva det filosofiska problemet – en hållning som också är känd från Wittgensteins filosofi och som jag personligen stöder.

Kanske kunde man beskriva den på följande sätt:

Filosofiska påståenden, som står i konflikt med det vi alla – också filosoferna när de inte filosoferar – gör anspråk på att veta, måste tillbakavisas som absurda eller meningslösa. Sådana påståenden är t.ex. att det inte finns någon yttervärld utanför vårt medvetande eller att det endast finns materiella ting eller att man i sträng bemärkelse ingenting kan veta eller att ingen människa någonsin kunnat handla annorlunda än hon faktiskt handlade o.d. Av det här slaget är de filosofiska materialisternas, idealisternas, skeptikernas och deterministernas teser. Emedan de står i konflikt med ”det sunda förnuftet” (Moores common sense), kan de inte tas på allvar: man måste förkasta dem. Att det finns materiella ting, att inte allt som existerar är kroppsligt, att vi ”verkligen” vet en del saker och att vi ofta kunnat handla annorlunda – allt detta och mycket annat, som många filosofer velat bestrida, måste helt enkelt accepteras. Men därmed är det inte slut med filosoferandet kring dessa saker. Det var också Moore klart medveten om. Frågan gäller inte common sense-påståendenas sanning, men väl deras betydelse. Vad betyder det att det finns en materiell yttervärld eller att viljan är fri? Att besvara sådana frågor är en uppgift för den filosofiska analysen.

Jag skulle här vilja något parodiera ett av Moores exempel: Moore säger sig veta att hönor lägger ägg. Men vad det betyder att hönor lägger ägg har han aldrig kunnat få reda på. En stor del av Moores analytiska arbete består i försök att klarlägga hur ting och händelser i den materiella världen – som t.ex. hönornas äggläggande – förhåller sig till våra varseblivningar och sinnesintryck (sense data.) Jag går dock inte in på dessa frågor här.

Skillnaden mellan frågor om sanning och frågor om betydelse, som implicit ligger till grund för Moores hela filosofi, är av största vikt för förståelsen av den s.k. analytiska filosofins egenart. Den filosofiska analysen skall klarlägga innebörden i påståenden (satser). Men även om sanningen eller falskheten hos de analyserade satserna inte ifrågasätts, så kan ändå analysens riktighet ifrågasättas. Vad kan garantera denna? Det analytiska tillvägagångssättets natur är i sig självt ett problem. Men också detta kommer här att lämnas åsido.

Ett föredömligt exempel

Såväl Russell som Moore har betecknat sitt sätt att filosofera som ”analys”. Russell tycks ha varit den förste som talat om den ”logisk-analytiska metoden”. I en av sina senare självbiografier skriver han: ”Ever since I abandoned the philosophy of Kant and Hegel I have sought solutions to philosophical problems by means of analysis; and I remain firmly persuaded – that only by analysing is progress possible.” Det framsteg som uppnåtts på denna väg är, menar han, ”the same kind of advance that was introduced into physics by Galileo”.

Om den analytiska metodens egenart har Russell emellertid inte haft mycket att säga; än mindre har han gått in på de filosofiska problem som är förbundna med denna metod. Moore var djupare medveten om problematiken. Det han sagt om den, har dock inte bidragit mycket till ett klargörande. Hans bekanta exempel ”en broder är ett manligt syskon” är visserligen ett exempel på en analys, dvs. en uppspjälkning av ett begrepp i ”beståndsdelar”, men – som han själv medgett – filosofiskt fullkomligt ointressant.

I den redan nämnda artikeln av Waismann heter det: ”Analyse bedeutet Zerlegung, Zergliederung. Logische Analyse scheint also zu bedeuten: Zerlegung eines Gedankens bis in seine letzten logischen Elemente. Und hier schweben uns nun allzu leicht Analogien aus verschiedenen anderen Gebieten vor: So wie der Physiker das weisse Licht durch ein Prisma zerlegt – wie der Chemiker eine Substanz analysiert – ungefähr so stellt man sich das Geschäft eines Philosophen vor: er soll die Struktur eines Gedankens, seinen logischen Bau blosslegen.”

Som ett prototypiskt exempel på en filosofiskt betydelsefull analys i betydelsen begreppslig sönderdelning kan man betrakta Russells berömda teori om bestämda beskrivningar (definite descriptions). Låt oss se lite närmare på den. Som bekant betyder enligt Russell satsen ”Scott är författaren till Waverley” detsamma som ”Det finns ett X som har egenskapen att vara författare till Waverley, och det gäller för alla y att om y har egenskapen att vara författare till Waverley så är y identiskt med Scott.”

Vad lär oss denna analys? För det första att en sats som har den enkla subjekt-predikatsatsens grammatiska form kan ha en annan och mycket mera komplicerad logisk form; att alltså den grammatiska formen inte utan vidare är identisk med den logiska formen. Och för det andra att logiskt betydelsefulla begrepp kan förekomma dolda i en sats utan att uppträda som ord där. Sålunda förekommer begreppen existens (”det finns”), universalitet (”alla”), konditionalitet (”om-så”) och identitet dolda i satsen ”Scott är författaren till Waverley”. Först genom den logiska analysen kommer de till synes.

De problem Russell försökte bemästra med sin analys av de bestämda beskrivningarna angår oss inte här. Inte heller frågan huruvida analysen är korrekt. (Det finns också andra teorier om samma ämne.) Endast som exempel på en så noggrann och fullständig explikation som möjligt av det man kunde kalla ett språkligt uttrycks logiska grammatik är Russells prestation av intresse för oss. I den egenskapen har den också gjort ett djupt intryck på den filosof som mer än någon annan bidragit till att det nya sätt att filosofera som Russell och Moore representerade utvecklades till en världsomfattande filosofisk rörelse.

Tractatus

Ingen kan bestrida att Wittgensteins inflytande haft avgörande betydelse för den analytiska tankeströmningen. Detta gäller såväl författaren till Tractatus som den sene Wittgenstein. Men om Wittgenstein själv kan betraktas som ”analytisk filosof”, det är en annan fråga. Om Wittgensteins sena filosofi låter det sig till och med sägas att den ställer sig främmande för och fientlig till det typiska analytiskt-filosofiska tänkesättet. (Och detsamma gäller omvänt om många analytiska filosofers förhållande till den sene Wittgenstein.) Men Tractatus kan i viss bemärkelse betraktas som prototypisk för den analytiska tendensen i filosofin – i synnerhet i dess av Russell grundade och senare av Wienkretsen företrädda form. Den ”andre” Wittgenstein har snarare beröringspunkter med Moore.

Som grundproblem i Tractatus skulle jag vilja betrakta följande fråga: Hur kan språkliga tecken stå i en betydelsebärande relation till tingen i världen? Eller kort sagt: Hur är språk möjligt? Svaret är Wittgensteins kända bildteori. Enligt Wittgenstein består det han kallar en elementarsats av namn som representerar ting i världen och vilkas inbördes relationer i satsen motsvarar tingens inbördes relationer (konfigurationer) i ett möjligt sakförhållande. Varje meningsfull sats som inte själv är en elementarsats är en s.k. sanningsfunktion av elementarsatser.

Tingen är världens substans. De möjliga sambanden mellan tingen i sakförhållandet och de motsvarande sambanden mellan namnen i elementarsatsen utgör världens logiska form, dess väsen. På så sätt är världens väsen och språkets väsen ett. Wittgensteins uppfattning förutsätter möjligheten av en dubbel analys av det språkliga uttrycket. För det första måste satser av elementärt slag kunna sönderdelas i namn, vilkas ”hoplänkande” i satsen motsvarar ett möjligt hoplänkande av ting. Och för det andra måste de icke-elementara satserna, för att gälla som meningsfulla, låta sig framställas i form av sanningsfunktioner av elementarsatser.

En besläktad uppfattning om språkets, och därmed världens, logiska uppbyggnad stod också Russell för åren omedelbart före och efter utgivningen av Tractatus. Han präglade för denna uppfattning den träffande benämningen logisk atomism. Ett logisk-atomistiskt tankesätt har i stort sett förblivit karakteristiskt för den analytiska filosofin. Man kan rent av betrakta det som väsentligt för denna tankeriktning. Och det oberoende av om man ansluter sig till bildteorin om språket eller ej. Den har haft förhållandevis liten efterverkan på senare filosofi.

En egendomlighet med den wittgensteinska språkuppfattningen i Tractatus är att man inte kan ge några exempel på elementarsatser eller namn och därmed inte heller på ting eller elementära sakförhållanden. Denna egendomlighet är djupt förbunden med andra drag i detta allt igenom ”metafysiska” verk. Den logiska formen är inte endast dold bakom talspråkets grammatiska form – som t.ex. i den russellska teorin om bestämda beskrivningar – utan det är principiellt omöjligt att framställa denna form i språket självt. Man har därför träffande karakteriserat Wittgensteins ideala språk som ett ”never-never language” som man aldrig får tag på. Det kristallklara i dess logik visar sig i det meningsfulla språkbruket, men man kan inte säga att det har den eller den formen.

Wittgenstein säger i förordet till sin bok att filosofiska problem beror på ”ett missförstånd om logiken i vårt språk”. När man rätt har uppfattat denna logik, sådan den visar sig i meningsfullt språkbruk, försvinner problemen. De filosofiska problemen är därmed skenproblem. De kan inte lösas – endast ”upplösas”. I filosofin kan man inte uppställa, försvara eller vederlägga teser. Att det t.ex. finns en materiell yttervärld låter sig strängt taget varken meningsfullt påstås med realisterna eller meningsfullt bestridas med idealisterna.

Den första vågen – logisk positivism

Författaren till Tractatus trodde sig en gång för alla ha avskaffat de filosofiska problemen. Efter att ha avslutat boken drog han sig tillbaka i (andlig) isolering. Boken var till att börja med en Cambridge-angelägenhet och skulle väl så ha förblivit under lång tid, om den inte fallit i händerna på Moritz Schlick och några av hans kolleger i Wien. Schlick hade 1922 kallats till Wien från Kiel. Under årens lopp samlades omkring honom en krets, som mot slutet av årtiondet under namn av ”Der Wiener Kreis der wissenschaftlichen Weltauffassung” trädde fram inför offentligheten med ett berömt manifest. Medlemmarna var inte ”rena” filosofer, utan hade alla arbetat inom något vetenskapligt specialområde. Gemensamt för dem var en vetenskapligt grundad, antimetafysisk inställning i filosofin. De var för övrigt inte ensamma. Det fanns kretsar med likartad vetenskaplig-filosofisk orientering i Prag, Lemberg, Warszawa och andra mellaneuropeiska universitetsstäder som t.ex. Berlin.

Medan Cambridgeanalytikerna i sin kamp mot idealismen anknöt till andra neo-realistiska strömningar i seklets början, betraktade sig Wienkretsen snarare som arvtagare till 1800-talspositivismen, i synnerhet i den av Ernst Mach företrädda formen. Kretsens filosofiska ståndpunkt kan särskilt vad ursprunget beträffar, betraktas som en positivism berikad med den moderna logikens och den matematiska grundforskningens landvinningar. Detta återspeglas också i benämningen ”logisk positivism”, som i synnerhet i den anglosaxiska världen blev till en stämpel för hela riktningen. Namnet lanserades inte av kretsen själv utan tycks gå tillbaka på två skandinaviska arbeten: ”Der logistische Neu-positivismus” av Eino Kaila (1930) och ”Logistischer Positivismus” av Åke Petzäll (1931).

Analogt med de dubbla rötterna till Russells och Moores analytiska filosofi i Cambridge kan man i den från Wien utgående riktningen spåra en latent dualism hos dess två mest betydande företrädare, Schlick och Carnap. Carnap fortsätter i många avseenden den väg som Russell slagit in på i filosofin. Han måste också ha varit medveten om detta. Schlick påminner snarare om Moore. Men framför allt har han fått sin inspiration från Wittgenstein.

”Det största logiska geniet genom tiderna” har Schlick kallat honom. Och om Tractatus sade han att boken ”enligt min orubbliga övertygelse (är) vår tids mest betydande filosofiska verk”. Spännvidden i dess tankar, fortsätter Schlick, ”är i sanning omätlig; den som med verklig förståelse upptar dem i sig måste genast bli förvandlad i filosofiskt hänseende. De nya insikterna är helt enkelt avgörande för filosofins öde”.

Vad Schlick övertagit från Wittgenstein var framför allt åsikten att filosofin är en verksamhet vars mål är klarläggandet av satsers betydelse.

I hans berömda artikel ”Die Wende der Philosophie”, som inleder första numret av tidskriften Erkenntnis, språkrör för Wienkretsen ända till andra världskrigets utbrott, heter det: ”Genom filosofin klargörs satser, genom vetenskaperna verifieras de. I det senare fallet handlar det om utsagors sanningshalt, i det förra om vad utsagorna egentligen betyder.” Denna åtskillnad mellan frågor om sanning och frågor om betydelse, som samtidigt skall markera en åtskillnad mellan vetenskap och filosofi, är densamma som Waismann givit uttryck för i den redan nämnda i kretsens elfte timme skrivna artikeln. Distinktionen härstammar direkt från Wittgenstein men innehåller ett avlägset eko av Moores inställning till filosofens uppgift. Den filosofiska verksamheten når sitt mål, när den har fått det filosofiska problemet att försvinna. Och eftersom filosofin inte har något särskilt objekt som den utforskar, försvinner filosofin själv med problemen. Helt genomförd skulle denna vändning i filosofin, som Schlick föreställde sig den, samtidigt betyda slutet på allt filosoferande. I de ofta citerade avslutningsraderna till artikeln heter det: ”Då kommer det inte längre att vara nödvändigt att tala om filosofiska frågor, emedan man kommer att tala filosofiskt om alla frågor, det vill säga meningsfullt och klart.”

Carnap såg saken lite annorlunda. Inte heller han betraktade filosofin som en teori eller ett system utan som en metod, närmare bestämt den metod som utgörs av den logiska analysen. Men den logiska analysen resulterar i satser som handlar om de satser som själva är föremål för analysen. Dessa satser tillhör en metalogik eller ett metaspråk, som bl.a. slår fast under vilka betingelser satser i det undersökta objektspråket är meningsfulla. Filosofi, skrev Carnap en gång, är den logiska syntaxen för vetenskapernas språk. Han tar avstånd från Wittgensteins uppfattning att man inte på ett meningsfullt sätt kan tala om språket. Därmed ansluter han sig till en åsikt som redan Russell hade givit uttryck för i sin introduktion till Tractatus och enligt vilken det finns en logisk hierarki av språk. Denna tanke, som också är släkt med Hilberts distinktion mellan matematik och metamatematik, blev av stor betydelse för den vidare utvecklingen av det man kunde kalla den logisk-konstruktivistiska i motsats till den logisk-analytiska linjen inom en och samma grundtyp av filosofi.

Början till denna konstruktivistiska utvecklingslinje finns redan hos Russell, i synnerhet i hans arbeten Analysis of Mind och Analysis of Matter. (I det första kommer han mycket nära Machs och de logiska positivisternas ståndpunkt.) En tidig höjdpunkt, kanske till och med det största av alla konstruktiva företag inom hela den analytiska rörelsen är Carnaps Der logische Aufbau der Welt. Boken har som motto ett Russellcitat. En, enligt Carnap själv ”negativ användning” av den analytiska metoden, som i synnerhet under den analytiska filosofins logisk-positivistiska fas spelade en framträdande roll och enligt anhängarna ”var nödvändig och viktig i den föreliggande historiska situationen”, hade som mål att bannlysa metafysiken ur filosofin. Den appellativa och stridbara karaktär som detta ”korståg mot metafysiken” gav den första stora vågen i den analytiska filosofins utveckling har med tiden inte endast dämpats utan delvis vänts i sin motsats. Jag kommer senare tillbaka till detta tema.

Verksamheten i Wienkretsen och besläktade kretsar kring en ”analytisk filosofi” i Mellaneuropa fick ett abrupt och våldsamt – om också bara temporärt – slut i och med nationalsocialismens uppsving och andra världskrigets utbrott. Som bärare av en progressiv ”modernitetsanda” var detta slags filosofi synnerligen utsatt för förföljelse. Lyckligtvis fann ett inte obetydligt antal av dess företrädare en fristad i de anglosaxiska länderna och kom med tiden att utöva ett betydande inflytande på det filosofiska klimatet där. Men det dröjde förvånansvärt länge, innan den analytiska filosofin efter kriget åter blev bofast i tyskspråkig miljö. Ingen har väl gjort sig så förtjänt om den analytiska filosofins återfödelse på det europeiska fastlandet som den för en kort tid sedan avlidne tysk-österrikaren Wolfgang Stegmüller.

Under den tid som gått mellan den analytiska rörelsens fördrivande och dess återkomst hade emellertid rörelsen själv slagit in på nya vägar.

Den andra vågen – analys av vardagsspråket

Samma år som Wienkretsen offentliggjorde sitt manifest hade Wittgenstein återvänt till Cambridge. Där utvecklade han under 30-talet en ”ny filosofi”. Jag skall inte här försöka karakterisera den. Oss intresserar endast dess inflytande på den analytiska rörelsen. Den senare Wittgensteins tänkesätt skiljer sig mycket från Russells, ja, det står rent av i motsatsförhållande till detta. Med tiden kom det till en brytning mellan de båda tänkarna. Den gamle Russell betraktade Wittgensteins inflytande på den senare utvecklingen som en olycka och fördömde det skarpt.

Andan i Wienkretsens ”vetenskapliga världsuppfattning” hade alltid varit främmande och osympatisk för Wittgenstein. Å andra sidan har han i hög grad främjat denna anda genom Tractatus. Och i början av hans nya bana som filosof är hans tänkande i tematiskt hänseende påfallande nära släkt med kretsens. Att klarlägga dessa ömsesidiga relationer är en lockande uppgift för den filosofiska idéhistorien. De källor ur vilka en sådan klarläggning har att ösa är till stor del ännu opublicerade.

Här kan det vara skäl att visa på en likhet i etos i inställningen till filosofi mellan Wienkretsen och den i Cambridge verksamme Wittgenstein.

Enligt Moore, som bevistade Wittgensteins föreläsningar under det tidiga 30-talet, framhärdade Wittgenstein i att hans nya metod var i stånd att åstadkomma en vändning i filosofin som kunde jämföras med den som ägt rum i fysiken under Galileis tid eller i kemin med förkastandet av den förvetenskapliga alkemin. Stämningen av en ”omstörtning i tänkandet” var också högst karakteristisk för den av Wittgenstein förorsakade andra stora vågen i den analytiska filosofins utveckling, den så kallade vardagsspråksfilosofin (”ordinary language philosophy”). En skrift publicerad under efterkrigsåren av företrädare för denna nya riktning, i visst hänseende analog med Wienkretsens manifest från år 1929, bar titeln Revolution in Philosophy. Denna ”andra revolution” hade visserligen mottagit ”den tändande gnistan” från Cambridge men fick sitt egentliga ”utbrott” i Oxford. Jag har oförglömliga personliga intryck därav. När jag besökte Oxford strax före kriget, var den idealistiska traditionen ännu starkt levande där. Alfred Ayer, som jag då mötte för första gången, gjorde intryck av främmande fågel. Wittgenstein var snarast en ”mytisk figur”: Russell och Moore hade haft litet inflytande i Oxford. När jag åtta år senare höll föreläsningar i Oxford, var läget till oigenkännlighet förändrat. (Annars hade man inte inbjudit mig.) Wittgensteins namn var i allas mun. Inte som författare till Tractatus men väl som författare till Den blå boken och den bruna boken och genom sina föreläsningar för en liten krets av åhörare i Cambridge, som spred hans inflytande utåt.

Den filosof som kraftigast bidrog till förändringen i Oxford var utan tvivel Gilbert Ryle. Ayers Language, Truth and Logic – förmodligen det bästa uttrycket över huvud taget för den logiska positivismens anda – hade kommit ut redan före kriget. Men dess inflytande i England hade förblivit ringa. Ayer hade för övrigt flyttat till London efter kriget.

Som redan namnet ”ordinary language philosophy” anger intresserade sig denna riktning inom analytisk filosofi inte mycket för vetenskapliga och logiska frågor. I detta avseende var inställningen helt olik Russells och de logiska positivisternas. Den var närmare släkt med hållningen hos den analytiska filosofins andre stormästare, Moore. Liksom Moore bemödar sig den andra vågens analytiker om att klargöra innebörden i för alla välbekanta uttryckssätt som används i vardagsspråket – inte om att avslöja de med logikens hjälpmedel formaliserbara djupstrukturer som ligger under språkets yta.

Hur kan ett dylikt sysslande med vardagsspråket vara filosofiskt betydelsefullt? Många kritiker av denna riktning har inte velat eller kunnat förstå detta. Bland dem fanns, som sagt, Russell. Frågan är inte heller lätt att besvara. Man skulle vilja säga: För att vara filosofiskt relevant måste detta slag av språkanalys anknyta till något redan erkänt ”filosofiskt” problem. Detta villkor tillfredsställer i högsta grad Gilbert Ryles med all rätt prisade och inflytelserika verk The Concept of Mind. Dess ämne är förvisso ”filosofiskt”; det gäller det mentalas natur och en kritik av vad Ryle kallar den cartesianska myten om ”spöket i maskinen” (”the Ghost in the Machine”). Det nya sättet att filosofera beskrivs i förordet på följande sätt: ”The philosophical arguments which constitute this book are intended not to increase what we know about minds, but to rectify the logical geography of the knowledge we already possess.” Inte att upptäcka nya sanningar utan att klarlägga betydelser är det filosofiska företagets mål.

Mera komplicerat ligger det till med den filosof som för eftervärlden väl framstår som ”Oxfordfilosofins” mest typiska representant, den relativt tidigt bortgångne John Langshaw Austin. Jag ville kalla honom denna nya skolastiks doctor subtilis och på så sätt mutatis mutandis jämföra honom med en nästan sju århundraden äldre Oxfordfilosof. Austin var en mästare i att upptäcka begreppsliga skillnader i språkbruket – ännu känsligare än Wittgenstein för begreppsliga nyanser i den vardagliga användningen av ord.

Hos Austin är det dock inte alltid klart i vilken utsträckning man kan kalla hans begreppsliga iakttagelser ”filosofiskt relevanta”. Han själv har talat om sin verksamhet som begynnelsen till en lingvistisk fenomenologi. Denna är inte längre filosofi, utan en ur filosofins sköte framsprungen ny vetenskap, ”a true and comprehensive science of language”. Dess födelse liknar många andra vetenskapers: t.ex. fysikens i det 17:e eller psykologins och sociologins i det 19:e århundradet. I sin berömda artikel med den karakteristiska och fyndiga titeln ”Ifs and Cans” skriver han: ”Then we shall have rid ourselves of one more part of philosophy (there will still be plenty left) in the only way we can get rid of philosophy, by kicking it upstairs”. (Man kan jämföra detta med slutorden i den tidigare anförda artikeln av Schlick.)

Begynnande synkretism

Oxfordvarianten av ”ordinary language philosophy” hade sin blomstringstid från det sena 40-talet till det tidiga 60-talet. Austins död bidrog utan tvivel till dess nedgång. Också Ernest Gellners skarpa, delvis överdrivna kritik, kan ha varit av betydelse. Men också sedan Oxfordskolan redan förlorat sin pregnans, förblev Oxford länge ett Mecka, dit filosofer från hela världen vallfärdade för att stifta bekantskap med den nya form av analytisk filosofi, som hade sina rötter i den senare Wittgensteins tänkande.

Oberoende av Oxford hade denna filosofi fått fotfäste också i Förenta Staterna. Tack vare Max Black och i synnerhet tack vare Norman Malcolm blev Cornelluniversitetet ett centrum för Wittgensteinstudiet vars verkningar snart sträckte sig över hela landet. Båda hade studerat i Cambridge; Malcolm har kanske bättre än någon annan kunnat förena inflytande från Moore och Wittgenstein till en självständig filosofi.

Under tiden hade emellertid också den analytiska filosofin av logisk-positivistiskt och -empiristiskt snitt gjort sig bofast i USA. En icke oväsentlig andel i denna process hade filosofer och logiker från Mellaneuropa, som hade undkommit den materiella och andliga förödelsen i sina hemländer. Här skall endast en nämnas: Rudolf Carnap. I Förenta Staterna fanns emellertid redan en inhemsk tradition som var besläktad med den analytiska i Russells och Wienkretsens mening. Dess centrum var Harvard; dess båda ledande krafter C. I. Lewis och den 25 år yngre Willard van Orman Quine. Båda förvaltade också arvet från den amerikanska pragmatismen, vars klassiker Charles Peirce med rätta kan betraktas som en av grundarna av den analytiska filosofin i detta århundrade vid sidan av Russell och Moore och, i deras bakgrund, Frege. Peirces inflytande är ännu statt i växande.

När man försöker överblicka nuläget i den analytiska filosofin, faller två omständigheter i ögonen. Den första är att denna filosofi visserligen inte utövas enbart i de engelskspråkiga länderna men på det stora hela är förbunden med utbredningen av det angloamerikanska kulturella inflytandet. Det jag kallat rörelsens första våg var av mellaneuropeiskt ursprung; den hämmades i sin utveckling av yttre omständigheter. Som redan antytts dröjde det förvånansvärt länge, innan den analytiska filosofin återvände till den europeiska kontinenten. En förklaring kan vara att det i Tyskland och likaså i Frankrike fanns andra mera överlevnadsdugliga filosofiska traditioner, som t.ex. hegelianismen, och att den analytiska riktningen i viss mening var ”perifer” på kontinenten – andligt såväl som geografiskt. En del av dess europeiska verkningsområde har ända till allra senaste tid lidit under sovjetmaktens kvävande tryck. Nu, då denna parentes är till ända, kan man kanske hoppas på en framtid för den analytiska filosofin i de länder i vilka dess historia delvis tagit sin början.

Det andra intryck man får, när man betraktar den analytiska filosofins nuvarande tillstånd, är att den företer en till förvirring gränsande heterogenitet. Vad innebär idag ”analytisk filosofi”? Frågan är inte alls lätt att besvara. En inflytelserik diagnostiker av läget, Richard Rorty, säger i sin bekanta bok Philosophy and the Mirror of Nature: ”I do not think there any longer exists anything identifiable as ’analytic philosophy’”. Han ställer detta i relation till det faktum att den filosofi som kallar sig ”analytisk” på många håll blivit ett slags ”filosofiskt establishment”. Därmed har rörelsen också förlorat sitt ”revolutionära etos”. Den är inte längre en filosofi i kamp mot fördomar och avgudar. Den har delvis själv blivit en avgud, som tronar suverän – och därmed också uppfordrar till angrepp.

I denna förvirrade bild skall jag nu försöka att skapa lite ordning och klarhet.

Filosofisk logik

”I hold that logic is what is fundamental to philosophy”, skrev Russell i en egen framställning av den filosofi han stod för under 20-talet. Hans betydelse för logikens pånyttfödelse och vidareutveckling har, som jag redan nämnt, varit epokgörande. Av Wienkretsens medlemmar har Carnap presterat betydande saker inom logiken – för att inte tala om Gödel, som halvt om halvt kan räknas till denna krets.

Bedriver den som sysslar med logik ”analytisk filosofi”? I många, kanske de flesta, fall passar inte denna benämning. Skall logik över huvud taget räknas som en del av filosofin? Också den frågan är meningsfull att ställa. Den nya logiken uppstod ur grundforskning i matematiken och återvänder, efter några årtionden av ”filosofisk turbulens” så småningom till modersskötet igen. Här föreligger ytterligare ett exempel på självständiggörande av en del av filosofin och på dess förvandling till vetenskap. Än en gång har filosofin sparkats en våning högre upp.

Även om logiken som sådan inte är en form av analytisk filosofi, så låter det sig ofta träffande sägas om det som analytiska filosofer gör att de bedriver logisk analys. Med denna term vill jag förstå användningen av formallogik som instrument för klarläggande av begreppsliga strukturer. I den citerade artikeln förstår Waismann med termen klargörandet av satsers betydelse i allmänhet. Också denna användning låter sig försvaras; mig förefaller den emellertid ”urvattnad”. Det jag här förstår med logisk analys är ungefär identiskt med det som idag också kallas ”filosofisk logik” i motsats till ”matematisk logik”. Föremål för en filosofisk logik var för de logiska positivisterna och empiristerna framför allt vetenskapliga begreppsstrukturer som var i behov av klargörande. Ansträngningarna att övervinna krisen i matematikens och likaså fysikens grunder med logiken som hjälpmedel är exempel på denna logisk-filosofiska verksamhet. Med tiden har emellertid den matematiska grundforskningen blivit till ren matematik; en ”kris” är det knappast längre tal om. De aktuella försöken att övervinna de begreppsliga svårigheterna i fysiken genom en ”kvantlogik” är däremot än idag i högre grad ”filosofiskt präglade”.

I artikeln ”Logical Atomism” säger Russell att analysen av sådana begrepp som ”psyke (eng. ’mind’), materia, medvetande, kunskap, erfarenhet, kausalitet, vilja, tid” hör till filosofins viktigaste uppgifter. Dessa begrepp spelar redan i vardagligt tänkande en viktig roll. Ett klargörande av dem är därför till stor del ett klargörande av det vardagliga och inte av det vetenskapliga språkbruket. Till detta behövs inte nödvändigtvis formallogiska hjälpmedel. Formella metoder har dock väl försvarat sin plats på detta område. I denna form av filosofisk logik skulle jag personligen vilja se kärnan i det man ännu med rätta kan kalla ”analytisk filosofi”. Om den kan man säga att den i sig förenar och för vidare traditionen från Cambridge School of Analysis, Wienkretsen och efterkrigstidens ”ordinary language philosophy”.

Trots sin karaktär av en syntes mellan de olika traditionerna utgör denna form av logisk analys inte den enda grenen av den samtida analytiska filosofin. Det finns flera andra, delvis helt olikartade uppenbarelseformer av denna Proteus-artade rörelse i filosofin.

Vetenskapsfilosofi

En annan gren av den analytiska filosofin, som i viss mån utgör ett motstycke till den filosofiska logiken, är den som går under namnet vetenskapsfilosofi (”Philosophy of Science”). Dess rötter sträcker sig tillbaka till Russell, de logiska positivisterna och den unge Wittgenstein – och bortom dem till äldre vetenskapsorienterade traditioner i filosofin. För Wienkretsens filosofer och besläktade grupper i förkrigstidens Mellaneuropa var framför allt begreppsstrukturer i matematiken och fysiken intressanta. I båda vetenskaperna förekom vid sidan av väldiga framsteg också problem, som måste dra till sig filosofernas uppmärksamhet. Delvis kvarstår samma problem än idag. Men i mellantiden har andra vetenskaper ryckt i förgrunden för den kritiska reflexionen. Detta gäller t.ex. vetenskaperna om livet, biologin. Det har också uppstått nya vetenskaper, vilkas begreppsliga grundvalar ännu är oklara. Bland dem kan nämnas den moderna teoretiska lingvistiken, computer science och hjärn- och kognitionsforskningen.

Jag skulle här kort vilja peka på två drag i den vetenskapstillvända analytiska filosofin av idag.

Det första är att man börjat avstå från rent formallogiska medel vid klarläggningen av vetenskapsteoretiskt betydelsefulla begrepp. Sådana är t.ex. begreppen ”naturlag” och ”vetenskaplig förklaring”. I den logiska positivismens och empirismens begynnelseskede trodde man sig kunna klarlägga det första begreppet genom det generella implikationsschemat och det andra genom det hypotetiskt-deduktiva ”covering-law”-schemat. Dessa förenklande schematiseringar har för länge sedan visat sig vara otillräckliga. Vid ett noggrannare studium av det verkliga vetenskapliga skeendet måste man ta i beaktande kontextuella och pragmatiska biomständigheter (”constraints”), som över huvud taget inte tål en ”formalisering”. Detta gäller t.ex. för kriterierna för styrkande av vetenskapliga teorier och i synnerhet för den diakroniska uppfattningen av teoriväxling (”theory change”) i den betydelse den har i Kuhns, Sneeds och Stegmüllers arbeten.

Frigörelsen från det formallogiska tillvägagångssättet och strävan att intränga i den vetenskapliga praktikens verklighet ger anledning till frågan huruvida insikter som uppnåtts på detta sätt fortfarande skall betraktas som ”filosofiska”. Svaret förutsätter naturligtvis ett terminologiskt avgörande. Dock tränger sig den iakttagelsen på att (den analytiska) vetenskapsfilosofin i ökande grad har förvandlats till en självständig disciplin, en vetenskapsteori eller -lära.

Det andra drag hos den analytiska vetenskapsfilosofin som jag här ville uppmärksamma är helt olikt det förstnämnda. Jag tänker på en tendens att förutsätta dolda djupstrukturer för att göra ovanpåliggande ytstrukturer begripliga.

Denna tendens nådde sin höjdpunkt i Wittgensteins Tractatus. Som en förnyelse av densamma skulle jag vilja betrakta Chomskys ”cartesianska lingvistik”, som antar medfödda former av syntaktiska strukturer för att förklara vår språkliga kompetens. I en senare, delvis av Chomsky inspirerad, språkfilosofi dyker detta antagande upp som postulat om ett medfött ”mentalt universalspråk”, också kallat ”mentalese”, vilket man måste förutsätta som närvarande redan hos barnet för att kunna förklara att det kan tillägna sig ett naturligt språk. ”För att lära sig tala måste barnet redan ha ett språk”, kunde man tillspetsat säga. Men detta ”urspråk” är, alldeles som Wittgensteins idealspråk av hoplänkade namn i isomorf relation till hoplänkningar av ting, ett ”aldrig-aldrig-språk”, ett krav som är oåtkomligt för varje empirisk bekräftelse.

Likartade föreställningar om andra mentala funktioner, som t.ex. förnimmelsen, minnesförmågan, tänkandet, har blivit gängse i nutida ”philosophy of mind”. Med tanke på Wittgensteins senare kritik av sina tidiga försök att analytiskt tränga in i de transcendentala förutsättningarna för språket och det mentala finner jag detta ”återfall i det spekulativa” överraskande och också oroande. Jag har ibland intrycket att den filosofi som en gång satt som mål ”att övervinna metafysiken genom logisk analys av språket” i några av sina senare förgreningar utvecklats till den metafysiskt tyngst belastade av alla mig bekanta former av en nutidsfilosofi som kan tas på allvar. För det har man främst att tacka inflytandet av vetenskapliga modellföreställningar på det filosofiska tänkandet. Man kommer att tänka på Wittgensteins ord i The Blue Book: ”Philosophers constantly see the method of science before their eyes, and are irresistibly tempted to ask and answer questions in the way science does. This tendency is the real source of metaphysics, and leads the philosopher into complete darkness.”

Den pragmatiska vändningen

Vid sidan av den filosofiska logiken och vetenskapsteorin skulle jag vilja framhäva en tredje huvudgrupp av filosofiskt betydelsefulla företeelser som åtminstone på basis av sitt historiska ursprung kan räknas till den analytiska strömningen. Ibland betecknas de sammanfattande som denna strömnings ”pragmatistiska vändning”. Som namnet anger har den en källa i pragmatismen. Jag har redan påpekat att sistnämnda riktning, i synnerhet i sin senare form, kan betraktas som en amerikansk motsvarighet till såväl Cambridge- som Wienskolan. Men hos den nutida pragmatistiska orienteringen handlar det snarare om en förbindelse mellan å ena sidan klassisk pragmatism, å andra sidan inflytande från Wittgensteins sena filosofi. Den förmedlande gestalten är främst den senare Quine, dvs. Quine efter publiceringen av Word and Object, 1960. Den unge Quine stod framför allt för avgörande bidrag till såväl den matematiska som till den filosofiska logiken. Bland nu levande filosofer är han, enligt min mening, den störste.

Medan man ibland är böjd att fråga om filosofisk logik och vetenskapsteori fortfarande skall räknas som ”filosofi”, är denna fråga inte på sin plats när det gäller den nu granskade orienteringen i tänkandet. ”Den analytiska strömningens pragmatistiska form” – om man vågar använda detta samlingsnamn för en brokig mängd företeelser – är förvisso äkta filosofi. Däremot har man rätt att fråga om denna filosofi längre rätteligen kan betecknas som ”analytisk”.

”Analys” betyder sönderdelande av en helhet i från varandra åtskilda beståndsdelar. Ett betraktelsesätt som bemödar sig om att förstå helheter på basen av delarnas natur eller verkningssätt kallas ofta meristiskt. Det ”omvända” betraktelsesättet, som försöker göra delarna begripliga utifrån helheten, kallar man holistiskt. Russells och den tidige Wittgensteins logiska atomism är exempel på ett meristiskt tänkesätt. Wittgensteins sena filosofi igen har en påfallande holistisk prägel. Enligt den faller sökandet efter en grundval för kunskapsbyggnaden i form av inte längre delbara ”logiska atomer” liksom också efter en yttersta grund för alla sanningar bort såsom överflödigt. Det är inte språkets möjlighet som skall förklaras: tvärtom är det språkbrukets faktiska verklighet och dess förvecklingar som skall beskrivas som olika ”livsformer” hörande till ”människans naturalhistoria”. Mot denna bakgrund blir också den uppfattning som Wittgenstein uttryckte redan i Tractatus att filosofin inte är någon lära utan en verksamhet, mera förståelig.

Detta sätt att bedriva filosofi främjar en inställning som i en allmän mening kan betecknas som relativism. Begreppsliga skillnader och bestämningar som för en äldre generation analytiska filosofer gällde som skarpa och entydiga ifrågasätts nu. Så t.ex. skillnaden analytisk – syntetisk som Quine redan för många år sedan problematiserat i en berömd artikel. Ytterligare steg på relativiseringens väg var Quines teser om ”obestämdhet vid översättning” (”indeterminacy of translation”) och helhetsberoendet hos språkliga uttrycks referenser och därmed hos sanningsbegreppet. Korrespondensteorin för sanning, som redan långt före Tarski gällde som självklar för en realist, har delvis förlorat sin ställning till förmån för den en gång av idealisterna företrädda koherensteorin. Russells och Moores ”förkastande av idealismen”, som kan betraktas som början till hela den analytiska rörelsen i filosofin, har därmed återigen blivit problematiskt. Tänkandet och världen står inte längre i så skarp inbördes motsättning som i Wittgensteins Tractatus.

Olikheter i verklighetsuppfattningarna kan lätt accepteras, så länge man håller fast vid entydigheten i verkligheten själv. Då finns det hopp om att uppfattningarna med tiden konvergerar mot en slutgiltig sanning. Läget blir annorlunda, om man ser uppfattningar som begreppsligt inkommensurabla. Då handlar det inte längre endast om olika sätt att föreställa sig verkligheten utan – som man lite tillspetsat kunde uttrycka det – om att erkänna olika verkligheter. Denna relativisering av verklighetsbegreppet har gett upphov till livaktiga diskussioner i den moderna kulturantropologin. ”Förståelsen av främmande kulturer” har blivit ett filosofiskt problem – och därmed också rationalitets- eller förnuftighetsbegreppet självt. Bakom de nya sätten att angripa delvis gamla stridsfrågor spårar man nästan överallt inflytanden från den sene Wittgenstein. Här befinner man sig dock långt borta från vad som meningsfullt kunde gälla som ”analytisk filosofi”.

Hermeneutik och kritisk teori

Syftet med det nyss sagda var inte att presentera nyheter i filosofin utan att belysa den ”identitetskris” i den analytiska rörelsen som jag inledningsvis antydde. Frågan om vad som ännu kan räknas som ”analytisk filosofi” är svår att besvara. I många fall är en genetisk anknytning till antingen Cambridge eller Wien det enda kriteriet. Men, som vi har sett, råkar även detta kriterium i gungning när det blir tal om det mångförgrenade inflytandet från den sene Wittgenstein.

Inte heller den ”omvända” frågan, vad som inte är att beteckna som ”analytisk filosofi” kan ges helt entydiga svar. Detta hänger ihop med den synkretistiska och förvirrade bilden av den moderna globala civilisationen överhuvud. För orienteringens skull vill jag dock visa på två företeelser i nutidsfilosofin som är främmande för eller rentav fientliga till andan i den analytiska riktningen, som jag förstår den. De båda är släkt med varandra och har också relationer till sena förgreningar av det tänkesätt som vanligtvis betecknas som ”analytiskt”.

Som den första nämner jag den s.k. hermeneutiken. Hermeneutik är utläggning och tolkning av mening. Fenomen i verkligheten som uttrycker en avsikt eller annars har en mening kallar vi intentionala. Till dessa hör alla yttringar av mänsklig kultur – i motsats till ting och naturföreteelser.

Den principiella skillnaden mellan intentionala och icke-intentionala fenomen leder till en principiell skillnad i vetenskaperna. Det är skillnaden mellan kultur- eller humanvetenskaperna å ena sidan och naturvetenskaperna å andra sidan. Framhävandet av denna skillnad strider mot den uppfattning om vetenskapernas enhet (”Unity of Science”) som de logiska positivisterna målmedvetet företrädde och som förblivit utmärkande också för de vetenskapsteoretiskt orienterade senare analytikerna. Olikheter i uppfattningen av vetenskaperna leder i sin tur till skillnader i metoder och målsättningar för det filosofiska företaget över huvud taget.

Den hermeneutiska strömningen i nutidsfilosofin kan ses som ett återupplivande av Rickerts och Windelbands Baden-nykantianism men framför allt av Diltheys filosofi. En ny pregnans fick riktningen genom Hans-Georg Gadamer. Hans inflytande är också märkbart i de anglosaxiska och latinska länderna. Tack vare denna utbredning har riktningen emellertid förlorat en del av sin ursprungliga egenart. Vem som skall räknas som analytiker och vem som hermeneutiker är inte alltid klart. Det gäller t.ex. en grupp tänkare som jag känner mig besläktad med och som ofta betecknas som nywittgensteinianer. Bland dem skall speciellt nämnas Charles Taylor och Peter Winch.

Hermeneutiken är holistiskt inriktad. Hermeneutikernas holism skiljer sig emellertid från holismen i en Quines eller Sellars’ eller Davidsons pragmatistiska tänkesätt därigenom att den sistnämnda holismen har en naturalistisk, den förstnämnda en humanistisk prägel. Hermeneutikerna strävar efter att fatta människan som ett historiskt-samhälleligt väsen.

I sistnämnda avseende överensstämmer hermeneutiken i stor utsträckning med en annan typ av filosofi, som bemödar sig om att genom filosofisk reflexion klargöra människans självmedvetande och därigenom också kritiskt belysa de samhälleliga omständigheter under vilka hon lever. Det klassiska exemplet på detta slag av ”praxis-relevant” filosofi är marxismen. Som utlöpare av denna kan man betrakta den s.k. kritiska teorin – ofta även kallad Frankfurtskolan. I sin särskilt av Habermas företrädda form utövar riktningen kritik mot den av teknik och vetenskap präglade civilisationen i de västliga industriländerna och dess inflytande på resten av världen. Den analytiska filosofin föddes emellertid i den tekniskt-vetenskapliga framstegstrons tecken och har, i synnerhet i begynnelsestadiet, kraftigt bejakat denna ”moderna” anda, och också i fortsättningen i det stora hela förblivit den trogen. Därigenom har den också – och inte alltid med orätt – utsatts för beskyllningen att vara en försvarare av det bestående. Det betyder naturligtvis inte att företrädare för det analytiska tänkesättet i filosofin inte skulle kunna vara starkt engagerade i tidens samhälleliga och politiska frågor. Men detta engagemang är inte förknippat med deras filosofi. Jag känner av egen erfarenhet till denna splittring. Också om Wittgenstein kan man säga att hans kritiska och till och med fördömande inställning till den samtida civilisationen har föga att göra med hans filosofi.

Filosofins dekonstruktion

Den bild av den analytiska filosofins utveckling som jag försökt teckna blir, ju mer vi närmar oss nutiden, allt dimmigare och smälter till slut oskiljbart samman med helhetsbilden av vår tids filosofi. För några utlöpare av den analytiska rörelsen gäller att de uppnått ”en vetenskaps stadiga gång” – men till priset av att inte längre vara ”filosofiskt intressanta”. För andra gäller att de visserligen förblivit ”filosofiska” – men knappast längre kan betecknas som ”analytiska”. Och bland de sistnämnda råder förvirring.

Enligt några iakttagare av tidskeendet har vi i den två-och-etthalvtusenåriga västerländska filosofihistorien nått fram till en vattendelare. Vi står, heter det, vid slutet av ett långt och mödosamt sökande efter en grundval för all kunskap, efter en världsbild som troget återspeglar den ”sanna verkligheten”. Detta sökande har misslyckats, och detta misslyckande utmynnar i en dekonstruktion av den tidigare filosofiska traditionen. Till denna dekonstruktion, kan man säga, har inte endast den analytiska filosofins kritiker utan också denna filosofi själv på ett avgörande sätt bidragit. Jag tänker då både på dem som i Russells och Wienkretsens anda velat ”förvetenskapliga” filosofin och på dem som i likhet med Wittgenstein uppfattat filosofin som en verksamhet som syftar till att i sista hand göra sig själv överflödig. De har alla arbetat på att av filosofins vändpunkt göra dess ändpunkt – om än inte riktigt i den betydelse av en ny upplysning, som Schlick förutsåg, enligt vilken filosofin inte längre är nödvändig, eftersom man kan tala ”meningsfullt och klart” om alla frågor.

Jag är själv förmodligen alltför djupt förankrad i modern upplysningstradition för att kunna ansluta mig till detta ”postmoderna” perspektiv. Men, anser jag, man kan inte med lätt hjärta skjuta det åt sidan. Ty en sak är säker:

Vi lever i en tid av väldiga andliga och moraliska förändringar. Sådana turbulenser i det andliga klimatet framkallar osäkerhet och också förtvivlan hos människorna och får dem att känna ett behov av nya stöttepelare för sin tro och sin orientering i världen. Sådana stöttepelare erbjuds dem i form av vidskepliga förespeglingar om förment levnadsvisdom och charlatanska frälsningsläror. Den framstående representanten för analytisk filosofi i efterkrigstidens Tyskland Wolfgang Stegmüller talar i ett förord till andra delen av sin Hauptströmungen om en ”semantisk nedsmutsning av människans andliga miljö”, som han, inte oberättigat, jämställer med den fysiska nedsmutsningen av miljön. Jag citerar: ”Aberglaube, Angstreligionen und sich an Absurdität wechselseitig überbietende Ideologien haben die Entwicklung des Menschen begleitet; sie bildeten die negative Kehrseite seines kulturellen Fortschrittes. Erst heute jedoch sind sie zu einer planetarischen Lebensgefahr geworden.” Så långt Stegmüller.

Jag slutar med förhoppningen att vi som betraktar oss som arvtagare till den analytiska traditionen i filosofin är beredda att i vårt tänkande och handlande bekämpa denna fara.

Kommentar

”Analytisk filosofi. En historisk-kritisk betraktelse” är en svensk översättning av von Wrights artikel ”Analytische Philosophie – eine historisch-kritische Betrachtung”, som han ursprungligen skrev på tyska och publicerade i Rechtstheorie 23, 1992. Artikeln baserar sig på öppningsföredraget vid den första kongressen för Deutsche Gesellschaft für analytische Philosophie, som von Wright höll den 9 oktober 1991 i Saarbrücken i Tyskland.

I den här artikeln diskuterar von Wright vidare den analytiska filosofins uppkomst och natur och situationen i den samtida filosofin. Han hade redan varit inne på de här frågorna i några tidigare artiklar (se t.ex. kapitel 9, 12, 13 och 17 i den här utgåvan). Vid början av 1990-talet hade situationen inom filosofin förändrats jämfört med hans översikt i slutet av 1960-talet (kap. 17). von Wright påpekar att den analytiska filosofin med tiden blivit alltmer diffus, och talar om en identitetskris för den analytiska filosofin.

Under 1980-talet blev von Wright känd i de nordiska länderna som en kritisk intellektuell och tidsdiagnostiker, som i sin bok Vetenskapen och förnuftet (1986) analyserade sin samtid och ifrågasatte den västerländska framstegsoptimismen. De här perspektiven förekommer också i von Wrights senare analyser av samtida filosofi. Som han redan hade påpekat i några tidigare artiklar, har analytisk filosofi varit mera bunden till vetenskapligt tänkande och modern framstegsoptimism än andra riktningar inom filosofin. Det var naturligt att hans nya inställning till sin samtid också i viss mån påverkade hans bild av den analytiska filosofin och dess framtid.

Texten återges efter boken Huvudinnehåll. Tolv filosofiska uppsatser tillägnade Bengt Hansson, red. Åke Andersson & Nils-Eric Sahlin, Nora: Nya Doxa 1993, s. 207–232. Översättningen från engelska är av Stig Nystrand. (Publikation nr 427 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

von Wright, Georg Henrik 1986, Vetenskapen och förnuftet. Ett försök till orientering, Helsingfors: Söderström.

Logik och filosofi under 1900-talet1

1.

I mitt föredrag skall jag försöka bestämma logikens betydelse för vårt sekels filosofi. Försöket är med nödvändighet subjektivt. Resultatet kan bli olika beroende på om den som värderar är i första hand logiker eller i första hand filosof. Jag betraktar mig själv som filosof, en filosof som i snart sextio år på nära håll har följt och, i viss utsträckning, också deltagit i logikens utveckling.

Det mest utmärkande draget i 1900-talets filosofi har, som jag ser det, varit logikens återupplivande och dess aktiverande roll i ämnets utveckling i stort. Pånyttfödelsen skedde omkring sekelskiftet. Den pånyttfödda logikens inträde på den filosofiska scenen kungjordes av rörelser med ursprung i Cambridge och i Wien, vilka senare smälte samman och vidgades till en mångförgrenad tankeriktning känd som analytisk filosofi. När nu detta sekel närmar sig slutet kan vi se, tror jag, tecken på logikens avtagande inflytande på filosofins utveckling.

Vårt tidevarv var inte det första i historien som fått bevittna logikens uppgång till en framträdande ställning i filosofin. Under den västerländska filosofins bana har det hänt minst två gånger förut. Första gången var i det antika Grekland, under tredje och fjärde århundradet f. Kr. Logikens andra stora epok inträffade under den kristna medeltiden. Den hängde samman med den genom araberna förmedlade återupptäckten av Aristoteles och den varade ungefär från mitten av 1100-talet till mitten av 1300-talet.

Mellan dessa toppar låg logiken i ”vintersömn”. Den senaste vintersömnen varade nästan ett halvt årtusende – från mitten av 1300-talet till mitten av 1800-talet. Även under denna period fanns det emellertid logiker med stor kraft och skärpa. Den störste av dem var Leibniz. Men hans inflytande som logiker på den tidens filosofiska klimat var litet. Det var inte förrän i början av vårt sekel, då Louis Couturat publicerade sin La logique de Leibniz och ett antal oredigerade fragment, som logikern Leibniz upptäcktes. Under mellantiden respekterades logiken för sina tidigare resultat men ansågs inte förmögen till någon betydelsefull fortsatt utveckling. Denna inställning sammanfattas i Kants välkända diktum att logiken efter Aristoteles ”keinen Schritt vorwärts hat tun können, und also allem Ansehen nach geschlossen und vollendet zu sein scheint.”2

2.

Det som vi nuförtiden i allmänhet förstår med ”logik” har inte alltid kallats så.

Även om ordet har grekiska rötter använde Aristoteles det inte som beteckning på de av hans arbeten som vi nu betraktar som hans logiska. De hade från början ingen gemensam beteckning alls. Deras namn, Organon (”instrument”), härstammar från första århundradet f. Kr. Stoikerna använde tämligen konsekvent termen dialektik om det vi skulle kalla logiska studier. Denna term fördes vidare till medeltiden genom den sena antikens latinska tradition. Ett av de tidigaste arbetena som markerar logikens återupplivande är Abelards Dialectica. Samma författare använde emellertid också beteckningen ”logica”, vilken därefter blev den gängse under skolastikens guldålder – endast för att ännu en gång få vika undan till förmån för rivalen ”dialectica” under renässansen. Senare återuppstod även beteckningen ”Organon”.3 I tyska skrifter under 1700- och 1800-talet användes ofta ”Vernunftslehre” och ”Wissenschaftslehre”.4

Den en gång inflytelserika Logique ou l’art de penser (1662), även känd som Port Royal-logiken, tycks ha haft avgörande betydelse för återupprättandet av namnet ”logik”. Detta inträffade emellertid samtidigt med en nedvärdering av den medeltida traditionen och försök att skapa något mer i linje med den nya naturvetenskap som började framträda. Port Royal-logiken är inte ”logik” i vår mening. Den liknar snarare vad vi skulle kalla ”metodologi”, ett ”tänkandets hjälpmedel” som boktiteln säger.

Kant, som ansåg den aristoteliska logiken ur stånd att utvecklas, ville förnya ämnet genom att skapa något han kallade en transcendental logik. Den skulle behandla ”ursprunget till, omfånget hos och den objektiva giltigheten av” kunskap a priori – ”rent rationell” kunskap.5 Och Hegel, som enligt vad det sägs6 mer än någon annan är ansvarig för att termen ”logik” slutgiltigt befästes, säger ordagrant att tiden har kommit då de föreställningar som förut förknippats med ämnet ”fullständigt skall försvinna och denna vetenskaps [alltså logikens] ställning helt skall förändras”.7

Hegel blev inte utan framgång i sin reformistiska iver. Det som senare har blivit känt som Hegeliansk eller dialektisk logik har haft fotfäste i filosofin ända fram till idag. Men det är inte det som jag hade i tankarna när jag gav logiken en framträdande plats i vår tids filosofiska kultur. Långt därifrån!

Det är typiskt för de terminologiska svängningarna att när den verkliga ”logica rediviva” trädde in på den filosofiska scenen under detta sekels första decennier ville också den ha ett eget namn. Couturat föreslog neologismen logistique8; på tyska blev det Logistik. Tanken var att betona inte bara ämnets nyhet utan också skillnaden både mot de närmast föregående århundradenas korrupta logik och mot de som obsoleta betraktade aristoteliska och skolastiska traditionerna.9 Det var i denna ”modernitetens anda” som till exempel jag själv tränades i logik som ung student. Att termen ”logistic” aldrig fick en omfattande spridning i engelska beror antagligen på det faktum att pluralformen av ordet i detta språk redan hade en etablerad annan betydelse.10 I stället användes länge attributen ”mathematical” och ”symbolic” för att skilja den nya logiken från dess tidigare former.

3.

Med tanke på den terminologiska förvirringen och mångfalden av traditioner är det nödvändigt att säga några ord om vad jag förstår med logik.

Kant tycks ha varit den första att använda termen ”formell” för logik i traditionen från Aristoteles och skolastiken.11 Logiken studerar de strukturella aspekterna av de förnuftsenliga processer som vi kallar argument, slutledning och bevis. Den formulerar regler för hur man bedömer riktigheten av övergången från premisser till slutsatser – inte regler för bedömning av sanningen hos premisser eller slutsatser i sig. Detta ger logiken dess formella karaktär – och det var med tanke på detta som både Kant och Hegel klagade över ämnets ”sterilitet” och brist på innehåll.

Den formella logikens ”innehåll” består av begrepp, kunde man säga. Logiken studerar dem inte med avseende på deras yttre relation till världen utan med avseende på deras inbördes relationer – huruvida de är förenliga eller oförenliga. Detta kallar vi ”begreppsanalys”. I enklaste fall tar den sig uttryck i aristoteliska definitioner i form av differentia specifica (artskillnaden) inom genus proximum (närmast högre släktbegrepp). I mer komplexa och intressanta fall konstrueras begreppsliga nätverk eller ”fält” vars strukturella egenskaper ger innebörd åt de ingående termerna. Formaliserade axiomatiska system är exempel på sådana konstruktioner. Hilbert gav dem det träffande namnet ”implicita definitioner”.

Studiet av slutledningar och meningsrelationer mellan begrepp utgör logikens två huvuduppgifter. Någon skulle kanske vilja skarpare skilja de två aspekterna från varandra och tala om dem som respektive ”formell logik” och ”begreppsanalys”. Båda synsätten kan rättfärdigas. Faktum kvarstår att det är den nära förbindelsen mellan de två som gett filosofin i vårt sekel dess starka ”logiska prägel”.

4.

När en av filosofins många underavdelningar – det må vara metafysik eller etik eller logik – får en speciellt framskjuten ställning, hänger detta vanligen samman med andra karaktäristiska drag i tidens kulturella fysionomi. Detta gäller också de tre epoker i den västerländska kulturen då studiet av logik varit på topp.

I filosofins historia följde fjärde och tredje århundradet f. Kr. efter den period som brukar benämnas efter sofisterna. Den hade varit en period av barnslig glädje över den nyupptäckta makt som orden (logoi) besitter och som visar sig i bruk och missbruk av argument för att avgöra tvister i domstolar eller på marknadsplatsen. Utmaningen att kritiskt reflektera över dessa tidiga utbrott av otämd rationalitet gav upphov till den filosofiska tradition vi känner som sokratisk och, inom dess ram, det mer specialiserade studium av tänkandets former som vi kallar logik. Vid den tiden gjordes också de första försöken att systematisera den matematiska kunskapen – såsom Eudoxos’ proportionslära och de för-Euklidiska försöken att axiomatisera geometrin.

Den kulturella ram inom vilken den medeltida skolastiken blomstrade var mycket annorlunda. Matematik och naturforskning befann sig vid ett lågvattenmärke. De rationella bemödandena vid denna tid hade som mål att förklara och tolka de kristna skrifternas logos. Urartade former av denna verksamhet fick rykte om sig att ägna sig åt hårklyverier. Men det bör kommas ihåg att ”håren” som klövs var begrepp och att ”klyvningen” när den utfördes skickligt var en så skarpsinnig begreppsanalys att den kan konkurrera med det bästa i vårt eget sekel.

De olyckor som drabbade Europa under 1300-talet medförde att det gick utför också för den kristna medeltidens intellektuella kultur. En ny uppfattning om världen och människans plats i den tog gradvis form. Den baserades på ett studium av naturfenomenen med matematiken som hjälpmedel. Skolastiken föll i vanrykte och logiken försjönk i den halvtusenåriga sömn som jag redan omnämnt.

Vad var orsaken till logikens återupplivande under den senare delen av 1800-talet? Man kan söka den i det faktum att den västerländska vetenskapen vid denna tid uppnått en sådan mogenhet att den kunde reflektera kritiskt över sina egna rationella grunder. Eftersom matematiken var den nya vetenskapliga världsbildens redskap var det bara naturligt att reflektionen skulle inledas av människor som själva var i första hand matematiker, såsom den moderna logikens två fäder: Boole och Frege.

Deras respektive sätt att närma sig ämnet var emellertid högst olika.12 Boole, liksom hans samtida Augustus de Morgan, såg som sin uppgift att tillämpa matematiska metoder på traditionell logik. Denna linje fortsattes av bland andra Peirce och Schröder. Freges mål var ett annat. Han ville ge matematiken en säker grund i den rena logiken. För att uppnå detta räckte det inte med att återuppliva logiken, han måste också omforma den.

5.

Revitaliseringen av logiken härstammar alltså från forskning om matematikens grunder.

Den linje som Frege påbörjade och som fördes vidare av Russell var emellertid bara en av flera. I ljuset av den senare utvecklingen är det kanske bättre att beskriva Freges och Russells angreppssätt som ett försök att ge matematiken en mängdteoretisk grundval än som ett försök att härleda matematiken från en rent logisk grund. Bakom logicisternas ansträngningar skönjer man tydligt Cantors gestalt.

Ett annat sätt att närma sig grundvalsproblemen markeras av Hilberts uppfattning om matematiken som en familj av axiomatiserade formella kalkyler vilkas konsistens, fullständighet, oberoende och andra ”perfektionsegenskaper” skulle undersökas inom ramen för en metamatematik. Hilberts program är på sätt och vis ett återupplivande av Leibniz’ idé om en calculus ratiocinator (ett räknande förnuft) som utför sina beräkningar i en characteristica universalis (ett universellt treckensystem).

En tredje satsning, slutligen, var Brouwers intuitionism. Den hade en föregångare i Kroneckers konstruktivism samt Borels och Poincarés ”semi-intuitionism”. Brouwers uppfattning om logikens roll var mycket olik både Freges/Russells och Hilberts.13 Den bittra polemiken mellan ”intuitionister” och ”formalister” bär vittnesbörd om detta. Genom att kasta tvivel över en av den traditionella logikens hörnstenar, nämligen lagen om det utslutna tredje, var Brouwer och hans anhängare också pionjärer för det som idag kallas icke-standard eller icke-klassisk logik.

Logicism, formalism och intuitionism var de tre huvudskolor som – i inbördes rivalitet med varandra – dominerade scenen under det jag ville kalla den pånyttfödda logikens ”heroiska tid”. Den varade omkring ett halvt sekel, från Freges Begriffsschrift (1879) och Grundlagen der Arithmetik (1884) till publiceringen av första volymen av Hilberts och Bernays monumentala Grundlagen der Mathematik (1934). I egenskap av en som fick sin skolning under denna tidsålders efterdyningar kan jag inte låta bli att se tillbaka på den med ett visst mått nostalgi. Denna era avslutades med en dramatisk klimax. Jag skall strax återvända till det. Men först måste vi ta en titt på den nya logikens mer omedelbara återverkningar på filosofin.

6.

Tidigare brukade det sägas att logiken studerar ”tankens lagar”. Så löd titeln på Booles magnum opus. Men det sades också att logiken inte handlade om (de lagar som styr) psykologiska tankeprocesser. Vilken aspekt av tänkandet studerade då logiken? Man kunde svara: tänkandets artikulering i språket. Språket är så att säga det råmaterial som logiken arbetar med. (Grekiskans logos är flertydigt och betyder både språk och förnuftigt resonemang.) En period då logiken intar en förgrundsposition i filosofin är också med nödvändighet en period i vars intellektuella kultur språket spelar en framträdande roll.

Detta gäller i högsta grad logikens guldålder under antiken. Den sofistiska rörelsen var ett utbrott av översvallande förtjusning över upptäckten av språket som logos, dvs. som ett instrument för att argumentera, övertala och bevisa. Disciplinerna logik och grammatik föddes som tvillingar ur denna övertygelse.

Också den skolastiska logiken har beskrivits som en Sprachlogik – en språklogik.14 En omåttligt intresse för de språkliga spetsfundigheter som blivit kända som ”sofismata” tycks ha varit en bidragande orsak till att det skolastiska tänkandet under sin senare tid föll i vanrykte.

Att filosofin har genomgått en ”vändning mot språket”15 under vårt sekel har blivit en allmänt vedertagen sanning. I så hög grad att man kan känna sig frestad att se logiken som en bland många grenar på språkforskningens träd; andra områden är teoretisk lingvistik, datavetenskap (computer science) samt artificiell intelligens-forskning och informationsbehandling. Men detta skulle innebära en förvrängning av det historiska perspektivet. Till skillnad från de antika tänkarna, för vilka logiken växte fram ur ett intresse för språket, var det för oss återupplivandet av logiken som medförde att språket blev centralt i filosofin. Här fick Freges arbeten ett stort inflytande. Men det är värt att notera att språkfilosofen Frege ”upptäcktes” avsevärt mycket senare än logikfilosofen Frege. Denna renässans för Freges inflytande och för Fregestudier ägde rum först i och med logikens ”vändning mot semantiken” omkring seklets mitt.

Hilberts intresse för de fragment av språk som vi kallar kalkyler påverkade föga språkfilosofins utveckling.16 Inte heller Brouwers arbete utövade ett direkt inflytande. Men Brouwers attack mot formalismen är, vilket förtjänar att uppmärksammas, också en kritik mot uppfattningen av språket som en artikulering av de intuitioner vilka ligger bakom det matematiska tänkandet. Genom sina tankar om språkets gränser, och genom vissa andra idéer, är Brouwer en förelöpare till den filosof som mer än någon annan har bidragit till att göra språket till huvudtema för det samtida tänkandet.

7.

Även om Wittgenstein aldrig omfattade den logicistiska ståndpunkten i matematikens filosofi så står han i Tractatus stadigt på Freges och Russells axlar. I den bild som jag är i färd med att teckna intar den boken en framträdande plats.

Det skulle vara helt fel att betrakta Wittgensteins bidrag till logiken som begränsat till upptäckten av metoden med sanningstabeller för satslogiken och uppfattningen att logiska sanningar är sanningsfunktionella tautologier. (Idén om sanningstabeller har en lång tradition, den går tillbaka till långt före Wittgenstein.)

Först och främst är Tractatus en undersökning om språkets möjlighet. Hur kan tecken ha mening? Wittgensteins svar var bildteorin: namnens (ordens) konfiguration i satsen reflekterar isomorft tingens konfiguration i världen. Språkets väsen är världens väsen – deras gemensamma logiska form. Denna är emellertid dold av det existerande språkets ytgrammatik. Språkets logiska djupstruktur är ett postulerat ideal som visar sig i meningsfullt tal; men den kan inte, eftersom den redan är förutsatt, beskrivas i språket.

Om vi bortser från bildteorins egendomligheter, för att inte säga excentriciteter, och den mysticism som omger distinktionen säga-visa så reflekterar logiksynen i Tractatus allmänt omfattade och djupt rotade uppfattningar om logisk form, nödvändighet och sanning. Detta bekräftas indirekt genom den kyla, eller t.o.m. fientlighet, med vilken logiker och matematiker fram till helt nyligen bemötte den delvis förintande kritik som Wittgenstein senare riktade inte bara mot sina egna tidigare uppfattningar om logik utan mot logisk-matematisk grundvalsforskning i allmänhet.

Den ”logikmetafysik” – som jag skulle vilja kalla den – som framställs i Tractatus har överlevt och dessutom har den återupplivats under senare år. Jag tänker på utvecklingslinjer i lingvistik och i den delvis datorinspirerade medvetandefilosofi som representeras av kognitions och artificiell intelligens-forskning.

”Språket Långt Borta”17 som Wittgenstein hade postulerat för att förklara hur språket, så som vi erfar det, är möjligt har åter väckts till liv genom lika spekulativa idéer om medfödda grammatiska strukturer och om ett osägbart tänkandets språk (på engelska kallat ”mentalese”) vilka antagits vara nödvändiga för att förklara barnets förmåga att införlivas i en språkgemenskap. Chomsky återupplivade grammaire universelle eller ”cartesianska lingvistik” är likaså en ”kristallstruktur” av den typ som Wittgenstein i Tractatus hade postulerat för logiken.18

Enbart av dessa skäl tror jag att Wittgensteins kritik har ett budskap som är värt att beaktas också av den nutida språk- och medvetandefilosofin. Likheten mellan åsikterna i Tractatus och dessa senare tidsfenomen har inte undgått uppmärksamhet.19 Men graden av överensstämmelse har ännu inte blivit föremål för en så noggrann undersökning som den förtjänar.20 Den nuvarande situationen i kognitions- och språkforskningen visar intressanta paralleller till det sökande efter ”grundvalar” som tidigare under detta sekel gav logiken en central plats i matematikens filosofi och som nådde vad jag skulle vilja kalla en självförintande klimax i Wittgensteins Tractatus.

8.

”Varje filosofiskt problem”, skrev Russell vid randen av första världskriget, ”kommer, när det utsätts för den analys och reningsprocess som är nödvändig, att visa sig vara antingen inte alls verkligt filosofiskt eller också … logiskt.”21 Men han sade också att den typ av filosofi som han förespråkade och som hade ”trängt in i filosofin genom en kritisk undersökning av matematiken” ännu inte hade ”många helhjärtade anhängare”.22 I det avseendet åstadkom den rörelse som kallas logisk positivism en stor förändring under åren efter kriget. Den hade sitt ursprung i den s.k. Wienkretsen och liknande grupper i Centraleuropa bestående av vetenskapligt inriktade filosofer och filosofiskt inriktade vetenskapsmän.23 Man såg en ny tidsålder i mänsklighetens intellektuella historia gry: filosofin hade efter lång tid äntligen uppnått ”den sicheren Gang einer Wissenschaft.”

Filosofin skulle, med Carnaps inflytelserika formulering, bli det vetenskapliga språkets logiska syntax. Detta var en extrem åsikt och den var i sitt ursprung förknippad med synsätt som ärvts från tidigare positivistisk och sensualistisk filosofi; det gällde frågan om hur en logisk konstitution av verkligheten, ein logischer Aufbau der Welt, skulle genomföras.

Det är nu för tiden vanligt att betrakta den logiska positivismen som död och begraven. Man skall emellertid komma ihåg att rörelsen besegrades och undanträngdes huvudsakligen tack vare den självkritik som växte fram i dess egen krets. Denna kombination av utveckling och självförstörelse är kanske unik i tänkandet historia. Åtminstone känner inte jag till något liknande fall. Ett resultat var att en snäv uppfattning om filosofi som vetenskapslogik gradvis kom att ersättas av en uppfattning om filosofin som logisk analys av alla typer av språkliga resonemang. För att kunna göra en rättvis bedömning av den logiska positivismen är det nödvändigt att betrakta rörelsen som det källflöde som så småningom växte till den analytiska filosofins breda ström med dess mångfald av förgreningar. Ingen skulle förneka att detta är en huvudlinje – jag skulle till och med säga huvudlinjen – i vårt sekels filosofi. Det är på basis av det faktum att dess ursprung var matematisk grundvalsforskning, som sedan utvidgades till de logiska verktygens användning i begreppsanalys av vetenskapligt språk och, till slut, också av vardagsspråket som jag hävdar att logiken givit filosofin dess särskilda hallstämpel under vårt sekel.

9.

Det jag kallade ”den heroiska tiden” i logikens historia tog slut under 1930-talet. Övergången till en ny era24 markerades av två händelser, själva av ”heroiska” mått. En var Gödels upptäckt av formaliserade kalkylers ofullständighetsegenskaper; den andra Tarskis semantiska teori om sanning. Det finns dessutom ett inre samband mellan dessa två insatser.25

Gödels ofullständighetsteorem hade allvarliga återverkningar på det formalistiska axiomatiseringsprogrammet, konsistensbevis och frågor om avgörbarhet. Det drog upp gränser för idén – av Leibnizianskt ursprung – att allt förnuftigt resonerande skulle kunna formaliseras i syntaktiska strukturer och att bevisföring är en jeu de charactères, ett spel med tecken utan hänsyn till deras innebörd. Tarskis därmed sammanhängande resultat innebar ett överskridande av det syntaktiska synsättet. Det kompletterades med ett semantiskt. Därigenom blev relationen mellan språkets struktur och språklig mening möjlig att behandla på exakt sätt. Det oerhört fruktbara området modellteori är ett resultat av att språkets semantiska dimension gjordes tillgänglig för logiken. För den fortsatta utvecklingen inom området har också Tarskis senare arbeten varit avgörande och fruktbringande. Betydelsen av hans pionjärarbete minskas inte av det faktum att, i ett historiskt perspektiv, grundläggande idéer i modellteorin går tillbaka på tidigare arbeten av Skolem och Lövenheim.

Gödels inverkan på formalisternas program var visserligen förödande för Hilbertskolans mer vittsyftande, filosofiska aspirationer men gynnade samtidigt dess mindre vittsyftande mål avsevärt. Bevisteorin berikades med metamatematikens aritmetisering och med teorin om beräkningsbara och rekursiva funktioner.

Något liknande skedde inom den logiska utvecklingslinje som härstammar från Frege och Russell och som fördes vidare under 1930-talet, tydligast i den unge Quines arbeten. Antinomierna visade sig vara allvarligare stötestenar än de hade förefallit i ljuset av Russells tidiga försök att övervinna de svårigheter som hotat att kullkasta Freges system. De semantiska antinomierna, som Lögnaren, fordrade utvidgningar utöver typteorin, men inget lösningsförslag kan betraktas som slutgiltigt. Den grund för matematiken som sökts i logiken omformades gradvis till en mängdteoretisk grundval. Eftersom mängdteorin själv är en kontroversiell gren av matematiken kom därmed en annan uppgift att inta en framskjuten ställning, nämligen den att klargöra de axiomatiska och begreppsliga grunderna för Cantors paradis. Också om de svårigheter som den logicistiska ståndpunkten mötte kan sägas ha omintetgjort dess grundares ursprungliga förhoppningar, så står denna arvtagare till deras program kvar och är, enligt min mening, den filosofiskt mest utmanande sidan av dagens matematiska grundvalsforskning. Det är inte överraskande att Gödel, den måhända mest filosofiskt sinnade matematiska logikern under detta sekel, senare huvudsakligen inriktade sina ansträngningar på arbete inom detta område.

Den tidiga grundvalsforskningens tredje huvudlinje, intuitionismen, ändrade också riktning. 1930 kodifierade Heyting i ett formellt system de logiska regler som ansågs acceptabla från en intuitionistisk utgångspunkt. Därigenom skapade han ett redskap som har visat sig mycket användbart för det matematiska studiet av bevis och således också som stöd för den del av Hilberts program som förblev opåverkad av Gödels upptäckter. Med tanke på den hätska ton som en gång förbittrade striden mellan formalister och intuitionister, inte minst mellan grundarna av dessa två skolor,26 kan deras försoning i bevisteorins senare utveckling t.o.m. framstå som en smula ironisk.

Brouwer själv ansåg att inget formellt regelsystem kan fånga alla matematiskt sunda intuitioner. Därför kunde han inte anse Heytings resultat vara av större betydelse. Om Gödels resultat lär han ha sagt att kärnpunkten i dem hade varit uppenbar för honom långt innan Gödel lade fram sina bevis.27

Genom sitt avvisande av idén om logiken som en grundval för matematiken kan Brouwer sägas antecipera den senare Wittgensteins inställning. Wittgenstein delade också intuitionisternas konstruktivism och deras kritiska förhållningssätt till några av den klassiska logikens grundläggande principer.

Den klimatförändring inom logiken som skedde efter 1930-talet skulle jag vilja beskriva som en ”avförtrollning” (Entzauberung) i Max Webers mening.28 De storartade drömmar och visioner som närts inom de formalistiska, intuitionistiska och logicistiska skolorna miste sin filosofiska fascination. Vad som återstod och växte fram ur dem var nykter, solid vetenskap (”science”). Den disciplin som hade varit den nya logikens mor, nämligen matematiken, tog tillbaka sin avkomma till hemmets lugna vrå.

Logikens hemkomst sågs emellertid på sina håll med misstänksamhet bland familjens etablerade medlemmar. Redan under seklets tidiga år hade Poincaré kritiserat les logisticiens för att de utgav sig för att förse matematiken med ”vingar” (ailes) men att det enda de försett den med var en ”ledstång” (lisière), inte ens en särskilt tillförlitlig sådan.29 Vid mitt först möte med Tarski några år efter kriget berättade han om de svårigheter och den frustration han hade upplevt under sina försök att få matematisk logik respekterad vid Berkeleys matematikinstitution. Jag minns en liknande reaktion från det matematiska etablissemanget i mitt eget land; det klagades över att några av de mest lovande studenterna hade lämnat ämnet och övergått till filosofi. Nu, fyrtio år eller mer senare finns inte längre denna inställning kvar inom den matematiska professionen, utom möjligen i delar av världen som ännu knappast berörts av den moderna utvecklingen.

10.

När den moderna logikens historia betraktas som en ”rationell sanering” inom områden i begreppslig kris eller förvirring är omdömet befogat, att den mest spännande utvecklingen i logisk teori efter andra världskriget har varit modallogikens återfödelse. Studiet av modala begrepp hade blomstrat i den aristoteliska traditionen – inte bara hos dess upphovsman utan också i dess medeltida fortsättning. Under den renässans som inleddes med Boole och Frege var emellertid detta studium länge försummat. När det äntligen återupplivades i arbeten av Lukasiewicz och C. I. Lewis blev återfödelsen en sorts missfall. Skälet var att den tog formen av en kritik av Russells logik. Modallogik betraktades som ett ”icke-klassiskt” alternativ eller t.o.m. en rival till den.

Det var först när modallogik inte längre uppfattades som ett alternativ till Russells och Freges logik utan som en ”överbyggnad” på dess grundval som det logiska studiet av modaliteter fick en lyckosam start i den moderna tiden. Denna uppfattning vann inte terräng förrän efter andra världskriget, även om den under 1930-talet föregripits av Gödel och Feys.

Ett resultat av denna återstart blev något som kunde kallas en ”generell teori om modaliteter”. I stället för ”generell teori” kunde man också tala om en familj av relaterade ”logiker” med liknande formell struktur. Dessa sidoskott på den traditionella modallogikens gamla stam har blivit kända som epistemisk, doxastisk, prohairetisk, deontisk och interrogativ logik. Historisk forskning har visat på föregångare till många av dem i den antika och medeltida traditionen eller hos Leibniz, detta oerhörda logiska geni vars frön huvudsakligen föll i hans samtids ofruktsamma jord.

En sak som har gjort studiet av modala begrepp kontroversiellt är dess problematisering av en av de grundläggande logiska principerna – också den av Leibnizianskt ursprung – nämligen lagen om substituerbarhet salva veritate (dvs. med bevarande av sanningsvärdet) av termer som står för samma sak. Sådan substituerbarhet i satser kännetecknar det som kallas extensionalitet i logiken. Ett logiskt system som bestrider eller begränsar giltigheten av Leibniz’ princip kallas intensionalt. Modallogiken kan därför betraktas som ett delområde inom det mer omfattande studiet av intensional logik.

Redan Frege hade riktat uppmärksamheten på extensionalitetens begränsningar i doxastiska och epistemiska kontexter. Formella operationer i intensionala kontexter, särskilt användningen av kvantifikatorer, har förfallit tvivelaktiga och osunda för många konservativt lagda logiker. Framför allt Quine har varit en skarpsinning och ståndaktig kritiker av modallogik och annan intensional logik. Men hans kritik har också blivit en utmaning och gett en yngre generation logiker, som delvis har följt Quine i spåren, inspiration att rensa upp i djungeln av modala och intensionala begrepp och därigenom skapa ett respektabelt forskningsområde. Uppfinningen av den mycket kraftfulla teknik som kallas möjlig-värld-semantik har bidragit till detta. Den Leibnizianska klangen i namnet är inte en ren tillfällighet.

Genom dessa senare utvecklingslinjer har studiet av modal och intensional logik blivit mindre och mindre ”filosofiskt” och mer och mer matematiskt-tekniskt raffinerat. Ytterligare en ”rationell sanering” håller på att ske: ett från början kontroversiellt område lämnas över från filosofiskt lagda logiker till logiskt lagda matematiker.

11.

Modallogik, liksom intensional logik i allmänhet, kallas i vissa kretsar fortfarande ”icke-klassisk”. Det finns ingen allmänt accepterad uppfattning om vad som skall eller inte skall kallas ”klassiskt” i logiken. Så länge som modallogik betraktades som ett alternativ till någon redan kanoniserad struktur skulle beteckningen kunnat vara befogad. Men modallogik är inte ett ”alternativ” till den logik som systematiserades av Frege och Russell – åtminstone inte till den del av den som kallas första ordningens logik och som består av de två skikten sats- och predikatlogik.

Ett sätt att skilja klassisk från icke-klassisk logik som skär djupare både historiskt och systematiskt är följande: Klassisk logik accepterar den obegränsade giltigheten av två grundläggande principer som först formulerades av Aristoteles och senare blev kända som Motsägelselagen (egentligen: Lagen om den uteslutna motsägelsen) och Lagen om det uteslutna tredje (tertium non datur). Båda är grundläggande också i Freges och Russells logik. Att ifrågasätta den ena eller den andra av dem är liktydigt med att betvivla att det som ibland kallas det logiska rummet kan delas upp i två uttömmande och varandra uteslutande delar.

Tvivel på en sådan uppdelnings uttömmande karaktär förekom även hos logikens skapare själv. (Jag tror ändå inte att det är riktigt att tolka Aristoteles diskussion om ”sjöslaget” i nionde kapitlet av Peri Hermeneias som ett förnekande av den universella giltigheten av tertium non datur.) Samma tvivel återuppstod under medeltiden – tillsammans med trevande försök att bemöta tvivlen genom att konstruera en flervärd (polyvalent) logik. Inom den moderna logiken återupptogs sådana försök av Lukasiewicz. Hans storslagna vision om en flervärd logik som en generalisering av den klassiska logiken visade sig likväl inte vara så fruktbar som dess upphovsman hade föreställt sig. Idén om flervärdhet har nyttiga tekniska tillämpningar. Men uppfattningen att den skulle utgöra en finare indelning av det logiska rummet än dikotomin sann-falsk leder till svåra tolkningsproblem. Det är därför tvivelaktigt om flervärdeslogik ens skall räknas som icke-klassisk i den mening som jag här tänker på.

En mer betydelsefull kritik mot Lagen om det uteslutna tredje och några andra med den sammanhängande ”klassiska” idéer, såsom Principen om dubbel negation, kom från Brouwer och intuitionisterna. Som redan nämnts har formaliserad intuitionistisk logik visat sig vara ett användbart begreppsligt hjälpmedel i bevisteoretiska studier. Den tillhandahåller den logiska ryggraden i ett konstruktivistiskt sätt att uppfatta existensbegreppet i matematiken; den är också användbar när det gäller att klargöra begreppet aktuell oändlighet. Att räkna med ”sanningsvärdesluckor” har blivit standard inom många undersökningsområden där man har att göra med begrepp med begränsad definierbarhet eller med vag innebörd. Lagen om det utslutna tredje kan knappast längre räknas som ett kontroversiellt ämne i logikens filosofi.

Den andra av den klassiska logikens grundstenar, Motsägelselagen – som förbjuder ”överlappning”av sanningsvärden – har till helt nyligen stått stadigare och varit mindre utsatt för angrepp. Tvivel på den skär därför när de väl uppkommit mycket djupare i logikens grundvalar än tvivel rörande tertium non datur.

Redan Aristoteles insåg att det kan finnas problem här. De första bland de moderna som såg möjligheten av en icke-klassisk öppning var Lukasiewicz och ryssen Vasiliev.30

Genom hela tänkandets historia har antinomier varit en huvudvärk för filosofer – och sedan mängdteorins uppkomst också för matematiker. Antinomier visar hur till synes oklanderliga logiska slutledningar leder till slutsatser vilka motsäger varandra. Om detta betraktas som oacceptabelt måste man söka efter något fel i resonemanget – och fastställa regler för hur man undviker olyckan. Detta är vad Russell gjorde genom sin typteori och Principen om ond cirkel (Vicious Circle Principle).

Förekomsten av en motsägelse inom ett slutledningssystem, till exempel ett axiomatiskt system, tycks dessutom ha den katastrofala följden att allting blir härledbart inom systemet, vilket trivialiserar det eller, som man också säger, ”spränger det i luften”. Hilberts arbete syftade delvis till att bevisa att sunda system är immuna mot sådana katastrofer. Detta förutsatte att meta-bevisens logik har den önskade immuniteten. Hilbert såg en garanti för detta i vad han kallade finite Einstellung – ”den finitistiska ståndpunkten” – som endast tillåter finite Schlussweisen (finita slutledningsformer).

Ett annat sätt att bemöta den utmaning som motsägelser innebär är att skärskåda själva begreppet logiskt konsekvens. Motsägelser måste kanske förkastas som varande falska. Men måste de ha de katastrofala följder som den ”klassiska” logiken tycks godta i kraft av vad som ibland kallas Duns Scotus’ lag, efter skolastikens doctor subtilis. Försök att modifiera den klassiska synen på logisk konsekvens eller ”entailment” har utgjort den drivande kraften bakom den satsning som kallas relevanslogik. Ett nyare och radikalare steg i samma riktning kallas parakonsistent logik. Ett av dess mål är att visa hur motsägelser kan ”inrymmas” inom slutledningssammanhang utan risk för trivialisering eller kollaps.

Dessa icke-klassiska utvecklingslinjer under de senaste årtiondena har funnit en oväntad men inte, tror jag, särskilt pålitlig bundsförvant i Hegelianskt inspirerad dialektisk logik. Det bästa som man kan hoppas på är att behandlingen av dialektiken med de formella verktyg som tillhandahålls av parakonsistent och andra former av ”avvikande” logik (”deviant logic”) kommer att bidra till en avmystifiering av de drag som gjort den rationellt svårgripbar. På liknande sätt kan dessa nya verktyg bidra till att det Wittgenstein kallade ”matematikernas vidskepliga skräck och vördnad för motsägelse”31 skärs ner till sina rätta proportioner.

Klassisk logik, dvs. Freges och Russells logik, kan kallas en underbyggnad på vilken de olika förgreningarna av modallogik och intensional logik vilar. På liknande sätt kan de två huvudformerna av icke-klassisk logik, den intuitionistiska som tillåter sanningsvärdesluckor och den parakonsistenta som tillåter överlappningar mellan sanningsvärden, fungera som underbyggnader på vilka en mångfald av alternativa epistemiska, deontiska och andra logiker kommer att växa upp och odlas vidare. Men sådana utvecklingslinjer befinner sig ännu i sin tidiga barndom.

12.

Jag har försökt se logikens utveckling under detta sekel som en serie gradvisa framsteg från en filosofisk fascination över en grundvalskris i matematiken och oreda som följt återupptäckten av studienområden som legat länge i träda till ökad klarhet, exakthet och begreppslig besinning. Men logiken sålunda transformerad upphör att vara filosofi och blir vetenskap (”science”). Antingen förenas den med en av de gamla vetenskaperna eller också bidrar den till att skapa en ny. Logiken smälte in i det mångförgrenade ämnet matematik, men också i sådana nykomlingar på den vetenskapliga arenan som datavetenskap och kognitionsforskning, cybernetik och informationsteori, allmän lingvistik – områden som samtliga har en stark matematisk slagsida.

Att delar av filosofin förvandlas till självständiga vetenskaper är välkänt från historien. På grund av detta fenomen har filosofin erhållit namnet ”vetenskapernas moder”. Fysiken uppstod ur naturfilosofin; i vissa engelska och skotska universitet kallas den fortfarande ”natural philosophy”. Senare hälften av 1800-talet blev vittne till psykologins och sociologins födelse genom att ett huvudsakligen spekulativt tänkande transformerades till experimentell och empirisk forskning. Under vårt sekel har någonting liknande skett med logiken.32

Redan i början av den utveckling som vi här följt skrev Russell: ”Matematisk logik … är inte av direkt filosofisk betydelse utom i dess första steg. Efter dessa första steg hör den till matematiken snarare än till filosofin.”33 Och i ett av Wittgensteins opublicerade manuskript läser vi: ”Den formella logiken – en del av matematiken.”34

Filosofin, skulle jag vilja säga, trivs och frodas i det halvmörker som skapas av oklarhet, förvirring och kris inom ämnesområden som i sina ”normala” tillstånd varken förbryllar dem som odlar områdena i fråga eller orsakar uppståndelse i den intellektuella miljön. Då och då uppträder emellertid filosofiska stormar även i de till synes lugnaste av vatten. Vi kan vara förvissade om att det alltid kommer att finnas kvar mörka vrår också inom logiken, vilka garanterar att den ständigt kommer att vara ett ämne för filosofer. Och jag kan mycket väl tänka mig att enskilda tänkare i logiken finner material till djärva metafysiska byggnadsverk. Som ett exempel kan nämnas Gödels begreppsrealism med genljud från Platon och Leibniz. Men det förefaller mig osannolikt att logiken kommer att fortsätta att spela den framträdande roll i en hel epoks filosofi som den har gjort i det sekel som nu går mot sitt slut. Delvis beror detta på logikens egen framgång med att integrera sig själv i de närliggande vetenskaper som nyss nämndes. Men det kan också bero på att nya moln stiger upp över den filosofiska horisonten och kräver uppmärksamhet och klargörande.

Stora förändringar i filosofins centrala delar är tecken på förändringar i den allmänna kulturella atmosfären, som i sin tur återspeglar politiska, ekonomiska och sociala förändringar. Den optimistiska inställning och den framstegstro som har varit vårt arv från upplysningstiden viker undan för en dystrare stämning, som karaktäriseras av en självkritisk granskning av vad vår civilisation uppnått och vad dess egna grundvalar är. Inget försök att överblicka den allmänna situationen i samtidens filosofi kan förbise denna förändring och låta bli att fundera över dess innebörd.

Jag skall inte försöka förutsäga vad som kommer att bli ledande utvecklingslinjer i filosofin under det andra årtusendets första sekel. Men jag tror att de kommer att bli avsevärt annorlunda än vad de varit under detta sekel och att logiken inte kommer att bli en av dem. Om jag har rätt kommer det tjugonde seklet att än klarare framstå som en logikens guldålder inom det ämne som med sina växlande intellektuella former liknar en Proteus och som vi kallar filosofi.

Noter

Öppningsföredrag vid den nionde internationella kongressen för logik, metodologi och vetenskapsfilosofi, Uppsala 7 augusti 1991. Föredraget hölls på engelska och är i originalversion under tryckning i en volym Proceedings from the 9th International Congress of Logic, Methodology and Philosophy of Science. Översättning från engelska: Bengt Molander. Översättaren tackar Georg Henrik von Wright för att han gått igenom en tidigare version av översättningen, han har påpekat felaktigheter och föreslagit många förbättringar. För fel och otympligheter som ännu kvarstår bär översättaren ansvar.

Gå till notreferens 1

I svensk översättning: logiken efter Aristoteles ”har inte kunnat ta ett enda steg framåt och alltså tyder alla tecken på att den är avslutad och fulländad.” Kant, Kritik der reinen Vernunft, viii. (Sidhänvisningar till andra upplagan, 1787.)

Gå till notreferens 2

Mest bemärkt genom Francis Bacons Novum Organum (1620); senare också genom Lamberts Neues Organon (1764); och ytterligare en gång genom William Whewells Novum Organum Renovatum (1858).

Gå till notreferens 3

Till exempel av Bolzano, vars Wissenschaftslehre (1837) är en av de tidiga föregångarna till modern logik.

Gå till notreferens 4

Kant,op. cit., 78.

Gå till notreferens 5

Heinrich Scholz, Geschichte der Logik (Berlin, 1931), 12.

Gå till notreferens 6

Hegel, Wissenschaft der Logik, Teil I, 36: ”Allein … sind überhaupt die Vorstellungen, auf denen der Begriff der Logik bisher beruhte, teils bereits untergegangen, teils ist es Zeit, dass sie vollends verschwinden, dass der Standpunkt dieser Wissenschaft höher gefasst werde und dass sie eine völlig veränderte Gestalt gewinne.” (Cit. från Werkausgabe, Frankfurt am Main, 1969.)

Gå till notreferens 7

Se artikeln ”Logistique” i Lalandes Vocabulaire technique et critique de la philosophie.

Gå till notreferens 8

Whitehead skriver i sitt förord till Quines tidiga arbete A System of Logistic (1934): ”In the modern development of Logic, the traditional Aristotelian Logic takes its place as a simplification of the problem presented by the subject. In this there is an analogy to arithmetic of primitive tribes compared to modern mathematics.”

Gå till notreferens 9

Jfr kommentarerna till termen ”logistic” i C. I. Lewis, A Survey of Symbolic Logic (1918, här New York, 1960), 3 ff. (Ordet ”logistik” fick dock en viss utbredning i svenskt filosofiskt fackspråk. Ö.a.)

Gå till notreferens 10

Scholz, op. cit., 14. Kant, op. cit., 76 ff.

Gå till notreferens 11

Denna skillnad avspeglas på ett intressant sätt i titlarna på de arbeten i vilka de grep sig an sina respektive uppgifter. Booles hette The Mathematical Analysis of Logic, Being an Essay towards a Calculus of Deductive Reasoning. Freges pionjärarbete bar titeln Begriffsschrift, eine der arithmetischen nachgebildete Formelsprache des reinen Denkens.

Gå till notreferens 12

En samtida skildring av grundvalsforskningen i matematiken, fortfarande högst läsvärd, är A. Heytings Mathematische Grundlagenforschung, Intuitionismus, Beweistheorie (Berlin, 1934).

Gå till notreferens 13

Denna term användes förmodligen först av Martin Grabmann i hans kända arbete Geschichte der scholastischen Methode I–II (Freiburg im Breisgau, 1909–1911).

Gå till notreferens 14

Frasen lånad från Richard Rortys bok The Linguistic Turn (Chicago,) 1967. Rorty nämner som dess upphovsman Gustav Bergmann.

Gå till notreferens 15

Jag gissar emellertid att en avlägsen inspirationskälla till Wittgensteins begrepp ”språkspel” och till hans idéer från 1930-talet om språk som kalkyl står att finna i det inflytande som Hilberts formalism utövade på medlemmar i Wienkretsen. Cf. Ludwig Wittgenstein und der Wiener Kreis. Gespräche, aufgezeichnet von Friedrich Waismann. Aus dem Nachlass herausgegeben von B. F. McGuinness. I Ludwig Wittgenstein, Schriften 3 (Frankfurt am Main, 1967).

Gå till notreferens 16

Den engelska frasen ”never-never language” uppfanns av Max Black. Se hans A Companion to Wittgenstein’s Tractatus (Cambridge, 1964), 11. (Det engelska uttrycket ”never-never land” betyder ett land som inte kan nås, en fiktion eller ett ideal. Den bästa svenska motsvarighet som jag har kommit på är ”landet Långt Borta”, och därav har jag skapat ”språket Långt Borta”. Ö.a.)

Gå till notreferens 17

Wittgensteins Filosofiska undersökningar (i översättning av Anders Wedberg), § 107: Logikens kristallrenhet hade inte ju inte uppdagats för mig; utan den var en fordran. (Stockholm, 1978).

Gå till notreferens 18

Se R. M. McDonough, The Argument of the ”Tractatus”. Its Relevance to Contemporary Theories of Logic, Language, Mind, and Philosophical Truth (Albany, N. Y., 1986), speciellt 172-183.

Gå till notreferens 19

Det bästa försök som jag känner till är Norman Malcolms. Se särskilt hans sista bok Nothing is Hidden, Wittgenstein’s Criticism of His Early Thought (Oxford, 1986).

Gå till notreferens 20

Russell, Our Knowledge of the External World, As a Field for Scientific Method in Philosophy (1914, här London 1949), 42.

Gå till notreferens 21

Russell, op. cit., 14.

Gå till notreferens 22

Det som här åsyftas är ”science oriented philosophers” och ”philosophy oriented scientists”. Det innebär alltså ”science” i meningen naturvetenskap eller forskning där naturvetenskapens metoder ses som föredömliga. Ö.a.

Gå till notreferens 23

Om denna vändpunkt och dess återverkningar på grundvalsforskningen i matematik, se den utmärkta framställningen av Andrzej Mostowski, Thirty Years of Foundational Studies, Lectures on the Development of Mathematical Logic and the Study of the Foundations of Mathematics in 1930–1964 (Oxford, 1966).

Gå till notreferens 24

Tarski, ”Der Wahrheitsbegriff in den formalisierten Sprachen”, Studia Philosophica I, 1935, postskriptum (Nachwort), 404 f.

Gå till notreferens 25

Jfr Heyting, op. cit., 53 f. Se också D. van Dalen, ”The War of the Frogs and the Mice, or the Crisis of the Mathematische Annalen”, The Mathematical Intelligence 12, 1990.

Gå till notreferens 26

Hao Wang, Reflections on Kurt Gödel (Cambridge, Mass., 1987), 57 och 88.

Gå till notreferens 27

Termen ”Entzauberung” är notoriskt svåröversatt. von Wright använder den vanliga engelska översättningen, disenchantment. I avsnitt 10 nedan använder han begreppet två gånger, jag använder då en översättning som han själv föreslagit, ”rationell sanering”. Ö.a.

Gå till notreferens 28

Poincaré, Science et Méthode (1909, här Paris 1924), 193 f. Jfr också Russell, op. cit., 68.

Gå till notreferens 29

N. A. Vasiliev, Voobrasjaemaja logika, utg. av V. A. Smirnov (Moskva, 1989).

Gå till notreferens 30

Wittgenstein, Remarks on the Foundations of Mathematics, Third Ed. (Oxford, 1978), 122. På tyska: ”Die aberglaübige Angst und Verehrung der Mathematiker vor dem Widerspruch.”

Gå till notreferens 31

I en välkänd liknelse jämförde John Langshaw Austin denna process med att filosofin ständigt ”sparkas en trappa upp” – och han föreställde sig att ”vändningen mot språket” i filosofin slutligen också kommer att resultera i uppkomsten av ett oberoende deskriptivt studium av språkanvändningens begreppsliga aspekter, en ”språkets fenomenologi”. J. L. Austin, ”Ifs and Cans”, Proceedings of the British Academy, Vol. XLII (Oxford, 1956). (Uppsatsen är senare tryckt i Austins Philosophical Papers 1961, med flera omtryckningar. Ö.a.)

Gå till notreferens 32

Russell, op. cit., 50.

Gå till notreferens 33

Wittgenstein, TS 219 s. 2. Att Wittgenstein hänförde logiken till matematiken står inte i konflikt med det faktum att han kallar sina egna filosofiska undersökningar ”logiska”. Adjektivet betyder då grovt detsamma som begreppsliga eller, med Wittgensteins något excentriska terminologi, grammatiska.

Gå till notreferens 34

Kommentar

”Logik och filosofi under 1900-talet” baserar sig på von Wrights öppningsföredrag vid den nionde internationella kongressen för logik, metodologi och vetenskapsfilosofi, som hölls den 7 augusti 1991 i Uppsala.

I artikeln ger von Wright en översikt av logikens betydelse för 1900-talets filosofi. Temat är alltså inte i första hand Wittgenstein, utan logikens historia sedan antiken, via återupplivandet under 1800-talet till den icke-klassiska logiken vid slutet av 1900-talet. Trots det intar Wittgensteins Tractatus och dess uppfattning om logiken, som diskuteras i avsnitt 7, en betydande roll i von Wrights resonemang. I slutet av artikeln återvänder von Wright till frågan om förhållandet mellan logik och filosofi, som han redan tidigare hade behandlat (se t.ex. kapitel 11).

I ”Logik och filosofi under 1900-talet” uppträder det tidsdiagnostiska perspektivet (se kommentar till kapitel 20) i von Wrights omdöme att logiken kanske inte kommer att spela en så viktig roll i 2000-talets filosofi som den har gjort i det föregående seklets tänkande, som var intimt förbundet med framstegsoptimismen.

Texten återges efter tidskriften Lychnos 64, 1992, s. 147–165. Översättningen från engelska är av Bengt Molander. Den engelska originalversionen ”Logic and philosophy in the 20th century” publicerades först 1993 i Bangladesh Journal of Mathematical and Physical Sciences, Volume 2, 1993, s. 1–18 och 1994 i boken Proceedings from the 9th International Congress of Logic, Methodology and Philosophy of Science, ed. D. Prawitz, B. Skyrms & D. Westerståhl, Elsevier Science 1994, s. 9–25. (Publikation nr 439 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

von Wright, Georg Henrik 1986, Vetenskapen och förnuftet. Ett försök till orientering, Helsingfors: Söderström.

”Intet är fördolt”

Det är meningsfullt att tala om ”arvet efter Turing” och om en traditionslinje, som har sin utgångspunkt i Turings och Gödels insatser och som kan anknytas till tidigare traditioner i logik och matematik. Att placera Wittgenstein är betydligt svårare. Hans senare tänkande (efter Tractatus) har inga tydliga förelöpare i den filosofiska traditionen. Trots att Wittgenstein inverkat starkt på nutidsfilosofien, kan man knappast säga, att han ”bildat skola” eller efterlämnat ett ”arv”, som andra lyckats förkovra.

Likväl spelar Wittgenstein en viktig roll i samband med ”arvet efter Turing”. Rollen är också mångfacetterad. En facett, som jag här skall försöka lite närmare belysa, kunde kort beskrivas så: Wittgenstein är en kritiker, som vill till sina rätta proportioner reducera följderna av vissa uppseendeväckande idéer och resultat i den logiskt-matematiska vetenskapen. Han vill lugna en turbulens i tänkandet, som dessa framsteg givit upphov till.

Mycket förenklande (och därför lätt vilseledande) kan man beskriva resultaten som upptäckten av vissa ofullständighetsegenskaper, som är inbyggda i formaliserade logiska och matematiska system. Eller ännu lite mera förenklande: av principiella begränsningar hos det mänskliga tänkandet. Sålunda finns i alla system med en viss strukturrikedom satser som är ”oavgörbara”, dvs. om vilka man inte kan inom systemet fastställa, huruvida de kan bevisas eller inte. Inte heller kan man om alla sådana system visa, att de inte innehåller latenta motsägelser, utan att i beviset gå ut över systemets egen ram.

Det är klart, att resultat av det antydda slaget är viktiga och kan ha vittgående konsekvenser. Men varför skall de anses så uppseendeväckande eller rent av omstörtande? För att förstå detta, måste man se Turings och hans ”föregångare” Gödels upptäckter mot bakgrunden av vissa allmänt omfattade förväntningar eller djupt rotade föreställningar om det mänskliga tänkandets kapacitet och natur. Dessa föreställningar – som är ”filosofiska” snarare än ”exakt-vetenskapliga” – hör samman med den andliga konstruktion, som jag här förenklat skall kalla ”den europeiska vetenskapens klassiska världsbild”.

I matematiken hade denna världsbild fått ett s.a.s. kanoniserat uttryck i den stora matematikerns Hilberts ”program”, som i förtätad form framlades i ett föredrag vid en internationell matematikerkongress på själva tröskeln till vårt sekel. En av Hilberts trossatser var, att det inte finns något ignorabimus i matematiken, inte några frågor vilkas svar är principiellt otillgängligt för tanken. Det var bland annat den idéen, som lite mer än tre årtionden senare kullkastades av Gödel och Turing.

Hilberts ”heltäckande” uppfattning om matematiken går i sista hand tillbaka till Leibniz’ vision av en ”calculus ratiocinator” formaliserad i en ”characteristica universalis”. Leibniz’ andel i den klassiska världsbildens utformning är också annars betydande. Denna världsbilds mönstervetenskap par préférence var fysiken. Som dess bärande tanke kan man anse idéen om allt skeendes stränga lagbundenhet. Allt som sker har en orsak, som förklarar varför det måste inträffa. Den naturvetenskapliga världsbildens deterministiska karaktär är ett sidostycke till föreställningen om det kalkylerande förnuftets förmåga att lösa alla matematiska problem.

När man ser sakerna i detta perspektiv, blir det intressant att notera, att bara något årtionde innan Gödels och Turings framträdande fysikens deterministiska världsbild fått ett grundskott tack vare banbrytande upptäckter i kvantumfysiken. Liksom Gödels ofullständighetsteorem sätter en gräns för kalkylerbarheten, sätter Heisenbergs osäkerhetsrelation gränser för den mätbarhet, som är det kausala prognosticerandets yttersta förutsättning. Heisenbergs och andras upptäckter ledde till en ”Grundlagenkrisis” i fysiken, som kan ses som en parallell till läget i logiken och matematiken efter Gödel.

Alla matematiska tesers sanning kan inte avgöras; alla småpartiklars lägen och hastigheter kan inte mätas. So what? Kunde man inte säga så här: ”Om någon varit så dum att han trott på den vetenskapliga världsbildens fullständighet i nämnda avseenden, så får han finna sig i att han trott fel. De insikter, som rubbat hans tro, hör till århundradets största vetenskapliga framsteg. Låt oss glädjas åt dem! Någon anledning att uppfatta dem som katastrofer finns det förvisso inte.”

När man resonerar så, ser man sakerna i ett ”inomvetenskapligt” perspektiv. På detta finns intet att anmärka. Men man kan också anlägga på dem, vad jag ville kalla ett ”utomvetenskapligt” perspektiv. Då ser man till vetenskapen som ”världsbild” och dess inverkningar på ”de allmänna tänkesätten”, dess ”paradigmatiska” inflytande som modell för tänkandet, bl.a. också om människan och hennes samhällen.

Man kan här påminna om berättelsen – myt eller verklighet – om greken Hippasus från Metapontum. Han kom underfund med, att diagonalen och sidan i en kvadrat inte har något minsta gemensamt mått. Det sägs, att han i förtvivlan häröver tog sitt liv eller blev vansinnig eller båda. Varför skulle han reagera så, när han i själva verket gjort en enorm upptäckt, gläntat på porten till de irrationella talens paradis? Hellre träda in genom porten än slå igen den i fasa!

I grekiskt tänkande var emellertid föreställningen om kommensurabiliteten, alla storheters jämförbarhet i kraft av en gemensam enhet, en grundpelare. När denna pelare stjälpts kunde den psykologiska effekten tänkas bli våldsam. Så varför inte också, när Gödel bevisat att allt tänkande inte kan formaliseras i bevisligen motsägelsefria system eller att man inte kan avgöra alla matematiska påståendens sanning – eller när fysikerna upptäckt principiella gränser för mätbarheten och förutsägbarheten? Det är givet, att den psykologiska verkan av sådana upptäckter också på ”de allmänna tänkesätten” kan vara stor och förvirrande. Man mister tron på något man gärna hållit fast vid. Men hellre än att kasta sig ner för ett stup i förtvivlan, skall man försöka se nyktert till vad som verkligen hänt både i ett inomvetenskapligt och ett utomvetenskapligt perspektiv. Man kan säga, att det var något sådant som Wittgenstein ville göra.

Ett inomvetenskapligt perspektiv på Gödels och Turings upptäckter får vi, när vi försöker se dem i ljuset av den senare utveckling, som inleddes under och efter det andra världskriget och där computern spelat en avgörande roll, inte bara som teoretiskt tankeobjekt (”Turing-maskinen”) utan också som praktiskt verktyg för forskningen. Professor Karlqvist anknyter i sitt inlägg denna utveckling till de nyheter i matematisk och fysikalisk vetenskap, som blivit kända under namnet kaos-forskning. Sedda i ett utomvetenskapligt perspektiv kan de sägas ha ytterligare bidragit till att urholka den klassiska världsbildens bekännelse till deterministisk kausalitet och förutsägbarhet. Det slumpmässiga har fått fotfäste i världsbilden – en sak som bland annat färgar av sig på föreställningar om vår förmåga att planera och styra mänsklighetens väg mot framtiden. Men jag skall inte göra ytterligare reflexioner om den saken. I stället skall jag kort gå tillbaka till konstellationen Gödel-Turing-Wittgenstein.

Jag vågar påstå, att man kan ”beskylla” både Gödel och Turing för att ha dramatiserat det utomvetenskapliga perspektivet på sina insatser på ett sätt, som kan leda tanken vilse. I Gödels fall blev existensen av obevisbara men sanna matematiska satser – en i och för sig tvivelaktig formulering – utgångspunkt för en platoniserande metafysik, som uppfattar mängder och tal som realiteter i en värld av eviga sanningar, som vi väl kan blicka in i men som också förblir höjd över vår fattningsförmåga. Detta är naturligtvis inte en helt rättvis, än mindre en uttömmande beskrivning av Gödels position. Men jag kan inte tro annat än att Gödels matematiska realism är en stor matematikers mindre goda filosofi. Wittgensteins kritik av den – liksom av Hilberts program – är ett försök att reducera konsekvenserna av Gödels ofullständighetsteorem till deras rätta inom-matematiska dimensioner.

Turing föll offer för en annan filosofisk frestelse. I en berömd uppsats från slutet av sin korta levnad tog han sina insikter i beräknandets (”komputabilitetens”) natur och gränser till utgångspunkt för spekulationer om medvetandet (det ”psykiska”). Frågan, huruvida hjärnan fungerar som en dator, när vi gör beräkningar eller minns saker i det förflutna eller gestaltar våra sinnesintryck, är helt meningsfull. Den är en inomvetenskaplig frågeställning och den förlorar inte sin legitimitet av att en tidigare entusiasm för dator-analogien synes ha avmattats i ljuset av nyare rön om nätverk i hjärnan och deras integrativa funktionssätt. Men förekomsten av medvetna reaktioner hos en varelse fastställs inte på basen av vad som händer i hennes hjärna, utan på basen av verbala och andra makroskopiska beteenden i hennes ”livsvärld” (Lebenswelt). Tron, att man kan lösa ”medvetandets gåta” genom t.ex. AI-forskning, är en begreppslig förvirring. Själva idéen om en ”gåta” närs av falska analogier. Liksom också föreställningen om en utomkroppslig ”själ” som något slags eteriskt väsen, oåtkomligt för en utomstående betraktare. Till allt detta kan man replikera med ett ofta citerat ord av Wittgenstein: ”Nothing is hidden”, ”intet är fördolt”. Konsten är att se det som ligger öppet inför våra ögon.

Kommentar

Den korta artikeln ”Intet är fördolt” är von Wrights inlägg vid ett symposium om den engelska matematikern och logikern Alan Turings (1912–1954) arv i filosofin. Symposiet ”Arvet efter Turing” organiserades den 16–17 februari 1992 i Stockholm.

Alan Turing betraktas numera som en av 1900-talets viktigaste matematiker. Som uppfinnare av de s.k. Turingmaskinerna var han en viktig tidig teoretiker inom automatisk databehandling. Han är också känd för ”Turingtestet”, en teoretisk konstellation som avser att karakterisera villkoren under vilka maskiner anses kunna tänka. (Om Turing som filosof, se Hodges 2019.) Turing hade disputerat i Princeton 1938 och redan publicerat en banbrytande artikel om matematikens grunder när han besökte Wittgensteins föreläsningar om matematikens filosofi i Cambridge 1939. Också von Wright åhörde en del av dessa föreläsningar under sin första vistelse i Cambridge. von Wrights refererar till Turing i sitt brev till Eino Kaila 6/6 1939, publicerat i Österman 2020 (s. 166). Wittgensteins föreläsningar om matematiken har publicerats i Diamond 1976 som bygger på anteckningar av några åhörare.

I artikeln klargör von Wright skillnader mellan Turings och Wittgensteins sätt att se på logiken och, i synnerhet, deras olika sätt att tolka vissa matematisk-logiska upptäckters betydelse. Artikelns titel ”Intet är fördolt” förekommer i flera anmärkningar i Wittgensteins Filosofiska undersökningar (t.ex. § 435, § 559 och s. 220, jfr § 92 och § 126). Formuleringen kan betraktas som ett slagord eller en paroll för den senare Wittgenstein. Den återkommer i titeln på den amerikanska filosofens Norman Malcolms bok Nothing is Hidden (1986). Malcolm var Wittgensteins student och nära vän till von Wright.

Texten återges efter tidskriften Dialoger 22–23, Arvet efter Turing, 1992, s. 43–45. En engelsk version publicerades tre år senare med rubriken ”Nothing is Hidden” i boken Skill, Technology, and Enlightenment, ed. Bo Göranzon, London: Springer Verlag 1995, s. 183–185. (Publikation nr 429 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Litteratur

Diamond, Cora (ed.) 1976, Wittgenstein’s Lectures on the Foundations of Mathematics, Cambridge 1939, Ithaca: Cornell University Press.

Hodges, Andrew 2019, ”Alan Turing”, The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Winter 2019 Edition), ed. Edward N. Zalta, https://plato.stanford.edu/archives/win2019/entries/turing/ (hämtad 19/2 2021).

Malcolm, Norman 1986, Nothing is Hidden. Wittgenstein’s Criticism of his Early Thought, Oxford: Blackwell.

Wittgenstein, Ludwig 1953, Philosophical Investigations / Philosophische Untersuchungen, ed. G.E.M. Anscombe & R. Rhees, Oxford: Blackwell. [Svensk översättning av Anders Wedberg 1978, Filosofiska undersökningar, Stockholm: Bonniers; ny svensk översätting av Lars Hertzberg och Martin Gustafsson 2021, Filosofiska undersökningar, Stockholm: Thales.]

Österman, Bernt (utg.) 2020, ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell. Webbutgåva: vonwright.sls.fi, e-bok: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.

Wittgenstein og tradisjonen

1. Wittgenstein vokste opp og hadde solide røtter i en østerriksk-wienersk kulturtradisjon. Ethvert forsøk på å forstå hans personlighet må se ham for seg mot denne bakgrunnen. Men Wittgensteins filosofiske arbeid ble i all hovedsak utført i miljøer hvis kulturtradisjoner han ikke delte, og som han også følte seg fremmed overfor.

Ut fra dette har man hevdet at Wittgensteins filosofi, særlig i Filosofiske undersøkelser, mangler tradisjonsbakgrunn. Jeg tror dette er riktig i den forstand at Wittgenstein verken tilhører eller viderefører noen filosofisk bevegelse, retning eller skole. Det blir imidlertid fullstendig feil hvis man forstår det dithen at Wittgensteins tenkning står uten forbindelser med den store europeiske tradisjonen og kan forstås og vurderes uavhengig av den. Jeg vil her forstå Wittgensteins relasjon til tradisjonen som antitradisjonalisme, det vil si som en utrettelig og uforsonlig kamp mot tenkemåter og tankemønstre som har vært karakteristiske for vestlig filosofi og vitenskap siden senrenessansen og barokken. Det er forenklende, men også klargjørende å bestemme denne bakgrunnen som kartesiansk. Wittgenstein er Descartes’ klare motsetning i filosofien, omtrent slik Descartes selv kan ses på som en motpol til Aristoteles.

Det kan virke merkelig å si at Wittgenstein bekjemper Descartes når man tar i betraktning at den store franskmannen, i den grad jeg har kunnet bringe det på det rene, ikke nevnes ved navn en eneste gang, verken i Wittgensteins publiserte eller i hans upubliserte tekster. Wittgenstein visste selvfølgelig hvem han polemiserte mot. Hans kamp mot den kartesianske arven er imidlertid ikke så mye en kamp mot bestemte doktriner som et forsøk på å bekjempe en bestemt tankeform i filosofien, et meningsklima som ingen filosof har hatt større innflytelse over enn Descartes.

Så Wittgenstein sitt eget bidrag som grunnleggelsen av en ny filosofisk tradisjon? Wittgenstein utbrer seg ingen steder om sin egen historiske betydning, men en tekst som G. E. Moore senere skrev om Wittgensteins Cambridgeforelesninger tidlig på 30-tallet, antyder at dette var noe han hadde en bevisst holdning til.1 Moore forteller at Wittgenstein snakket om en ny måte å drive filosofi på, en ”dreining” som kunne lignes med den utviklingen som skjedde i fysikken med Galileo eller i kjemien gjennom oppgivelsen av alkymien.2 Det gis ingen antydninger om hvordan filosofien vil utvikle seg videre etter en slik ”dreining”, men selve vendepunktet så Wittgenstein som et brudd med en tenkning som han til tider omtaler som ”metafysisk”.

Jeg tviler på at Wittgenstein senere ville ha gitt samme vurdering av sin egen posisjon. Dessverre mangler vi en ordrett gjengivelse av hva som ble sagt under forelesningene som Moore fulgte. Moores redegjørelse er basert på de årene som nå vanligvis betegnes som en mellomperiode i Wittgensteins utvikling. På denne tiden var han mer opptatt av hva som ”foregikk” i filosofien – i Østerrike og i England – enn han var i sine senere, mer ensomme år, og det som ”foregikk”, skyldtes i stor grad den innflytelse Tractatus hadde hatt. Men på denne tiden fant det også sted en ”dreining” i hans egen tenkning, bort fra Tractatus og over i en ny retning som skulle føre frem til Filosofiske undersøkelser. Og vi har ingen grunn til å tro at han så på dette verket som begynnelsen på en ny tradisjon i filosofien.

2. Jeg vil ikke her gå inn på Wittgensteins østerrikske bakgrunn. Slike kommentarer var lenge så fullstendig fraværende i tekster om Wittgenstein at en italiensk forfatter anklaget kritikere innenfor den angloamerikanske kulturkretsen – som Wittgensteins innflytelse lenge begrenset seg til – for å portrettere en ”Wittgenstein aculturato”. ”Aculturato” skulle ikke her forstås som ”ukulturell”, men i den betydning at Wittgenstein i sin filosofi var fullstendig atskilt fra kulturelle tradisjoner. Siden har bildet av Wittgensteins bakgrunn blitt utvidet og komplettert; først av Janik og Toulmin i boken Wittgenstein’s Vienna, senere av hans biografer McGuinness og Monk, av den perspektivrike ungarske idehistorikeren Christoph Nyírí og andre.

Jeg har selv skrevet om Wittgenstein og hans tid,3 og Rudolf Haller og andre har bemerket hans spenglerske holdning til vestlig sivilisasjon og til historisk tenkning generelt. Slik tilfellet er med den østerrikske arven, vedrører disse aspektene ved Wittgenstein vel snarere hans personlighet enn hans filosofi. Men jeg tror også den antitradisjonalisme som kjennetegner hans filosofi, særlig etter Tractatus, står i sammenheng med hans kulturpessimisme og syn på ”denne tids mørke”,4 uten at jeg vil begi meg inn på noen nærmere undersøkelse av hvordan denne ”stemningen” hos Wittgenstein kan finnes reflektert i hans rent filosofiske arbeider.

3. Wittgenstein sier i forordet til Tractatus at han ikke vil forsøke å avgjøre i hvor stor grad hans resultater faller sammen med det andre filosofer har oppnådd. Andre kan heller ikke gjøre det for ham, annet enn på en omtrentlig måte som jeg vil tro er til liten hjelp i forsøket på å forstå boken. Man finner spor etter tidlige lesninger av Schopenhauer og Hertz og kanskje også Kant, og en kort henvisning til Mauthner avviser at det skulle eksistere noen forbindelse med dennes Sprachkritik.5 Men Wittgenstein er ivrig etter å nevne at hans tanker ”i betydelig grad” har hentet næring fra Freges ”store verk” og fra tekstene til vennen Bertrand Russell.

Det var Freges og Russells arbeid med logikken og dens filosofiske betydning som ble Wittgensteins inngang til filosofien, men dette betyr ikke at han i Tractatus videreførte deres arbeid. Han fulgte ikke den logisistiske retningen i matematikkens filosofi, og da som senere kritiserte han ideen om at matematikken må ha et grunnlag i ren logikk. Han aksepterte heller ikke bruk av Russells typeteori for å takle paradokser. Man kan diskutere hvorvidt, og eventuelt i hvor stor grad, han sluttet seg til Freges og Russells ideal om et språk ”som adlyder den logiske grammatikkens regler”,6 men han berømmet Russell for å ha vist at en påstands grammatiske form ikke måtte reflektere dens korrekte logiske form.7

Slik det ville være feilaktig å assosiere Tractatus med en bestemt tradisjon innenfor logikkens og matematikkens filosofi, ville det også være feil å forstå den ut fra den innflytelse den fikk over den logiske positivismen og senere analytiske retninger i dette århundrets filosofi. Denne assosiasjonen ble fort ansett som gangbar og kan fra tid til annen fremdeles dukke opp, men innrømmer man den gyldighet, har man misforstått Tractatus’ siktemål og tapt bokens originalitet av syne. Kanskje kan disse forholdene klargjøres ved å si at på samme måte som Frege og Russell hadde vært den tidlige Wittgensteins største inspirasjonskilder, utløste Tractatus de logiske positivistenes entusiasme, men forble for dem likevel et fremmed og lite forstått verk.

Positivistene anerkjente bokens innflytelse, men fokuserte lite på hva den faktisk inneholdt. Bortsett fra Ramseys tidlige omtale8 vil jeg hevde at det ikke ble utført noe seriøst studium av Tractatus i Wittgensteins levetid. Først i 1950-årene, da Wittgensteins senere arbeid ble tilgjengelig for publikum, ble Tractatus ”gjenoppdaget” og et studium av boken for dens egen skyld påbegynt. Siden har forståelsen av Tractatus fortsatt å øke.

4. Så vidt jeg kan se, er det rent tilfeldig at det har oppstått en fornyet interesse for Tractatus på samme tid som det har funnet sted en utvikling i lingvistikken og i språkfilosofien som kan sies å ha gitt ny aktualitet til Wittgensteins tidlige arbeid. Disse utviklingstrekkene er opprinnelig forbundet med Noam Chomsky og vitenskapen om generativ grammatikk og psykolingvistikk.

Chomsky anser sin tilnærming til språket for å være arvtager til en tidligere tradisjon som han kaller ”kartesiansk lingvistikk”.9 Dermed bringer han inn den filosofen som jeg først og fremst vil kontrastere Wittgenstein med. Finnes det foruten kontrasten også en likhet mellom dem?

Det ”kartesianske” ved Chomskys posisjon finner man særlig i hans antagelse om iboende eller a priori strukturer som er avgjørende for utviklingen av språkevnen hos barn. For at barnet skal kunne lære å snakke slik det gjør, må man anta at det er utstyrt med et medfødt mentalt språk, og at det gjenkjenner dette språkets grammatikalske strukturer i det naturlige språket det lærer. Når denne gjenkjennelsen har funnet sted, kan barnet bruke de grammatikalske strukturene i det mentale språket for å danne sine egne setninger i det naturlige. Det iboende språket har av Jerry Fodor blitt kalt mentalese eller ”tankespråket”.

I et brev til Russell,10 som hadde bedt om forklaring på visse ideer i Tractatus som forvirret ham, skriver Wittgenstein at de tankene som han også kaller de meningsfulle setningene, er sammensatt av mentale enheter. Disse enhetenes sammensetninger i tanken viser bilder av mulige tilstander. Denne ideen hos Wittgenstein, som ikke eksplisitt blir gitt i boken, kan ses på som en tidlig foregripelse av senere tids psykolingvistikk.

Tankestrukturene er de dype strukturene som en setning på et naturlig språk gir overflatestrukturen til. Dypstrukturen er bestemmende for meningen (Sinn), som er skjult under og ofte grovt forvrengt av overflatestrukturen. Man kunne si at dypstrukturene sikrer muligheten for språk.

Disse ideene om språk og mening er uten tvil karakteristiske for Wittgensteins posisjon i Tractatus,11 i den grad at det er fristende å kalle dem ”grunntanken” i hele boken.12 Forutsatt at det er riktig å sammenligne den med ”kartesiansk lingvistikk”, kan man derfor si at Tractatus er et verk i en kartesiansk tradisjon, selv om dette er noe forfatteren verken anerkjenner eller er seg bevisst. I Wittgensteins senere avvisning av det jeg vil kalle hans ”tonivåsbegrep om mening”, og lignende doktriner i Tractatus, frigjorde han seg fra sin tidlige tenknings kartesianske ballast. Disse observasjonene kaster lys over de mye omdiskuterte spørsmålene om hvordan den Wittgenstein man møter i Tractatus, er forbundet med Wittgenstein i Filosofiske undersøkelser.

5. Med Filosofiske undersøkelser er fraværet av innflytelse og tradisjonsbakgrunn slående. Den eneste inspirasjon forfatteren anerkjenner, kommer fra samtaler med Ramsey og Sraffa. I forordet er det også en vag referanse til Nikolai Bakhtin, en filolog av russisk herkomst som synes å ha hjulpet Wittgenstein med å sidestille og kontrastere sin nye tenkemåte med sin gamle.

Ramseys bidrag til logikk og filosofi har med rette vært gjenstand for forskning og fornyet debatt i den senere tid. Det kan diskuteres om ikke Ramsey var opphavsmann til visse ideer som ble fremtredende hos Wittgenstein sent på 1920-tallet.13 Inspirasjonen var trolig gjensidig. Deres intellektuelle temperament var imidlertid svært forskjellig. Det reflekteres i den velkjente kommentaren i Filosofi og kultur,14 hvor Wittgenstein kaller Ramsey en ”borgerlig tenker”, mer interessert i å klargjøre grunnlaget for eksisterende strukterer enn i å vurdere alternativer til dem.

Sraffas innflytelse var av en annen type, han hadde en sjelden og ødeleggende kritisk skarpsindighet. Jeg kan huske at han en gang ble introdusert for en besøkende økonom ved Trinity College som ”Der Geist der stets verneint”. I første omgang hjalp Sraffa Wittgenstein med å befri seg fra sine tidligere ideer. Historien om den napoleonske gestusen som tilkjennegir forakt er velkjent; den fungerer som en setning, men er uten analyserbar form eller struktur. Wittgenstein fortalte meg at Sraffa virket på ham som en gartner som beskjærer et tre til det er helt bart, så det skal kunne grønnes igjen. For en stund siden fant jeg noen spredte bemerkninger blant Sraffas papirer i Trinity som gav antydninger om at han var kritisk også til senere ideer hos Wittgenstein. Disse bemerkningene gjaldt filosofiens natur.

6. Det er det skarpe skillet mellom kropp og sinn, det materielle og det mentale, det fysiske og det psykiske aspektet ved virkeligheten som mer enn noe annet har gitt Descartes tilnavnet ”den moderne filosofiens far”. Sant nok var Descartes slett ikke den første som foretok slike sonderinger. Hans posisjon har solide røtter i en middelaldersk tradisjon som går tilbake til Platon. Det nye ved Descartes var at han problematiserte kropp–sinn-distinksjonen innenfor rammen av en ny forståelse av naturfenomenene. Han skapte dermed en problemsituasjon i filosofien som ikke tidligere hadde eksistert, men som siden har tynget vestlig tenkning opp til i dag.

Hvordan er kropp og sinn forbundet? Ideen om at kropp og sinn virker kausalt sammen, er, ut fra den fysiske verdens formodede kausale lukning, forbundet med store vanskeligheter. Alternativet til interaksjonisme synes å være reduksjonisme, det være seg i idealistisk, materialistisk eller nøytral monistisk form. De hører alle til innenfor den kartesianske rammen, og ingen av dem synes å være tilfredsstillende.

Det har selvfølgelig vært gjort forsøk på å bryte ut av den kartesianske tradisjonen. Disse forsøkene begynte med Vico tidlig i det attende århundre og med Nietzsche i det nittende, og i vårt eget århundre har de fortsatt med Husserl, Heidegger og Wittgenstein. Men dette ”slaget” er ikke avsluttet, vestens filosofi har ennå ikke gjort opp med sin kartesianske fortid. Det er snarere motsatt; i de siste tiårene har vi vært vitne til en bemerkelsesverdig – det er fristende å si overraskende – fornyet interesse ikke bare for Descartes’ filosofi, men for kartesiansk tenkning generelt. Dette har skjedd langs forskjellige kanaler. En retning for denne interessen viser seg i den renessanse Descartes’ lære har hatt, både i form av tekstutlegning og i avdekningen av hans ideers røtter i den skolastiske middelaldertradisjonen. Også kartesiansk metafysisk dualisme har fått fornyet aktualitet, særlig i Karl Poppers og John Eccles’ felles arbeid. Av større interesse for våre formål er de nye, kartesiansk pregede utviklingstrekkene i vitenskapen. Chomskys generative grammatikk og dens slektskap med ideene i Tractatus er allerede nevnt. Her var lingvistikkens fornyer selv klar over sin kartesianske arv. Utviklingen av det som kan kalles vitenskapelig nykantianisme, har vært mindre historiebevisst. En slik utvikling kan finnes i dagens hjerneforskning og nevrofysiologi, og kan selv betegnes som nevropsykologi. Den kan ikke gjøre krav på slektskap med Tractatus, men står likevel i klar konflikt med Filosofiske undersøkelser og Wittgensteins øvrige arbeid innenfor bevissthetsfilosofien. Endelig bør det nevnes at den nå så populære trenden kognisjonsvitenskap, som nevropsykologi kan ses på som en avgrening av, står for en ”intellektualisme” i studiet av mentale fenomener som har en opprinnelig kilde i Descartes’ syn på mentale fenomener som ”sjelesubstanser”. Heller ikke denne tilnærmingen harmonerer med Wittgensteins, særlig ikke med hans bidrag til psykologiens filosofi etter fullførelsen av Del I av Filosofiske undersøkelser, publisert i fire bind under tittelen Bemerkungen über die Philosophie der Psychologie. At dette arbeidet så langt har hatt svært liten betydning for både empirisk psykologi og moderne bevissthetsfilosofi, viser hvilket solid grep den kartesianske tradisjonen har om vestlig tenkning. Det ville imidlertid ikke overraske meg om disse arbeidene i fremtiden ble ansett for å være Wittgensteins mest varige bidrag til filosofien.

7. Det er en av Descartes’ store fortjenester at han som vitenskapsmann betraktet hjernen og nervene som ett system i menneske- eller dyrekroppen, og at han erkjente dette systemets grunnleggende betydning for de mentale fenomenene som psykologien studerer.

Til forskjell fra en del av sine etterfølgere i nevropsykologiens labyrinter var Descartes ingen reduksjonist. Han gjorde ingen forsøk på å utdrive våre hverdagslige begreper om mentale fenomener og erstatte dem med nevrofysiologiske ekvivalenter, slik de ønsker som forviser hverdagsbegrepene til det som foraktelig blir kalt ”folkepsykologi”. ”Folkepsykologien” blir oppfattet som en feilaktig og foreldet teori om årsakene til menneskelig atferd og den kognitive aktivitetens natur. Bruk av hverdagslige psykologiske begreper som tro, ønske, frykt, glede eller smerte som forklaring på atferd, sammenlignes med flogistonteorien om forbrenning eller den ptolemeiske teorien om planetenes bevegelser. For å sitere en av forkjemperne for den nye tenkemåten: ”Når nevrovitenskapenes utvikling har nådd så langt at det står klart for alle hvor store begrensninger som hefter ved våre nåværende begreper … vil vi endelig være i stand til å gå i gang med å revurdere våre indre tilstander og aktiviteter innenfor et virkelig adekvat begrepslig rammeverk.”15

Disse hypermoderne ideene var selvfølgelig ukjente for Wittgenstein, men de bør nevnes her som selve motstykket til hans syn på relasjonen mellom sinnet og hjernen. Slik hans senere språkfilosofi kan ses på som en omvending av de meningsdannende rollene til setningenes dyp- og overflatestruktur, fremhever hans filosofi om psykologiske begreper ”folkepsykologiens” forrang fremfor de nevrofysiologiske resultatene og deres hypotetiske samsvar med tilstander og prosesser som vi kaller mentale. Vi må allerede ha begreper for tro, sinne og frykt og så videre, og vite hvilke kriterier vi bruker for å anvende dem på et levende vesen, før vi kan avdekke hva, om noe,16 som svarer til dem på et nevralt nivå. Vi kan i dagliglivet åpent se hva begrepene står for, deres betydning er ikke noe som skal avdekkes for oss gjennom studier av prosesser som foregår under overflaten av vårt bevisste liv. ”Intet er skjult.”17 ”Det åpenbares forrang”, som jeg vil kalle det, er en av hjørnesteinene i Wittgensteins filosofi etter Tractatus.

8. Ikke bare er Descartes opphavsmann til den nevropsykologiske tradisjonen i bevissthetsfilosofien, som tenderer mot en eller annen form for (det som nå kalles) ”eliminativ materialisme”. Han er også grunnlegger av tradisjonen for bruk av introspeksjonisme i empirisk psykologi, en tradisjon der betydningsfulle navn som William James og Wilhelm Wundt inngår. Jeg kan ikke se at det finnes noen referanse til Wundt hos Wittgenstein, men han kjente godt til James og satte hans arbeider høyt. I tidlige år lot han seg imponere over The Varieties of Religious Experience, senere studerte han The Principles of Psychology. Man kan kanskje si at den inspirasjon som Wittgenstein i sin senere tenkning hentet fra James, kan sammenlignes med den inspirasjon forfatteren av Tractatus hadde fått av Russell og Frege. Men enda mer enn tilfellet var med de sistnevnte, bevirket inspirasjonen fra James ikke så mye enighet og kontinuitet som en kritisk Abstandnahme.

Introspeksjonens filosofiske basis er ideen om at mentale fenomener på en særlig måte er ”subjektive”. Bare for personen som har dem, er de tilgjengelige for direkte undersøkelse, til forskjell fra fysiske fenomener som er åpne for intersubjektiv observasjon. Ethvert subjekt har en individuell verden alene for seg selv som består av sansninger, tanker, følelser og andre mentale enheter, mens alle subjekter også deler en ytre verden av materielle størrelser og fysiske hendelser. Selv om den ytre verden er tilgjengelig for alle, blir den formidlet gjennom de inntrykk som sinnet mottar fra den. Descartes mente at sinnet måtte være bedre kjent for oss enn kroppen, det vil si den materielle verden, fordi det er gjennom sinnet at kunnskap om den ytre verden formidles til oss. Men kan vi stole på at sinnets formidlende rolle gir oss sikker kunnskap om den ytre verden? Med dette spørsmålet gjorde Descartes problemene vedrørende tvil og sikker kunnskap sentrale for sin filosofi. Dermed la han grunnlag for en epistemologisk tradisjon som har vært et ledemotiv i europeisk tenkning frem til i dag.

Wittgensteins holdning til denne tradisjonen kan karakteriseres som en stadig anstrengelse for å drive bort det mystifiserende sløret som filosofien har vevd rundt den kartesianske dualismens spaltning i ”indre” og ”ytre”.

9. Wittgensteins kamp mot kartesiansk epistemologi retter seg mot skeptisismen og mot ideen om privatspråk. Det viser hvor sterkt den rådende tradisjonen står, at det er disse temaene som mest intenst er blitt debattert i forbindelse med Wittgensteins senere filosofi.

Debatten om skeptisisme ble nylig ført videre av Saul Kripke i hans viktige bok Wittgenstein on Rules and Private Language. Kripke tilskriver Wittgenstein en form for mulig tvil som kalles ”meningsskeptisisme”, som ikke gjelder muligheten for å nå sikker kunnskap om de tingene vi snakker om, men muligheten for å oppfatte selve samtalen korrekt. Dette er, sier Kripke, ”det mest radikale og originale skeptiske problemet filosofien hittil har sett”.18

Selv om Kripkes observasjoner er interessante, tror jeg ikke de avdekker en hittil uoppdaget avgrunn av tvil under overflaten av ordene vi benytter for å gjøre oss forstått i en vanlig diskurs. Slik kunnskapsskeptisisme bare gir mening innenfor en ramme av aksepterte vissheter, er meningsskeptisisme mulig bare innenfor et felles, ubestridt kommunikasjonssystem. For meg ser det ut til at det Wittgenstein allerede i Tractatus, men mer utarbeidet i sitt siste verk Über Gewissheit, sier om den filosofiske skeptisismens meningsløshet, også gjelder den ”nye form for skeptisisme” som Kripke tar opp.

Wittgensteins tilbakevising av skeptisismen og ideen om privatspråk er dypt forankret i hans syn på mennesket som et sosialt vesen, og dermed på kunnskap og språk som fenomener som forutsetter liv i fellesskap, med delte institusjoner og praksiser. Wittgensteins filosofiske antropologi bryter radikalt med den individualisme og subjektivisme som har preget vestlig tenkning siden Descartes. Jeg tror dette bruddet med tradisjonen spiller inn når også dagens filosofer synes å ha vanskelig for å tilegne seg Wittgensteins tenkning. Denne vanskeligheten kan i tillegg betraktes i lys av de overdrevne former for narsissistisk selvnytelse og libertinisme som preger det senmoderne samfunnet. Dette er en del av det ”Vestens forfall” som Wittgenstein selv mente å være vitne til, og som gjorde ham fremmed for sin egen tid.

10. Wittgensteins syn på kropp–sinn-dualismen kan oppsummeres på følgende måte: Kropp og sinn er ikke ”skarpt atskilt”, men de er heller ikke forbundet kausalt. Deres forbindelse er begrepslig eller logisk, man kunne kanskje kalle det en semantisk relasjon. Atferd er fysiske tegn på mentalt innhold, og mentale tilstander og prosesser har atferdsmessige kriterier.19

Det er lærerikt å sammenligne Wittgensteins syn på kropp–sinn-problemet med Aristoteles.20 Aristoteles kalte sjelen kroppens form, og kroppen betegnet han som sjelens stoff. Hans terminologi virker fremmed for oss, men jeg tror ikke det vil være en forvrengning av Aristoteles’ tenkning å si at sjelen, ifølge ham, er de atferdsmessige og funksjonelle trekkene som er av avgjørende betydning for et levende vesen. Disse trekkene er i individuelle tilfeller tegn eller kriterier som vi baserer oss på når vi tilskriver et vesen mentale tilstander eller hendelser.

Wittgensteins posisjon kunne kanskje omtales som en omarbeidet versjon av Aristoteles. Dette kan føres tilbake til det faktum at både Aristoteles og Wittgenstein var store logikere. Descartes var ingen logiker, han hadde en annen forståelsesramme. Kartesianismens gjennombrudd i filosofi og vitenskap betydde at alle rester av foreldet aristotelianisme forsvant. Man kan derfor si at det går en forbindelseslinje mellom Aristoteles og Wittgenstein, over tre århundrer med kartesiansk dominans på filosofiens scene.

11. Det 17. og det 18. århundres vitenskapelige revolusjon etablerte matematikk og fysikk som paradigmatiske vitenskaper. De satte standard for enhver vitenskap som hadde frigjort seg fra sin metafysiske fortid og blitt et respektabelt medlem av familien. Kjemi fulgte modellen sent på attenhundretallet, det samme gjorde biologi og de nye vitenskapene sosiologi og psykologi i det nittende århundre, med diskutabel suksess. Filosofi forble et tvilsomt tilfelle, men også den har blitt preget av den rådende vitenskapelige begeistring, særlig i vårt århundre. Russell, og senere Quine, har vært sterke talerør for synet på filosofien som ”i det vesentlige ett med vitenskapen”,21 forskjellig fra spesialvitenskapene ved at dens problemer er mer generelle, men samsvarende med dem når det kommer til metoder og sannhetskriterier.

Wittgenstein er en av svært få filosofer som har forsøkt å gi uttrykk for et syn på filosofens virksomhet i klar kontrast til vitenskapsmannens. I Tractatus sa han at ”Die Philosophie ist keine der Naturwissenschaften” og at ”Die Philosophie ist keine Lehre sondern eine Tätigkeit”, i kapittelet ”Philosophie” i den såkalte ”Big Typescript” og klarere i Filosofiske undersøkelser finner man det samme synet uttrykt.

Tatt i betraktning at Wittgensteins innflytelse over dette århundrets filosofi kanskje har vært større enn noen annens, er det overraskende at så få har tatt hans syn på hva filosofi er, alvorlig. Det berømte manifestet som Wienerkretsen tilkjennega seg i, hilste Wittgenstein sammen med Russell og Einstein velkommen som fremstående representanter for en ”Wissenschaftliche Weltauffassung”.22 Ingen karakterisering av Wittgenstein kunne vel vært mer malplassert.

Jeg tror flere forskjellige oppfatninger følger med Wittgensteins syn på filosofien. Den ene er ideen om at filosofiske problemer er en sinnets uro som kommer av manglende forståelse for språkets logiske grammatikk. Problemene forsvinner når vi frir oss fra ”die Verhexung unseres Verstandes durch die Mittel unserer Sprache”. Dette kalles et terapeutisk syn på filosofien. Den skal drive sine problemer ut, ikke løse dem.

En annen oppfatning ser på filosofien som deskriptiv, i motsetning til teoretisk og forklarende. Dette aspektet er fremfor alt karakteristisk for Wittgensteins omfattende arbeid med psykologiske og matematiske begreper. Det er forbundet med et syn på språkspill som Lebensformen, livsformer, og på filosofenes kommentarer til disse som noe som vedrører menneskets Naturgeschichte.

I forordet til Principia Philosophiae sammenligner Descartes totaliteten av menneskelig viten med et tre der metafysikken er rot, fysikken utgjør stammen og de andre vitenskapene grenene.23 Metafysikk vil her si filosofi, og kartesiansk filosofi er fremfor alt epistemologi, selv om betegnelsen først kom senere. Descartes’ sammenligning illustrerer synet på filosofi som en disiplin som legger grunnlaget for oppbygningen av kunnskap. De enkelte vitenskapenes resultater kan ikke anses for pålitelige før denne grunnen viser seg å være solid.

Et slikt syn på filosofien står i skarp motsetning til Wittgensteins. Hvordan han forholder seg til dette, er det imidlertid ikke helt enkelt å forstå, og kanskje enda vanskeligere å akseptere. Han benekter ikke at filosofien arbeider med grunnbegreper som for eksempel rom og tid, kausalvirkning og fri vilje, språk og mening. Men filosofien avdekker ikke deres skjulte vesen eller gir dem et nytt grunnlag, slik Frege og Russell forsøkte å grunnlegge aritmetikk i ren logikk. Filosofi lar alt ”være som det er”, den lar logikk og matematikk ”greie seg selv” (et annet av Wittgensteins favorittuttrykk). Istedenfor å avdekke essenser viser filosofien at det ikke er noe vesen å avdekke, bare en mangfoldighet av språklige bruksmåter som skal beskrives. Sammenblandingen av disse bruksmåtene forvirrer oss og fører til en ”metafysisk” bruk av misforståtte ord. Filosofens oppgave er å ”bringe ordene tilbake fra deres metafysiske til deres hverdagslige anvendelse”, som så kan gå for seg uforstyrret av språklig turbulens. Filosofen er destruktiv snarere enn konstruktiv, men det som ødelegges, er bare korthus. Jeg tror det må ha vært dette trekket ved den filosofiske aktiviteten Wittgenstein tenkte på da han skrev kommentaren som er trykt i Filosofi og kultur med et musikalsk tema skrevet av ham selv; ”Jeg ødelegger, jeg ødelegger, jeg ødelegger –”.24

12. Wittgensteins ”jeg ødelegger” minner oss om en annen stor filosof, som ruver over senere vestlig tenkning. Det er Nietzsche, som kalte seg selv en filosof ”med hammer”. Hovedmålet for hans filosofiske hammerslag var det han så på som perverterte verdier. Spenglers syn på ”vesterlandets undergang” er en annen dekonstruktivistisk anvendelse av nietzscheansk kulturkritikk og relativisme. Og som vi vet, anerkjente Wittgenstein Spenglers påvirkning. Wittgensteins apokalyptiske syn på verden i etterkrigsårene er virkelig spenglersk, selv om det er diskutabelt om ikke dette skyldes en likhet i intellektuelt temperament snarere enn Spenglers innflytelse over Wittgensteins tenkning.

Wittgenstein er ikke alene om å stille spørsmål ved vår filosofiske fortids metafysiske arv. De logiske positivistene gjorde det samme, delvis under innflytelse av Tractatus. En annen form for tradisjonsbrudd finner vi hos Heidegger. Det er blitt sagt at filosofien i vårt århundre har gått inn i en postmetafysisk fase. Man kan også relatere både Heideggers og Wittgensteins antitradisjonalisme – men neppe de logiske positivistenes – til de fenomener i samtidens kultur som samles under betegnelsen postmoderne. Det er karakteristisk for postmoderniteten at visse overbevisninger og forventninger – det den franske filosofen Lyotard kaller grand récits – har blitt avvist som illusjoner og myter, som for eksempel ideen om kontinuerlig og nødvendig fremskritt, kommunismens og sosialismens sosiale utopier eller drømmen om en internasjonal verdensorden som sikrer fred og brorskap. Wittgenstein delte ingen av disse overbevisningene, muligens med unntak av en interesse for og kanskje også en forbipasserende tro på den nye type samfunn som den russiske revolusjonen i 1917 ga løfte om.

Wittgensteins avvisning av filosofi som vitenskapens basis svarer også til den økende fragmentering som nå preger det vitenskapelige verdensbildet. Dette kommer til uttrykk for eksempel ved at man ikke lykkes i forsøket på å oppnå en motsigelsesfri og enhetlig forsoning av motstridende fremstillinger av det som skjer på atomnivå, i grensene for den deterministiske forutsigbarhet blant fenomener som studeres i den såkalte kaosteorien, eller ved tilbakevendelsen av holistiske og kvasiteleologiske argumenter i de biologiske vitenskapene. I tillegg kommer en interesse for ikke-klassiske logiske argumenter som blant annet tar utgangspunkt i Wittgensteins posisjon i Bemerkungen über die Grundlagen der Mathematik. I og gjennom disse fenomenene er vi vitne til en gradvis oppløsning av den rasjonelle tankens mønstre, mønstre som er karakteristiske for det jeg her har kalt den kartesianske tradisjonen.

Kanskje kan observasjoner som disse være til hjelp i forsøket på å bestemme Wittgensteins posisjon innenfor Europas intellektuelle historie. Spørsmålet om hvorvidt hans postmetafysiske og postmoderne antitradisjonalisme er begynnelsen på noe nytt eller kun en avfeiing av fortidens grunn, må forbli ubesvart; jeg våger ikke prøve på å besvare det. Jeg er selv mer tilbøyelig til å se fremover mot nye forsøk i destruksjonens og oppløsningens villniss – kanskje lenge ennå – enn til å fortsette på Wittgensteins retning i filosofien. Han sa det selv: ”Jeg kan ikke grunnlegge noen skole fordi jeg egentlig ikke ønsker å bli etterlignet.” ”Det står overhodet ikke klart for meg at jeg ønsker at andre skal fortsette mitt arbeid fremfor en endring av levemåten, som gjør alle disse spørsmålene overflødige.”25

Noter

G. E. Moore: Wittgenstein’s Lectures in 1930–33. Opprinnelig publisert i Mind, Vol. LXIII, 1954 og Vol. LXIV, 1955; publisert på nytt i Philosophical Papers by Georg Edward Moore, London: Allen & Unwin, 1959.

Gå till notreferens 1

Moore: Philosophical Papers, s. 322.

Gå till notreferens 2

Georg Henrik von Wright: Wittgenstein in Relation to his Times. I: Wittgenstein and his Impact on Contemporary Thought, red. av Elisabeth Leinfeller et al., Wien, Hölder-Pichler-Tempsky, 1978; publisert på nytt i min bok Wittgenstein, Oxford, Basil Blackwell, 1982. Se også Wittgenstein and the Twentieth Century. I Language, Knowledge and Intentionality: Perspectives on the Philosophy of Jaakko Hintikka, red. av Leila Haaparanta et al., Helsinki, Acta Philosophica Fennica, Vol. 49, 1990.

Gå till notreferens 3

Ordene er hentet fra forordet til Filosofiske undersøkelser (”Finsternis Dieser Zeit”)

Gå till notreferens 4

Wittgenstein: Tractatus Logico-Philosophicus 4.0031. Det refereres til Fritz Mauthner: Beiträge zu einer Kritik der Sprache, Stuttgart 1901.

Gå till notreferens 5

Wittgenstein: Tractatus 3.325.

Gå till notreferens 6

Wittgenstein: Tractatus 4.0031.

Gå till notreferens 7

Publisert i Mind, Vol. XXXIII, 1923

Gå till notreferens 8

Noam Chomsky: Cartesian Linguistics. New York, Harper & Row, 1966.

Gå till notreferens 9

Datert 19. august 1919. Se Ludwig Wittgenstein: Cambridge Letters, red. av Brian McGuinnes & Georg Henrik von Wright, Oxford, Basil Blackwell, 1995, s. 124–126.

Gå till notreferens 10

Om forholdet mellom Tractatus og samtidig psykolingvistikk og meningsteori, se Richard M. McDonoughs bok The Argument of the ”Tractatus”, Albany, State University of New York Press, 1986, særlig s. 172–183.

Gå till notreferens 11

I kontrast til hva Wittgenstein i Tractatus 4.0312 sier om ”grunntanken” i boken. Min bemerkning bør ikke forstås polemisk.

Gå till notreferens 12

Se utgaven av Theoria, Vol. LVII, del 3, 1991 med bidrag av Nils-Eric Sahlin, Rosaria Egidi og andre.

Gå till notreferens 13

Ludwig Wittgenstein: Filosofi og kultur, Cappelen Akademiske Forlag a.s: Oslo 1995, s. 50.

Gå till notreferens 14

Paul M. Churchland: Scientific Realism and the plasticity of Mind, Cambridge University Press, 1979, s. 44 f.

Gå till notreferens 15

Jf. Wittgenstein: Zettel, § 608.

Gå till notreferens 16

Wittgenstein: Filosofiske undersøkelser, Oslo: Pax Forlag A/S 1997. Norman Malcolm: Nothing is Hidden, Oxford: Basil Blackwell 1986, s. 60.

Gå till notreferens 17

Saul Kripke: Wittgenstein on Rules and Private Language. Oxford, Basil Blackwell, 1982, s. 60.

Gå till notreferens 18

Wittgenstein: Filosofiske undersøkelser, § 580.

Gå till notreferens 19

Aristoteles: De Anima, særlig Bok 2.

Gå till notreferens 20

Bertrand Russell: Sceptical Essays, New York, W. W. Norton & Co., 1928, s. 71.

Gå till notreferens 21

Wissenschaftliche Weltauffasung, Der Weiner Kreis, Wien, Arthur Wolf Verlag, 1929, s. 54–58.

Gå till notreferens 22

”Tota igitur Philosophia Veluti arbor est, cujus radices Metaphysica, truncus Physica, & rami ex eodem pullulantes, omnes aliae Scinticae sunt, quae ad tres praecipuas recovantur, Medicinam scilicet, Mechanicam, atque Ethicam; altissiman autem & perfectissiman morum disciplinam intelligo; quae integram aliarum scientiarum cogitionem praesupponens, ultimus ac summus Sapientiae gradus est.”

Gå till notreferens 23

Wittgenstein: Filosofi og kultur, s. 43.

Gå till notreferens 24

Wittgenstein: Filosofi og kultur, s. 115 og s. 116.

Gå till notreferens 25

Kommentar

Kapitel 23, ”Wittgenstein og tradisjonen” är en norsk översättning av von Wrights artikel ”Wittgenstein and Tradition”, som ursprungligen publicerades 1997. Artikeln grundar sig på ett föredrag som von Wright höll i Norge hösten 1996 och lite senare i Rom.

”Wittgenstein og tradisjonen” behandlar frågan om Wittgensteins förhållande till andra filosofiska strömningar – ett tema som von Wright har behandlat i flera tidigare artiklar i denna utgåva (t.ex. kap. 13, 17, 20, 21). I artikeln diskuterar von Wright influenser som andra intellektuella och filosofer hade på Wittgensteins filosofi både under hans tidiga och sena period. Wittgenstein, särskilt i sin senare period, karakteriseras här som en ”antitraditionalistisk” tänkare. I centrum står i synnerhet Wittgensteins kritiska förhållande till René Descartes och den tradition av modern filosofi som börjar med Descartes.

Texten återges efter Wittgenstein og den europeiske filosofien, red. Ståler S. Finke & Lars Fr.H. Svendsen, Oslo: Akribe forlag 2001, s. 16–29. En norsk översättning från engelskan av Silje Harr Svare, ”Wittgenstein and Tradition”, publicerades ursprungligen 1997 i Colloquium Philosophicum, Annali del Dipartimento di Filosofia II, Università degli Studi Roma III, Firenze: Leo S. Olschki 1997, s. 31–46, och på nytt i In Search of a New Humanism. The Philosophy of Georg Henrik von Wright, ed. Rosaria Egidi, Dordrecht: Kluwer 1999, s. 47–53. (Publikation nr 487 i von Wrights bibliografi, ”The Georg Henrik von Wright Bibliography”, Journal for General Philosophy of Science 36, 2005, s. 155–210.)

Del IV. Brev

G.H. von Wright till Max Söderman 12.6.1947

Dartmoor, Devon

12.vi 1947

Kära Max,

Mitt löfte att skriva till dig och berätta om mina intryck från England ska jag försöka uppfylla så gott jag kan. Min vistelse är visserligen inte slut och mycket kan hända ännu, men från den holiday jag nu, efter slutfört föreläsningsprogram, avnjuter i en av detta överciviliserade lands få stora ödemarker kan jag i varje fall överblicka en god del av mina intryck.

Först måste jag emellertid berätta dig, vad jag också kan överblicka från den plats, där jag sitter och skriver detta, i ett hus på gränsen mellan den öde mooren och mera kultiverade bygder: Ett härligt landskap, som utbreder sig för min blick miltals över dalar och höjder mot Cornwalls klippor i ett blånande fjärran. Jag vandrar dagligen på mooren och bestiger de branta klipporna, njuter av de vida vyerna från dem, lyssnar till lärkan i skyn och till bäckarnas och de små vattenfallens brus, andas den friska luften. Ingen människa inom synhåll; hjordar av får, nötboskap och vilda ponnies äro de enda levande varelser av makroskopiska dimensioner, som befolka nejden. Från de högsta punkterna ser du upp till Bristol kanalen i norr och ner till Engelska kanalen i söder. Ja, nattetid kan du skymta ljuset från Eddystones fyrtorn, som du minns från Rydbergs Den flygande holländaren. – Detta är vila för en ganska trött och söndrad själ!

Kanske jag börjar med att teckna den yttre konturen för min vistelse här.

Efter en ganska besvärlig resa med grundstötning i Öresund och två dagars ofrivillig uppehåll i Köpenhamn samt fem dagars frivilligt dito i London kom jag till Cambridge den 21 april. De första dagarna bodde jag hos Broad i Trinity College, sedan flyttade jag till samma college’s bibliotekarie, Mr. Adams, i ett trevligt hus i utkanten av staden. Min kontakt med Trinity var dock städse livlig; som tillfällig Member of the High Table kunde jag dinera där , när jag ville, och detta leder i sin tur till kontakt med en mångfald lärda personer i olika fack. Jag föreläste en (eller två) gånger i veckan under de fem veckor terminen varade. Mitt ämne hade jag kallat ”Some Aspects on the Logic of Science”. Dessutom besökte jag regelbundet Wittgensteins föreläsningar, två ansträngande dubbeltimmar måndagar och fredagar ävensom hans seminarier en gång i veckan. Därtill kom den filosofiska föreningens, Cambridge Moral Science Club, sammanträden. Vid ett av dem höll jag ett föredrag, som jag kallat ”On Philosophy” d.v.s. reflexioner om den filosofiska verksamhetens natur. Du ser av detta, att programmet var ganska rikhaltigt.

Om Wittgenstein skall jag tala senare. En intressant bekantskap att göra var Russell. En vitsig karl, och så är han ju, för all del, också en av de verkligt stora, på sitt sätt. Moore har jag ännu ej råkat på nytt. En person, som jag tyvärr gick miste om, var Brouwer. Han gästföreläste om intuitionistisk matematik under samma termin.

I början av maj gästade jag helt kort London och höll i Bedford College tre föreläsningar, som jag kallat ”Some Problems of Methodology”. I London domineras, såvitt jag förstår, filosofien just nu av två kvickhuvade hebräer, Ayer och, hör och häpna, Karl Popper, som återbördats till Europa efter sin exil på Nya Zeeland. P. har nyligen fått ut en stor bok i två delar The Open Society and its Enemies, där han bevisar att Platon var fascist och annat märkvärdigt. Han är ett av de drivande intellekten här i landet.

Efter slutad termin i Cambridge överflyttade jag till Oxford, där jag var i två veckor. Den första veckan bodde jag i New College som gäst hos professor Price, den andra veckan i Magdalen College hos professor Ryle. Mina föreläsningar voro fem, om ”Induction and Probability”, dessutom höll jag ett föredrag i deras Philosophical Society. Varje kväll utom en, då jag besökte min syster och svåger, som bor här, gick till filosofiska diskussioner, många eftermiddagar också. Oxford kan troligen uppvisa världens största anhopning utövande filosofer, ca 40 till antalet. En av de mest inflytelserika här är en gammal bekant: Friedrich Waismann. Vidare råkade jag en annan man, som bevarade dig i livlig hågkomst från Prag, hans namn var Kathov, – jag tycker mig minnas, at du talat om honom för mig tidigare.1

Detta är den yttre konturen av min vistelse i England hittills. Efter veckan i Dartmoor återvänder jag till Cambridge, där jag ännu skall försöka överleva den årliga all-engelska filosofkongressen i början av juli. Den 14 beräknar jag vara i Helsingfors igen.

Sedan skulle det gälla att kort försöka beskriva den filosofiska situationen här i landet på basen av bekantskap med de tre största universiteten. Beskrivningen kan ges på olika sätt. Man kunde t.ex. säga, att den engelska filosofien genomlever ett positivistiskt eller logiskt-empiristiskt skede. Ayer, som, då han framträdde för tio år sedan, tycktes vara ett isolerat skott på det brittiska tänkandets träd, torde i dag kunna betecknas som normaltypen bland yngre engelska filosofer. Han övar och kommer säkert fortsätta att öva ett stort inflytande, sällsamt att han själv tagit så starka intryck av vår lärare Kaila. Det är också belysande, att Kailas namn var okänt i Oxford, när jag var där 39, men nu överallt omnämns med aktning. I Oxford motsvaras Ayer snarast av den något äldre Ryle, medan Price representerar en mera konservativ typ à la Broad i Cambridge. I Cambridge leva ännu de gamla gudarna, Russell och Moore, och deras anda genomgår förvisso den nuvarande positivismen i engelskt tänkande, men ett direkt vägvisande inflytande torde de ej mera utöva. Den närmaste motsvarigheten till Ayer och Ryle är i Cambridge Braithwaite.

Detta är nu en beskrivning. Ett annat sätt att karaktärisera situationen vore att nämna tre tyska namn: Wittgenstein i Cambridge, Waismann i Oxford och Popper i London. Egendomligt, men man frestas att göra följande grova generalisering: vår tids tre starkaste filosofiska strömningar har alla utgått från det tyska Europa: marxismen, fenomenologerna och den logiska empirismen. Marxismen har upphöjts till religion i Sovjetunionen, den fenomenologiska riktningen, av vilken existentialismen är en manifestation, har erövrat den romanska världen (i Europa och Amerika), den logiska empirismen slutligen har erövrat den anglosaxiska världen.

Men det finns ännu en tredje beskrivning, som intresserar mig mest. Den kan sammanfattas i ett ord: Wittgenstein. Hans inflytande ligger bakom allt, inte bara i modernt engelskt tänkande, utan väl i hela den logiskt-empiristiska tankeströmningen. Jag tänker inte så mycket på Tractatus, ungdomsverket som han för länge sedan lämnat bakom sig. Ehuru han intet publicerat sedan dess, genomkorsa hans tankar den filosofiska atmosfären här. Han är dock ej den älskade, utan snarare den fruktade och hatade. Popper och Waismann äro hans manifesta fiender. W. är det intressantaste fallet: han anser sig vara den egentliga fullföljaren av impulserna från Wittgenstein och faktiskt representerar han i grov schematisering Wittgensteins senare utveckling. Att Wittgenstein själv tar bestämt avstånd från varje tendens till logiskt-empiristisk skolbildning och varje utnyttjande av hans namn, behöver knappast sägas. Han betecknar det mesta av vad som rör sig här som en urartning, en förruttnelse.

Hurudana är då hans egna tankar? De finnes uttryckta i delvis tryckfärdiga, delvis skissartade manuskript, av vilka jag läst en god del. Jag skulle gärna delge Dig mina intryck i detalj, men detta är en alldeles övermäktig uppgift, – i synnerhet i ett brev. Men ett totalintryck kunde kanske sammanfattas så här:

Med en grundlighet, ett allvar och ett djupsinne, som inte torde ha andra motstycken än hos historiens största tänkare, har han genomforskat den moderna filosofiens land. ”Språk”, ”mening”, ”sanning”, ”tänkande”, ”medvetenhetstillstånd”, ”logik”, ”konsekvens”, de matematiska grundbegreppen, allt har han tänkt igenom. Och inför detta enorma livsverk frestas man att säga: det är fullbordat. En viss filosofisk stil, som han varit med om att skapa och som är en av vår tids starkaste strömningar, har han också drivit till fullkomning. Detta är en hemsk sanning för den som ser den. Ty då måste varje försök till förbättring, vidareutveckling te sig som manierism och förfall. Skall något nytt och hållbart kunna skapas måste det, så synes det mig, vara i opposition mot och inte i enlighet med de tankelinjer, som Wittgenstein uppdragit.2

Du kan, mot bakgrunden av ovanstående fatta, varför tiden här i England blivit en lång depressionsperiod. Först bedövades jag av ett klubbslag, – nu börjar jag långsamt vakna till medvetande och tänker då ungefär de tankar, som jag nyss antytt. Men, jag är ännu långtifrån färdig med dem och därför var det kanske för djärvt att alls försöka sätta dem till papper. Du måste ta dem med överseende.

Nu väntar jag, att du skall belöna min flit med några rader om dig. Först och främst: vad har Akademien beslutat?? Jag brinner av otålighet och nyfikenhet. Om, som jag varmt hoppas, bådas våra förordnanden förlängts, skulle jag bra gärna igen nästa höst, förslagsvis senare hälften av november, resa till Åbo, pliktskyldigast hålla litet föreläsningar, om så önskas, men framför allt diskutera med dig igenom problem av gemensamt intresse. Också normernas logik, ett område som jag lyckönskar dig till att ha valt.

För att slutligen definitivt landa på jordytan efter alla utsvävningar i högre regioner: hur gick det med tentamen (Gräsbäck?), som jag försåg med frågor?

Måtte du få en lugn och skön sommar! Min adress till den 7 juli är c/o Ms. W. M. Adams, 26 Newton Road, Cambridge och därefter Vålö, Ingå kyrkoby.

Din

Georg Henrik

Noter

Jag får inte underlåta att nämna att André Gide var i staden, fick en hedersdoktortitel och höll ett föredrag, som jag åhörde. Det var en av de bästa upplevelserna här.

Gå till notreferens 1

Jag kan inte undgå att oavlåtligt jämföra Wittgenstein med Cézanne, som a) betraktade sitt livsverks om ett provisorium, som förberedelse för något bättre, b) influerade hela den följande konstutvecklingen, och c) inte kunde förbättras, bara förruttna i trick och manér. Nästa stora målare måste gå mot Cézanne, inte med honom.

Gå till notreferens 2

G.H. von Wright till Göran Schildt 15.6.1947

Dartmoor, Devon

15. VI 1947

Kära Göran,

Det är så länge sedan vi hört av varandra, att jag inte riktigt vet, var jag skall börja. Hur har du haft det? Antar, att din tid i Frankrike var full av starka och stimulerande intryck, som jag i sinom tid hoppas få del av. Sedan var du väl i Finland och avhämtade din nya skuta, ja, kanske seglar du den just nu över Ålands hav. Och så skulle du visst ”provsegla” den i skandinaviska farvatten för att på hösten styra ner mot sydliga nejder och stanna borta över vintern. Var det inte så, eller kommer jag orätt ihåg? Om jag har rätt, så lär det dröja länge, innan vi råkas härnäst. Måtte en liten kontakt kunna hållas per post. – Elisabeth och jag passera Stockholm på hemvägen den 11–13 juli, men då är du väl borta. Skall i varje fall ringa upp; vår adress kommer att vara c/o Frk. Christina Enroth, Fleminggatan 91 (telefon finns).

Hur gick det med stipendierna? Jag är mycket nyfiken.

Adressen här ovan har följande förklaring:

Efter slutfört föreläsningsprogram njuta Elisabeth och jag en kort holiday i Devonshire, i en gård just på gränsen mellan den odlade delen av landskapet och det öde Dartmoor, en av detta överciviliserade lands få återstående stora obygder. Från fönstret, invid vilket jag sitter, ser jag ut över ett härligt landskap av omväxlande kullar och dalar så långt ögat når, d.v.s. till de blånande höjderna i Cornwall längst borta vid horisonten. Det är det odlade Devon med väl inrutade, häck-kantade fält och parkskogar av lövträd; här och där lyser den röda Devonshirejorden fram. Åt det motsatta hållet en helt annan syn. Här börjar Dartmoor. Bara en halvtimmes rask vandring och vi äro uppe på ”moorens” närmaste ”top”, varifrån du i klart väder ser upp till Bristol kanalen i norr och ner till Engelska kanalen i söder. Ja, nattetid lär du se ljusen från Eddystone’s fyrtorn, där väktaren i Rydbergs magnifika dikt spanar efter Den flygande holländaren. Vi vandra dagligen på mooren, där ljung och ginst är den enda vegetationen utom i floddalarna, där ormbunkar, hagtorn och rönn frodas i yppig grönska. Vi andas den härliga bergsluften, lyssna till lärkan i skyn och bergsbäckarnas brus. Ingen boning, ingen människa inom synhåll; får och vildponnies äro de enda varelser, som i större antal befolka dessa nejder. Vilken fröjd!

Efter några dagar återvända vi till Cambridge, där vi skola tillbringa de tre sista veckorna av vår tid i England.

Den yttre konturen av vår resa hittills ser ut ungefär så här:

Efter en ganska besvärlig färd från Helsingfors med grundstötning i Öresund och två dagars ofrivilligt uppehåll i Köpenhamn kommo vi till London den 16 april. Mötet med storstaden var ganska beklämmande; jag hade inte väntat att få se så mycket bombskador, vartill kom en nästan total mörkläggning på grund av bränslekrisen. Tur, att Elisabeth inte behövde bo inne i stenöknen, utan fick vara hos en bekant familj i Middlesex, mitt i det härligaste parklandskap, men ändå med staden inom räckhåll. Hon besökte ett språkinstitut i London under hela den tid mina föreläsningar varade, – med undantag för två besök hos mig i Cambridge. Jag är säker på att hon haft mycket utbyte av sin tid här, ehuru de sista veckorna i Cambridge kanske komma att bli långa för henne.

Den 21 april, efter fem dagar i London, återsåg jag Cambridge. Det var nog ett ganska högtidligt ögonblick, med tanke på allt vad den staden och mötet med människor där betytt för min utveckling. De första dagarna bodde jag hos professor Broad i Trinity College, men sedan flyttade jag till samma college’s bibliotekarie, Mr Adams, i ett trevligt hus i en utkant av staden. Mina förbindelser med Trinity förblevo dock städse de livligaste; som tillfällig Member of the High Table kunde jag dinera i college, när jag ville, och konversera med eminenta män i olika fack.

Jag föreläste en (eller två) gånger i veckan under de fem veckor terminen varade. Mina föreläsningar hade jag kallat ”Some Aspects on the logic of Science”. Åhörarskaran var inte stor – den varierade mellan 7 och 15 –, ty det är inte många, som studera filosofi eller, som det heter, Moral Sciene, i Cambridge, och nivån föreföll tämligen låg. Dessutom besökte jag Wittgensteins föreläsningar och diskussionsklasser, sex ansträngande veckotimmar. Ytterligare fanns det den filosofiska föreningen, som sammanträder en gång i veckan och lyckades avlocka också mig ett föredrag. Så programmet var ju ganska djupt!

I början av maj var jag igen fem dagar i London och höll i Bedford College tre föreläsningar under titeln ”Some Problems of Methodology”. Efter slutfört program i Cambridge överflyttade jag den 26 maj på två veckor till Oxford, där jag höll fem föreläsningar, kallade ”Induction and Probability” inför ett betydligt större och intelligentare auditorium än på de andra ställena. Jag bodde hela tiden i college – den första veckan som en professorsgäst i New College, den andra veckan hos en annan professor i Magdalen College – och levde som en prins. Tiden blev dock ganska ansträngande, ity att alla kvällar utom en, då jag dinerade hos min syster och svåger i deras gamla palats i Cumnor litet utanför staden, gingo till att dinera och diskutera med kolleger. Intet universitet i världen torde kunna uppvisa en så stor kollektion utövande filosofer som Oxford. Siffran är kring 40 och det var omöjligt att hinna med dem alla.

Vistelsen i Oxford avslutades med att jag höll ett föredrag i Philosophical Society. Därförinnan hade Elisabeth och jag återförenats samt avnjutit en week-end hos en av mina värdar på dennes landsställe i Berkshire. Efter en natt hos släktingarna i Cumnor reste vi sedan hit.

Det får inte bli onämnt, att Oxford under min vistelse där hedrades med ett besök av André Gide, som fick en titel och höll ett föredrag, där jag befann mig bland åhörarna. Mina skrala insikter i franska gjorde det en aning svårt för mig att följa med. Men det var synnerligen vackert att se ett huvud som tänkt så mycket! Jag hade för resten haft en givande diskussion om problem hos Gide och Dostojevski några dagar tidigare med en djupsinnig ung man, som jag lärt känna här och som jag mycket uppskattar. Hans syn på Gide bestyrkte väsentliga punkter i din framställning.

En annan intressant man, som jag sett på litet närmare håll än Gide, är Bertrand Russell. Det är en stor skämtare och säkert ett av vår tids kvickaste huvuden. I logikens historia står han i varje fall som den främste förnyaren vid sidan av Aristoteles och Leibniz. Men en verkligt djup ande tror jag knappast, att han är. En sådan är emellertid en annan person här, som det nu skulle gälla att tala litet om, ehuru det är förenat med svårigheter.

Du vet, att den som vid sidan av Kaila betytt mest för min filosofiska utveckling är Wittgenstein. Redan som ung student anslogs jag starkt av hans enda bok, ungdomsverket Tractatus logico-philosophicus, som betecknar den egentliga upptakten till den tankeriktning eller -stil, låt oss kalla den, i brist på bättre namn, den logiskt-empiristiska, i vilken jag fått min uppfostran. När jag före kriget kom till Cambridge och, till min överraskning, fann att Wittgenstein var där, var det självklart att jag uppsökte honom och kom i åtnjutande av hans undervisning. Detta var i två avseenden av den största betydelse för mig: dels emedan Wittgenstein tog mig ur en farlig filosofisk jargong, som jag, under intryck av den logiska empirismens allmänna utveckling under 30-talet förvärvat mig; dels, vilket jag insåg först långt senare, jag förvärvade mig en ny filosofisk jargong, som under många år helt klavband mitt tänkande. (Till all lycka ha nästan alla mina publikationer rört sig på ett mycket snävt område, där jag i stort sett kunnat vara mig själv.) Först de två sista åren tyckte jag mig ha nått en viss självständighet, funnit början till en egen stil.

Så kom den förnyade och avsevärt fördjupade kontakten med Wittgenstein, som bl.a. förskaffat mig en inblick i betydande delar av hans opublicerade verk. Denna gång kunde det ej bli fråga om ett kritiklöst mottagande; snarare blev det en kamp på liv och död. Jag säger inte utan avsikt död, ty gud vet, om jag efter detta skall kunna tänka en egen tanke mera. Varför, skall jag just försöka förklara.

Med ett allvar, ett djupsinne och en grundlighet, som jag tror har sin motsvarighet bara hos historiens största tänkare, har Wittgenstein under sin snart trettioåriga tystnad i alla riktningar genomkorsat den filosofiska domän, till vilken hans ungdomsverk öppnat porten. Matematikens grundbegrepp, det logiska tänkandets natur, medvetenhetstillståndens filosofi, de semantiska kategorierna: språk, sats, begrepp, mening, sanning, allt har han genomlyst med sin tanke. Mot bakgrunden av detta enorma livsverk ter sig allt annat som skapats i samma riktning, d.v.s. en huvuddel av vår tids tänkande, som en urartning, som manierism, som ett utnyttjande, i en eller annan form, av ”trick” som man uppsnappat ur hans outtömliga repertoir. Detta helt enkelt, emedan han fullbordat en viss linje, lika väl som han öppnat den. Detta hindrar naturligtvis ej, att tänkandet framgent, kanske i flera generationer, kommer att plöja i hans fåror.

Jag kan inte låta bli att oupphörligt jämföra honom med en man, som du känner bättre än jag, Cézanne. Kan man inte med viss rätt om Cézanne säga följande:

Han betraktade sitt eget livsverk som ett provisorium, som förberedelse för något bättre. I själva verket var han inte bara banbrytaren, utan också fullbordaren i den mening att hans egen stil inte kunde ”förbättras” eller ”vidareutvecklas”, utan bara stelna i olika manér och -ismer. Inte desto mindre kan knappast någon enda målare än så länge lyfta en pensel utan att vara under inflytande av Cézannes demon. God konst skapas naturligtvis också på denna väg och intressant konst, men det nästa stora geniet i måleriets historia måste, i viss mening, gå mot och inte med Cézanne. Alla ha lärt av Cézanne, men ingen har kunnat lära sig något, som låtit sig omsättas i förbättrade produkter. Det skulle inte förvåna mig, om man kommer att kunna säga detsamma om Wittgenstein om 40 år.

Man frestas att tala om två typer av utveckling: en regressiv och en progressiv. Måleriet i Italien från Giotto till Masaccio var ett slags regression under det mäktiga intrycket av en oöverträffbar mästare. (Detta vore en ny parallell mellan Giotto och Cézanne.) Måleriet från Masaccio till Rafael var en progression, ett gradvis uppnående av större och större fulländning. Fugans utveckling från Buxtehude till Bach var detsamma. I filosofiens historia går en vacker progressiv linje från Locke över Berkeley till Hume. Men det finns starka exempel på regressiv utveckling: den post-aristoteliska filosofien under antiken, som urartade under trycket av Platons och Aristoteles’ ouppnåbara storhet.

Men nu sätter jag punkt för min tankes utsvävningar. Jag har emellertid känt ett oemotståndligt behov att meddela mig med dig och jag sörjer mycket, att jag mänskligt att döma inte skall få se dig på länge. Uppriktigt sagt: jag har varit förfärligt nere de senaste månaderna och kommit att tänka på många saker, som jag aldrig tänkt på eller talat om tidigare. Märkvärdigt: men jag tycker mig plötsligt förstå på ett alldeles nytt sätt män som Augustinus och Pascal. Men jag skall inte tala om detta här.

Tyvärr har jag inte haft mycken tid för besök i muséerna. Men nu och då vandrar jag genom den härliga Fitz William-kollektionen i Cambridge. Före kriget hade de en liten Cézanne, som jag ej återupptäckt. Nu ha de emellertid tre stora: en från den period, då han klistrade tjockt med färg på duken samt två underbara landskap, – det ena av dem en St Victoire tavla.

För övrigt har jag kunnat konstatera att ens smak utvecklas, som jag hoppas till det bättre. 39 var jag mycket förtjust i en stor Venus (med landskapsbakgrund) av Palma Vecchio, men kunde inte nämnvärt uppskatta samma motiv av Tizian (en av hans berömdaste). Nu är jag fullkomligt bedövad av Tizian, en för mig alldeles ny upptäckt. (Här finns också en annan stor sak av honom.) Han hör nog till de obegripligt väldigaste som funnits.

Engelsk konst lämnar mig ganska oberörd. Men i museet, som jag talade om, finns det fina sienesare, spanjorer, Rembrandt’ar m.m.

Hoppas få höra av dig snart. Må väl! Elisabeth och jag hälsa Mona och dig.

Din

Georg Henrik

G.H. von Wright till Göran Schildt 8.12.1947

Tölötullgatan 7, Helsingfors

8. XII 1947

Kära Göran,

Här kommer det utlovade svaret på ditt präktiga brev tidigare i höst.

Redan i ditt brev framgick det, att du känt dig jäktad och trött. Senare har jag av tant Mila hört, att du varit krasslig en god del av terminen. Detta har bedrövat mig mycket. Jag har inte kunnat undvika att fundera, vad för liv som vore bäst för dig de närmaste åren. Jag tänker givetvis inte bara på din kroppsliga hälsa. Det vore orätt att ge dig några råd, utan att ingående ha fått tala med dig. Men du kan vara förvissad om att ifall du reser till Södern med Daphne, så kommer mina tankar att följa dig på färden med stor oro.

Din ansökan om stipendium har behandlats i sektionen. Sedan en adjunkt och fyra docenter av formella kompetensskäl ställts främst, placerades vid kollegial omröstning du enhälligt på nästa plats, före ett femtiotal magistrar och andra doktorer. Man kan därför anse det säkert, att du får pengarna.

Jag hoppas, att du skall kunna använda stipendiet på ett sätt, som kommer också universitetet till godo. Vore det ej skäl att först göra en sammanfattning av dina färgexperiment? T.ex. på svenska med fransk eller tysk resumé. Du kunde lätt få den tryckt här och ren denna tilläggsmerit, tycker jag, skulle förslå för docentur i konstpsykologi.

Om jag mycket tänkt på din framtid, så beror det till en del också på att jag tänkt på min egen. Wittgenstein har beslutat lämna Cambridge för att på någon ensam plats fullborda sitt verk som tänkare. Han önskade, att jag kunde bli hans efterträdare. Det är mycket möjligt, att önskningarna hos dem, som i sista hand bestämma över lärostolen, inte skulle sammanfalla med hans, ifall jag fanns bland de sökande. För mitt eget vidkommande viktigare är dock, att jag inte kunnat tänka mig att taga steget till Cambridge.

När jag var yngre trodde jag, att min daimon kunde följa med mig, var än på jorden jag fann för gott att slå mig ner. Men jag tror ej längre så. Allt tydligare börjar jag förstå, att jag kan helt och fullt efterkomma min kallelse bara här i Finland. Det är inte fråga så mycket om solidaritet mot andra, fast sådan också gör sig påmind: mot släktingar, vänner (levande och döda), och elever, som om solidaritet mot sig själv. Denna insikt kunde kanske kallas religiös, och kan uttryckas i ord lika ofullkomligt som andra sådana övertygelser. Men jag tror, att jag kunde ge dig en bättre föreställning om saken ifall vi hade tillfälle att samtala.

Det finns två saker, som intet har med denna inre förvissning att göra, men som kunde tänkas väsentligt påverka det yttre förloppet. Den ena är en plötslig förändring av de politiska konjunkturerna till det sämre. Den andra är materiell utarmning under en viss gräns. För närvarande är fattigdomen det största hotet. I vår upphör jag troligen att sköta professuren i praktisk filosofi. Om jag inte får det stipendium som också jag sökt i stöd av lagen om Finlands Akademi, måste jag underkasta grunderna för mina och min familjs yttre levnadsvillkor en allvarlig omprövning.

Senaste vecka, när Mario de Mello var i Stockholm, tänkte jag inte utan avund på de djupa samtal som ni voro i tillfälle att föra. Själv har jag råkat Mario tre gånger i höst och hoppas hinna med en fjärde före jul. Han är en avgjord ljuspunkt här. Varje gång har jag ett intryck att jag lärt mig något av honom. Dock äro vi mycket olika, och det kan hända det finns en gräns för tankeutbytets befruktande inverkan. Hans livsåskådning är mycket djupare och starkare än min som ännu knappt finns till.

Särskilt intressant har det varit att med honom diskutera Werner Jaegers stora verk ”Paideia”. Det var tack vare Mario som jag kom att överhuvud stifta bekantskap med boken. Läsningen av ”Paideia” har inte bara varit en intellektuell njutning av första rang. Den har också i hög grad befruktat mitt eget tänkande och påverkat min livssyn. Arbetet har diskuterats vid mina seminarieövningar. Parallellt härmed skriver jag artiklar om det för Nya Argus. De eftersträva att vara så lättlästa som möjligt. För att göra dem lättlästa måste jag emellertid ge stor möda åt att tänka mig in i formuleringarna. Därför har jag haft nytta av att skriva dem. Om andra kunna ha nytta av att läsa dem, är svårt att säga. I varje fall är jag glad, om du tittar på dem och stimuleras till att läsa Jaegers bok, som jag tror att kunde bli av största betydelse för dig. Jaeger är själv en tänkare, inte bara en förträfflig lärd, och jag tycker mången gång, att du och han ha mycket gemensamt.

Vid sidan av bekantskapen med Mario och Jaeger är det väl min tillfälliga verksamhet som professor i praktisk filosofi, som varit ansvarig för förskjutningen i mina intressen från logiska problem till frågor om värden och mening. Egentligen är det dock inte så mycket en fråga om en förskjutning som om en universalisering. Därför har också spänningen inom mig ökat, och härmed faran för disintegrering. Just nu har jag så många järn i elden, att jag måste uppbjuda hela min förmåga till kallblodig behärskning för att i tur och ordning få dem därifrån. Fortsättningen på min doktorsavhandling, den stora boken om induktion och sannolikhet, där huvuddelen av mina hittillsvarande filosofiska forskningar ingå en syntes, är ej ännu färdig. I bästa fall kan jag lämna den ifrån mig vid vårterminens slut. – Nästa stora arbetsuppgift är redan klar i konturerna. Den gäller en filosofisk bearbetning av logikens grunder. Jag arbetar på den hand i hand med mina föreläsningar i logik och tror mig ha kommit till en hel hop resultat av betydelse. Från nästa höst hoppas jag kunna koncentrera mig på detta ämne. Få se om det skall helt och hållet förbränna mig? Det är i varje fall en fråga om lång uthållighet och stor tankekoncentration.

Andra planer föredrar jag att låta utformas djupt i det omedvetna. De få näring från olika källor. Några talade jag just om. Här ville jag ännu nämna mina föreläsningar i filosofiens historia, som senaste år gällde gamla tiden och medeltiden, i höst 1600-talet och nästa vår skola gälla 1700-talet. De lära mig oavlåtligt nya saker. Senaste år var det kanske Aristoteles som var den största nyupplevelsen. I höst har det varit Spinoza.

Södermans död har kastat sin skugga över hösten. I mitten av november var jag i Åbo och höll föreläsningar m.m. Jag kunde konstatera, att intresset var avgjort större än ett år tidigare, vilket måste anses vara Södermans förtjänst. Tydligen hade han starkt fascinerat ett yngre garde vid Akademien. – Alla spaningar efter hans manuskript ha dock t.v. varit förgäves, och jag har börjat gripas av onda aningar. Typiskt vore det, om hans förintelse var fullständig.

I fråga om min och familjens yttre liv har det inträffat en rätt stor förändring, som består i att vi fått ett nytt, tidigare uthyrt, rum till vår våning. Där residerar nu jag bland mina böcker. Till möbleringen hör också mina föräldrars piano, som jag till min egen förvåning åter börjat traktera något. Jag spelar dock bara gamla saker än så länge, bland dem ”Fiesole-sonaten” som du väl kommer ihåg. Elisabeth och jag har f.ö. varit ganska flitiga konsertbesökare i höst och en hel del fina saker ha vi varit i tillfälle att höra. Främst vill jag nämna Beethovens stråkkvartett i F-dur, som vi tillsammans avlyssnat på Hormnäs och i Lovisa, du minns!

Jag behöver inte säga hur jag gladde mig åt ditt Nobel-pris. Det har säkert bidragit till prisets anseende bland förnuftiga människor. (Om nu detta spelar någon roll vare sig för de förnuftiga eller de oförnuftiga). Det måtte också ha bidragit till att stärka din ställning i Sverige. Synd att Gide inte själv kom till Stockholm! Då hade du visst fått vara med om fina festligheter. Hoppas, att din bok snart skall föreligga på franska.

Från Gide går tanken till Dostojevskij. Jag läste senaste sommar Karamazov. (Det nämnde jag visst om i något tidigare brev?) Sedan dess har den oavbrutet sysselsatt mina tankar och jag tror mig kunna säga, att den påverkat mig djupare än någon annan roman som jag läst. Jag läste också Gides bok om Dostojevskij, som jag fann stimulerande men som nog ej öppnar lika väsentliga perspektiv på den stora ryssen som hans landsman Berdiaeffs ”L’esprit de Dostoievski” som Mario lånat mig. Jag har smått funderat på att reda ut mina tankar om Dostojevskij i skrift, sedan jag blivit färdig med ”Paideia”.

Du har alldeles rätt, när du säger, att den stora konsten kan förstås bara ”yrkesmässigt” inte i teknisk utan i djupare mening. Jag har många gånger känt, hur jag förstått en författare eller musiker bättre i samma mån som jag kunnat frigöra mig från den rent estetiska bedömningen av hans verk. Kants åsikt om den intresselösa estetiska attityden, liksom hans åsikt om den goda viljans etiska värde ha mycket sysselsatt mina tankar den sista tiden. De förefalla mig som ohållbara abstraktioner. Men vilka betydelsefulla abstraktioner! De synes mig vara grundförutsättningar för eller om man så vill: de yttersta konsekvenserna av en livsinställning, som varit av största betydelse för den europeiska kulturens utveckling. Jag tror, jag ville kalla denna inställning sekular-humanism, i motsats till Sokrates och Platons humanism som är en religiös humanism. (Kanske jag ännu kommer att beröra detta i min sista Paideia-artikel; om ej, så ville jag gärna skriva om det senare.) – Augustinus, Pascal och Kierkegaard måste också höras om detta.

Kaila har jag träffat några gånger; bl.a. har jag deltagit och kommer framdeles också att deltaga i hans kunskapsteoretiska seminarier. Han är nu, i motsats till vad han varit senaste år, i god form. Man kan motse, att han inväljes i Finlands Akademi. Det skulle jag unna honom, – men vem blir hans efterträdare? – Ju mera jag mognar desto tydligare märker jag, hur olika han och jag äro. Han är en utomordentligt typisk representant för ”den estetiska människan”. Därför tycker han om Goethe och Tolstoj, men mindre om Dostojevskij och Kafka. Han tillhör en annan tid än du och jag, och våra problem förstår han djupast sett inte. Men man får anta, att vi inte heller förstå hans.

Jan-Magnus Jansson är en annan ljuspunkt i livet här. Vi råkas nu och då – ex officio dessutom två gånger i månaden på Nya Argus redaktionsmöte – och jag har fått ut allt mera av samtalen. Liksom Mario lär han mig så mycket. Han har en nästan kuslig mognad för sina år. Måtte den inte båda något ont; hans hälsa är mycket bräcklig!

Av mina gamla vänner från skolan är det nog Åke Kosk som med åren kommer mig allt närmare.

Det behöver inte sägas, hur mycket jag längtar efter att få råka dig igen: hela min epistel är ju ett uttryck härför. Måtte du visa dig här innan du anträder din stora expedition söderut. Men sist och slutligen är inte mycket vunnet med ett kort sammanträffande, utan det som behövs är veckors regelbunden kontakt. Såsom på vår oförglömliga seglats runt Åland.

Jag önskar, att Mona och du kunna fira en fridfull jul, vilket jag hoppas är möjligt trots Stockholm och NK. Hälsa henne så hjärtligt från Elisabeth och mig.

Vi kommer att föra en mycket stillsam tillvaro under helgen. Barnflickan kommer att vara bortrest, så vi äro helt och hållet hänvisade till barnen och hemmet. Vilket väl också är det riktiga. Synd att barnen så ofta skola vara sjuka. Jämt är det någon som ligger till sängs i den evinnerliga influensan, som bäst är det din gudson. Själv klarade jag mig denna höst till mitten av november. Men Elisabeth är mera mottaglig.

Här slutar jag och väntar med spänning på svar i sinom tid. Må väl och var hjärtligt hälsad från

din vän

Georg Henrik

G.H. von Wright till Göran Schildt 19.10.1948

Cambridge,

den 19 oktober 1948

Kära Göran,

Tusen tack för ditt långa brev från Portofino Mare av den 4 dennes. Det nådde mig just när terminen började och detta måste få ursäkta att jag inte svarade genast och också att det brev jag nu skriver blir tämligen slarvigt. Jag hade ofta tidigare tänkt skriva, men de sju veckorna från min ankomst hit till terminens början arbetade jag av alla krafter på min bok, vars fjärde version jag hade önskat fullborda i höst – en önskedröm som jag knappast mera tror att skall uppfyllas. Och nu när allt kommit igång här är jag tämligen jäktad; det är så mycket som måste ske nu i början, innan man riktigt kommit in i förhållandena här.

Visst var det synd, att jag inte fick vara med om färden ner för Rhône, som måtte ha varit enastående spännande. Tänk att få köra ut i Medelhavet genom en sju kilometer lång tunnel! Jag förstår, att det måtte ha varit trevligt att i Marios sällskap få se om så mycket av vad vi sågo tillsammans i Italien för 11 år sen. Och nu sitter du alltså i din paviljong hos Olga från Volga, nästan på samma ställe, där vi tillbringade två av de underbaraste veckorna i mitt, kanske vågar jag säga vårt, liv. Du kan tro, att jag tänker på dig alla dagar och undrar vad du har för dig och hur du har det. Paideia II och III, som jag så när glömt bort, har jag låtit sända till Fiesole. Du borde få böckerna i början av november – ett kort erkännande av ankomsten skulle glädja mig – och jag hoppas du skall ha fröjd av dem. Jag får kanske i gengäld fröjda mig åt fina fotografier från vår franska resa.

Tiden har gått så fort att jag knappast hunnit blicka tillbaka på den innehållsrika sommaren i Paris, kanalfärden, Amsterdam. För någon tid sen fick jag ett brev från gumman de Coppet som hade vänligheten skicka mig några fotografier. Min velociped, som låg i dödsrosslingar i backarna i Burgund, har mot förmodan levt upp – utan att jag låtit den undergå någon översyn! – och tycks stortrivas med det horisontala landskapet här i trakten. Det är mitt universalfortskaffningsmedel på orten och dessutom har jag på söndagarna gjort fina färder ganska vida omkring i omgivningarna. Man kan inte säga, att landskapet kring Cambridge är vidare vackert, men det som är förtjusande är de små byarna med sina idylliska halmtäckta hus och gamla kyrkor. Jag kan se på kyrkorna med så mycket större utbyte nu efter resan i Frankrike under ditt ovärderliga ciceronskap och jag finner, att jag inte alls tidigare haft ögonen öppna för hur ofantligt mycket av intresse här finns att se. Nu när England småningom nedsjunker till Frankrikes och Italiens ställning som länder med bara ett förflutet, kommer säkert denna ö småningom att bli ett underbart turistland för filistrar från Amerika och Skandinavien.

I Amsterdam var det mera jäkligt med filosoferna. Justus Meyer, Hollands största tänkare, hade en präktig villa i en vacker trakt nere vid havet. Jag var den enda manliga ariern i huset; jag har aldrig sett en så assyrisk församling förut, tror jag. Hans bror, Hollands näststörsta tänkare, snarkade ut en annan jude ur sitt rum och in i mitt och denna resfrände, alltså den utsnarkade, var så talträngd att han aldrig slutade prata förrän i soluppgången. – Jag hann se en hel del konst i Holland, bl.a. ännu engång Pinakoteket i München. Och i Haag Rembrandt. Där fanns tre dukar: de två negrerna, Homeros samt Saul och David, som voro alldeles överväldigande. Den vackraste staden, som jag såg, var utan tvivel Haarlem, som var verkligt förtjusande.

Här i Cambridge bor jag på samma ställe som senaste år i en vacker del av staden. Jag har två sköna rum för mig själv och blir mycket väl omskött av familjen. De äro fär snälla, men tillhöra sannolikt i högsta grad den kategori engelsmän, som unga, ja, vad hette han nu igen vars mamma hette Bordelli?, ansåg att voro très ennuyeux. Tiden till terminens början den 11 oktober var en härlig arbetstid för mig, staden var folktom och man var ostörd av alla engagement. Wittgenstein var här några veckor för att få renskrivet sina manuskript, och Pappa träffade jag även en week-end på ett hotell i Syd-England. Annars just intet.

Nu är här, som sagt, en obeskrivlig röra. Jag föreläser tre timmar i veckan och har oväntat många åhörare. Språket bereder mig naturligtvis svårigheter, i synnerhet som jag vill vara obunden av manuskript och tala som till människor. Jag försöker som bäst ge en historisk exposé över den vetenskapliga världsbilden och har som vanligt fastnat, hopplöst fascinerad, i grekerna. Så har jag också en kolorerad gentleman från Indien, som skall doktorera och vars ”supervisor” jag blivit utsedd till. Det är ett hemskt fall; han var här första gången i söndag och sade var femte minut att han redan profiterat enormt av vår konversation – jag visste inte ens vad det var vi talade om; klimax nåddes när han sade att jag var en ”stor man”. Så långt kom jag aldrig i Helsingfors!

Sedan några dagar är jag en MA, vilket betyder att jag föreläser i en svart kåpa. Jag fick graden vid en högtidlig ceremoni i det s.k. Senate House – en väldigt fin 1700-tals byggnad –, där vicekanslern presiderade i en praktfull dräkt på en tron och i tur och ordning mottog delikventerna. Jag var den andra, efter en amerikansk professor. Det började med att en marskalk kom och bugade sig framför min stol. Jag reste mig och bugade och följde sedan honom mitt ut på golvet i den väldiga salen. Så kom en annan gentleman från min vänstra sida, tog min högra hand och ledde fram mig mot vicekanslerns tron, stannade och höll ett tal på latin, där han presenterade mig för församlingen. Därpå gick jag fram till tronen och föll på knä på en kudde och höll upp händerna med flatorna mot varandra. Vice-kanslern lade sina händer utanpå och läste en välsignelse över mig på latin. Därpå reste jag mig och gjorde en djup bugning och gick tillbaka till min plats. Jag var iförd, utom den svarta kåpan med den fyrkantiga tofsbeprydda hatten och en stor huva på ryggen, smoking med vit kravatt och sådana där snibbar, som präster bära under hakan! – Allt detta har jag berättat för att du skall inse sanningen i ordet, att skillnaden mellan det sublima och det komiska ibland är hårfin.

Ett väldigt besvär har det varit att få tag i en bostad. Nu har jag emellertid från början av nästa termin lyckats hyra ett möblerat hus, tyvärr litet för stort för oss (9 rum) men verkligt komfortabelt och väl beläget. Det är min avsikt att resa hem i början av december och återvända med familjen efter nyår. Det har nog varit mycket ledsamt att nödgats vara skilda så länge.

Jag önskar dig en riktigt skön tid i Italien och mycken framgång i ditt arbete. Du vet hur glad jag blir, om du hinner skriva nångång. Hälsa Mona och tacka för sommarens minnen, när du skriver hem!

Din vän

Georg Henrik

G.H. von Wright till Göran Schildt 30.6.1949

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

30. VI 1949

Kära Göran,

Jag har dröjt mycket längre än jag avsett med att besvara ditt brev från slutet av maj. Och jag fruktar, att detta brev blir tämligen torftigt emedan jag efter två bättre månader (april och maj) igen är i lågvatten. Men jag skriver i varje fall och lugnar därmed mitt dåliga samvete. Brevet adresseras till Tällberg, men jag hoppas det lyckligen når dig i sinom tid.

Det var trevligt att få höra om dina resor, sysselsättningar och planer. Jag tänker ofta på dig ombord på Daphne på Medelhavet, när jag suckar av en otillfredsställd havslängtan här på landbacken. (Cambridge, som ligger i en sumpmark, kan vara kvävande på sommaren.) Jag hoppas inte bara att er seglats varit givande utan också att den inte blivit alltför påkostande för dig. Jag är nyfiken på dina intryck från Spanien och deras inverkan på dina konst- och idéhistoriska studier. Måtte din plan att besöka England på hösten bli verklighet för min skull; för din egen hoppas jag snarast att du skulle få se detta land och speciellt Cambridge vid en fördelaktigare årstid.

Jag blev mycket glad, när jag hörde, att du vore villig att söka professuren i konsthistoria i Helsingfors, och nu hoppas jag bara, att ett nytt tillfälle skall erbjuda sig. Tre olika personer har i brev hemifrån uttryckt samma förhoppning. Tolvanens avhandling måtte vara mycket svag. Den torde dock ha blivit godkänd. I vilket skede frågan nu är, vet jag inte, men det är väl antingen så, att man utsett sakkunniga, eller så att professuren vid respitårets slut (i maj) ånyo ledigförklarats. Jag tror inte det senare är fallet: om det varit fallet hade du igen försuttit din chans. Om det förra är fallet, kan man motse en inkompetensförklaring följd av professurens lediganslående på nytt. Håll dig därför noga underrättad! Man brukar bara ha en månad på sig, och ansökningsformaliteterna äro många och krångliga. Du kan söka ett års respit för att bestyrka din kompetens, men då saken redan dragit så långt ut på tiden, är det ej säkert, att din ansökan beviljas. Jag vet ej varifrån du hört, att ett förlängt anstånd med det besvärliga språkprovet kunde ifrågakomma. Ryktet låter i mina öron fantastiskt, så bygg ej några luftslott!

Saken intresserar mig i allra högsta grad. Den är inte utan sammanhang med mina egna framtidstankar, som du kanske kan förstå.

Marios besök här i april var en stor ljuspunkt. Han föreföll att tilltalas av platsen och talade mycket om att komma hit för studier. Jag hoppas han kunde få ett stipendium, som gör det möjligt för honom att vistas flera år i Europa och eventuellt förbereda sig för en akademisk karriär. Om Cambridge är rätta platsen, vet jag dock inte; jag skulle snarare gissa på Sorbonne.

I april och maj arbetade jag bättre än på vintern, utan att dock åstadkomma något märkligt. Arbetet på mina Dostojevskij-studier för Argus skrinlade jag helt, men hoppas kunna återupptaga det nu i sommar. Istället höll jag på med min logik och skrev en installationsföreläsning, som jag höll i slutet på maj. Just nu har jag en elev till mig från Finland här på ett 10 dagars besök (på hemväg från Amerika, där han varit ett år); han håller på med samma problem som jag och det är mycket nyttigt för mig att utbyta tankar. Men ganska ansträngande! I huset finns också en annan långvarig gäst, nämligen Wittgenstein. Han är här på några veckor innan han anträder en längre resa till Amerika. Vi äro naturligtvis väldigt glada att ha honom hos oss och jag har det största utbyte av att få diskutera med honom. Tyvärr är han sjuk och trött och gud vet, hur länge han orkar mera.

Vi bo fortfarande kvar i det stora huset, men våra lidanden ha blivit ansenligt mindre sedan årstiden blivit sådan att vi kunna tillbringa våra dagar ute i den härliga trädgården. I viss mening är vi t.o.m. tacksamma över att ha fått bo här, då vi betänka att vi nog aldrig senare komma att ha en likadan blomsterprakt alldeles inpå oss. I mars var det crocusarna, som gladde vårt öga, när Mario var här blommade påskliljorna och narcisserna, sedan blev det tulpanernas tid och nu ha rosorna just haft sin kulmen. Vi [ha] också iståndsatt tennisplanen framför huset och ha sålunda gott om tillfälle till vederkvickande motion. Glada ha vi också varit över vår nästan obegränsade förmåga att mottaga gäster, även om det blivit väl påkostande i längden för Elisabeth. – Mot hösten bli emellertid perspektiven igen dystrare och hur vi skola ställa det för nästa vinter, veta vi ej ännu. Våra planer på längre sikt ha emellertid fått en fastare kontur, sedan myndigheterna godhetsfullt beviljat oss tillstånd att uppföra ett eget hus. Många svårigheter måste dock övervinnas, innan den planen blir verklighet. Vi hoppas att vårt hus skulle kunna ritas av en ung arkitekt, som vi råkat här, och som jämte maka hör till de få ljuspunkterna i vårt Cambridgeumgänge.

Cambridge är nog inte något särdeles sprittande ställe. Umgängeslivet har två former: tea-parties och sherry-parties. Till de förra får man en skriftlig inbjudan två veckor på förhand, till de senare en tryckt fyra veckor på förhand utfärdad av någon av M. Firmin Roz’ tallösa småkusiner här i staden. Man träffar ett myller av människor, tömmer några glas, dunkar någon person som råkar stå nära en i ryggen och säger ”How nice to see you again” och går sedan hem. Ett givande utbyte av tankar och mänskliga känslor m.a.o. På kvällarna umgås inga respektabla människor. Men några mindre respektabla finns det ju gudskelov på alla orter, också här. Dit höra ett svenskt par Paulsson (Gregor P:s son), som vi kommit på verkligt god fot med men som tyvärr nu försvinna härifrån, ovannämnda arkitekt med fru samt vår husläkare med fru: ett okonventionellt och trevligt par. Med de sistnämnda ha vi planerat en bilfärd i Syd-Frankrike i slutet på september.

För övrigt hoppas jag du förberedde tanten i Fiesole på att vi mycket gärna skulle tillbringa påsken nästa år i Florens. Vi glädja oss mycket åt tanken och när jag litet bättre kan överblicka situationen skall jag skriva till henne. Men på vilket språk? Undrar just, om hon förstår engelska?

Elisabeth reser hem till Finland i mitten på juli för att avnjuta en välförtjänt holiday i hemlandet med segling och andra nordiska sommarfröjder. Själv kommer jag med barnen att resa på några veckor till en bondgård i norra Wales vid havet; det borde vara en mycket vacker trakt.

Till de tankar, som mest av allt sysselsätta mig, höra givetvis mitt förhållande till hemlandet. Jag lever i ett ständigt dilemma. Å ena sidan och å andra sidan. Jag kan inte blunda för de stora fördelar, varmed min nuvarande ställning är förbunden. Sju månaders hel ledighet, ringa undervisning och praktiskt taget inga administrativa skyldigheter. Tillfälle till god diskussion och stimulerande kontakter, större möjligheter att resa. Likväl vet jag, att dessa fördelar inte i längden kunna kompensera nackdelarna och att hemlängtan kommer att taga överhand i sinom tid. Men, medan jag nu skulle kunna återvända till min gamla plats i Helsingfors, är det ingalunda sagt att en motsvarande möjlighet står öppen, när jag senare vill återvända. Därav omöjligheten att klart se vägen framför sig och känslan av att man utlämnat sitt liv åt ödet. – Men jag skall ej mera utbreda mig om mina kval. Hoppas få diskutera sakerna med dig inom en överskådlig framtid.

Som jag anat blev detta ett alltför fragmentariskt och innehållsfattigt brev. Kanske kan jag åstadkomma något bättre nästa gång, t.ex. om du lyckas inspirera mig med någon lysande skildring från dina resor. Låt mig i varje fall höra i god tid, om och när du kommer till England!

Elisabeth sänder Mona och dig sin hjärtliga hälsning.

Din vän

Georg Henrik

P. S. Henri Bouilhets bror tror jag tyvärr inte att har stora chanser att bli antagen här för ett år. Jag försökte ge hans mamma alla goda råd jag kunde, men jag vet ej om hon har fullt klart för sig, hur konstig saken är. Kanske lyckas hon trots allt, hon förefaller att vara ett målmedvetet fruntimmer.

G.H. von Wright till Göran Schildt 22.12.1949

"Strathaird", Lady Margaret Rd, Cambridge

22. XII 1949

Kära Göran!

Tusen tack för din franska Gide, som mycket riktigt väntade mig här vid återkomsten från min särdeles givande resa till Finland. Jag är glad att ha den och hoppas den skall ha den framgång som den så väl förtjänar, också i Frankrike.

Wittgenstein reste i morse. Här är en stor karusell för närvarande. Skriver mera senare. Hoppas du har det bra i Finland och att dina saker gå väl i lås.

Med de bästa välgångshälsningar för det nya året till Mona och dig. Hälsa din Mamma och tack för senast! Det var fint att få råka dig.

Din vän

Georg Henrik

G.H. von Wright till Göran Schildt 12.4.1950

”Strathaird”, Lady Margaret Rd., Cambridge

12. IV 1950

Kära Göran!

Det var mycket ledsamt att höra om din lunginflammation. Hoppas du snabbt tillfrisknat och kan fullfölja dina resplaner.

Svarar först nu på ditt brev, emedan jag varit bortrest – på en kort holiday i Lake District – och kom tillbaka till Cambridge i går kväll.

Du är hjärtligt välkommen hit, när du kommer till England. Min Mor har på grund av sjukdom fått inställa sin resa till England i vår och våra vänner från Oxford kunna med all sannolikhet ej heller besöka oss. Vår enda gäst f.n. är Wittgenstein och det är möjligt, att han är kvar här, när du kommer. Han är mycket friskare nu, men behöver nog en hel del omvårdnad. Detta kan vara bra för dig att veta.

Tåg till Cambridge avgå från Liverpool Street Station och King’s Cross. Jag bifogar en tidtabell, som torde stämma. Som du ser, finns det goda och dåliga tåg. Telegraferar eller skriver du på förhand, när du kommer, skall jag försöka vara på stationen i Cambridge; annars tar du en taxi.

Det kan bli svårt att plötsligt finna rum på ett gott hotell i London, men på något av de stora Bloomsbury hotellen, t.ex. Royal Hotel (Woburn Place), tror jag man kan ta in utan föregående varning. De äro förfärliga, men en natt överlever man väl!

Slutar nu för att få detta avsänt i god tid. Goda krafter och lycklig resa önskar dig

din vän

Georg Henrik

P. S. Hjärtligt tack för ditt erbjudande att medtaga något, som vi kunde behöva. Jag skulle dock ej tro att vi behöva besvära dig. Elisabeth hälsar!

G. H.

G.H. von Wright till Göran Schildt 3.6.1950

”Strathaird”, Lady Margaret Road, Cambridge

3. VI 1950

Kära Göran!

Tack för brevet och tack för besöket i Cambridge. Jag hoppas du märkte, att din närvaro här beredde oss mycket glädje. Särskilt trevligt tyckte jag det var att få diskutera dina estetiska och konsthistoriska problem med dig; det är inte så ofta som vi haft tillfälle till mera ingående tankeutbyte. Jag hade gärna talat mera om dessa frågor, liksom jag också önskar, att jag själv hade mera tid att tänka på dem.

Nyss hade vi ett längre besök av Veronica och Jacobus Sundman. Vi gjorde med dem en bilresa, som trots relativt fult väder blev en stor upplevelse. Vi sågo Oxford, Bath, Wells, Salisbury och Winchester jämte en god del av det bästa i engelskt landskap. Den lilla katedralstaden Wells var en pärla.

De sista veckorna i Cambridge äro hektiska, främst på grund av arbetet med de pågående examina. Så är det mycket som måste göras med tanke på våra byggnadsplaner innan avresan. Vidare är Cambridge en omtyckt turistort vid denna tid på året. Wittgenstein är åter hos oss, och jag önskar diskutera med honom så ofta som möjligt; Gud vet, om jag någonsin ser honom mera.

Någon resa i Medelhavstrakter blir det nog inte för Elisabeth och mig detta år. Vi hoppas Monas och din seglats skall lyckas i allo väl och att intrycken skola motsvara förhoppningarna. Jag vore glad, om jag visste, att Mario var med dig. Om du någongång har tid, så skriv en rad. Som sagt är jag i Finland hela hösten, så jag räknar med att få se dig då och höra närmare om er expedition.

Tack för de trevliga fotona!

Lycka på resan och varma hälsningar till Mona och dig från Elisabeth och

vännen

Georg Henrik

G.H. von Wright till Göran Schildt 9.6.1951

Trinity College, Cambridge.

9. 6. 1951

Kära Göran!

Jag känner ett behov att meddela dig ett viktigt beslut, som jag fattat, nämligen att taga avsked från min professur i Cambridge efter utgången av nästa hösttermin och återvända till Finland.

Beslutet är resultatet av många års inre strider och sökande efter svar på frågan, var jag hör hemma och vad som är min mest angelägna uppgift i livet. Till utgången har givetvis medverkat de svårigheter som jag haft att få en bostad här, svårigheter som jag vill tolka som ett svar från ovan på mina frågor.

Det är klart, att jag inte kommer att lämna Cambridge utan saknad, medveten om att jag aldrig senare i livet kan uppnå en i yttre avseende lika förmånlig och hedersam position. Men jag tror, att jag skall kunna vara en helare och lyckligare människa i den miljö, från vilken jag utgått och där jag har mina rötter fortfarande kvar.

Jag hoppas få se dig i sommar och fortsätta våra diskussioner om konstens problem. Jag skall försöka vila mig ordentligt efter en ansträngande och bedrövlig vårtermin. Jag levde först här en tid som invalid efter min knäskada i Finland i april, så opererades jag och låg på sjukhus en halv månad, ännu är jag långt ifrån återställd!

Wittgenstein dog här för ungefär en månad sen. Han var den underbaraste människa jag känt. Under de närmaste åren kommer min huvudsakliga uppgift att vara att utge hans mycket omfattande och betydelsefulla litterära kvarlåtenskap.

Jag hoppas du mår bra och önskar dig hälsa, framgång och frid.

Din vän

Georg Henrik

G.H. von Wright till Göran Schildt 26.6.1952

Wien,

den 26 juni 1952

Kära Göran!

Under min resa denna sommar har jag ofta, ja dagligen haft anledning att tänka på vår stora färd för 15 år sen. Jag skall därför kort berätta om mina intryck. Skriver till Stockholm i brist på bättre adress, i hopp att du får brevet i höst, när du återvänt från dina resor.

Den 15 maj reste Elisabeth och jag från Helsingfors, gjorde ett två dagars besök på den danska landsbygden på vägen, och kommo till Wien den 20. Efter en vecka här som gäster hos Ludwig Wittgensteins syster, Mrs. Stonborough, voro vi en vecka i Salzkammergut vid den vackra Gmundenersee, fortfarande som Mrs. S’s gäster. Sedan opererade vi en tid på egen hand. Efter en dag i Salzburg och två i Innsbruck följde en vecka i Venedig med talrika utflykter i omgivningarna, bl.a. Padova. Från Venedig reste vi med buss över Cortina och Dolmiterna till Innsbruck och vidare med tåg till Zürich. I Schweiz voro vi fem dagar med Zürich som högkvarter. Den 15 juni reste Elisabeth hem från Basel medan jag två dagar senare återvände till Österrike. Här skall jag vara till 10 juli för att tillsammans med två kolleger från England arbeta på Wittgenstein-manuskripten. Tillsvidare är jag i Wien, men vid månadsskiftet är det vår avsikt att överflytta till Gmunden, där vi hyrt rum i en bondgård. – Detta är den yttre konturen.

Wien gör på mig i stort sett samma intryck som för 15 år sen. Ren då hade man en stark känsla av dödens närhet; nu är denna känsla ännu mycket starkare. Allt vackert här är en påminnelse om det som varit. Till det tragiska intrycket bidrar krigets förödelse, som märks i nästan varje kvarter i staden. Likaså naturligtvis ockupationstruppernas närvaro.

Det finns något i atmosfären här, som är mig oändligt sympatiskt och som kanske bäst kunde beskrivas med ordet ”mänsklig”. Ett drag som f.ö. är gemensamt med atmosfären hemma. Människorna se ut som människor – och inte, t.ex. som skyltfönsterdockor – och visa sina svagheter, olycka eller liknöjdhet i ansiktet. Jag tror, att jag skulle trivas i Wien också en längre tid. Likväl skulle ingen makt i världen kunna förmå mig att flytta hit; tanken att ens barn skulle växa upp här vore avskräckande.

Förhållandena vid universitetet äro beklämmande; åtminstone i fråga om filosofien har man en stark känsla av att man ser kulturens yta krympa ihop i detta hörn av Europa med alarmerande hastighet. Man har svårt att fatta, att två så viktiga andliga rörelser som psykoanalysen och nypositivismen utgått från Wien mellan de två världskrigen.

Kontrasten mellan Zürich och Wien kunde knappast vara större. Det är lätt att se ner på schweizarnas materialism och omusiska nationalkaraktär, men för mig var nog bekantskapen med Schweiz främst något mycket positivt. Den kolossala accumulationen av europeisk historia i orter som Zürich och Basel skulle vara imponerande även som död och det är ännu mera i förbindelse med den intensiva aktivitet, som åtminstone på det vetenskapliga området ännu utvecklas här. Opulensen är oerhörd, men mindre skrikande än i Stockholm eller Bryssel.

Entusiasmen för Wilhelm Tell-landskapets skönhet var allmännare på våra far- och morföräldrars tid. Åtminstone hos mig är den svår att återuppväcka (utan att jag för det ville förneka, att Vierwaldstättersjön är särdeles vacker). De tomma jättehotellen och livlösa byarna på Rigi och dess sluttningar voro kuriösa vittnesbörd om turistströmmarnas riktningsväxling. Om Zürich kunde jag däremot säga, att dess läge kommer mitt ideal för landskapsskönhet nära: de skogsklädda kullarna på tre sidor kring staden, den vida sjön och så alpkedjan diskret i en avlägsen bakgrund. Basel är en ålderdomlig och pittoresk stad, das Münster där föreföll att vara konsthistoriskt särdeles intressant. – F.ö. ha mina starkaste konstintryck från länderna norr om Alperna under denna resa varit Franciskanerkyrkan i Salzburg och bronsstatyerna på Maximilian I:s gravmonument i Innsbruck.

Det var först efter stor tvekan som vi beslöto oss för att rycka in ett sydländskt intryck i denna germanska resa, men jag ångrar mig inte. Det var säkert lyckligt att vi valde en så lätt isolerbar punkt som Venedig. En suck var tillräcklig för att uppliva alla gamla intryck och komplettera dem med nya bilder (främst från lagunerna). Till min glädje lyckades jag också återkalla mina italienska språkkunskaper så att jag hade glädje av dem. – Ja, någon ny synpunkt skänkte mig veckan i Venedig egentligen inte, men väl väckte den en stark längtan efter att få se mera av Södern. Likväl misstänker jag, att det kan dröja länge innan denna längtan blir tillfredställd. Rena turistresor avskräcka mig. Bara en givande mänsklig kontakt gör en resa till en verkligt djup upplevelse.

Och just i sistnämnda avseende har resan till Österrike (och delvis också Schweiz) varit lika givande som någon tidigare studieresa. Jag kan inte vara nog tacksam för att ha fått lära känna också andra medlemmar av den Wittgensteinska familjen än den store Ludwig. Det är häpnadsväckande vilka gåvor av intelligens, smak, karaktär och talang som naturen överhopat denna familj med. Mrs Stonborough är vad jag föreställer mig att kungligheter i forna dagar kunde vara, när de voro som bäst. Av att tala med henne har jag lärt mig lika mycket som av någon annan nära vän eller lärare. Inte minst för att få fördjupa denna kontakt har jag funderat på att nästa sommar med hela familjen hyra ett hus nära hennes ställe i Gmunden, Salzkammergut.

I sitt slag en upplevelse har det också varit att bo (först med Elisabeth i maj och nu allena) i det hus, som Ludwig Wittgenstein ägnade tre år av sitt liv åt att rita och uppföra. Jag skall inte försöka beskriva denna byggnad av en egenartad, sträng skönhet, men jag önskar du kunde få se den.

Som sagt arbetar jag som bäst på att iordningställa en andra volym av Wittgensteins posthuma verk. Då jag är alldeles allena i huset och ej heller känner behov av mera sightseeing har jag också haft god tid för läsning och jag försöker utfylla de mest gapande luckorna i min kännedom om den tyska litteraturen. Från Walter von der Vogelweide till Rilke. Det går lättare för mig att läsa nu än på många herrans år, och jag har lyckats sluka en hel del. Mest behållning har jag kanske haft av Gottfrid Keller. Också tycker jag mycket om Wilhelm Busch verser. Om Rilke hoppas jag få diskutera med dig senare.

När jag kommer hem till Finland skall jag först segla litet, sedan vila en månad på Vålö och så börja arbeta igen. Hoppas varmt att du kommer till Finland i höst och att du inte skall känna dig jäktad också på denna sida Ålands hav. Jag hoppas och tror, att du som vanligt varit med om underbara äventyr också denna sommar och längtar efter att få höra närmare därom. Likaså om, hurudan du fann Mario.

Skriv nångång, om du hinner. De hjärtligaste hälsningar, också till Mona,

från vännen

Georg Henrik

Kommentar

I utgåvans del IV publiceras ett urval av von Wrights brev till sina nära vänner Max Söderman (1914–1947) och Göran Schildt (1917–2009). De här unika samtidsdokumenten belyser von Wrights förhållande till Wittgenstein från hans vistelse i Cambridge 1947 ända till sommaren 1952, då arbetet på Wittgensteins litterära kvarlåtenskap så småningom kom i gång. Vi har tagit med både brev som innehåller längre partier om Wittgenstein (t.ex. kap. 24 och 25) och brev som bara har kortare hänvisningar till honom. År 1949 och 1950 bodde Wittgenstein flera perioder som gäst i von Wrights stora hus Strathaird i Cambridge och umgänget med honom var således en del av familjen von Wrights vardagliga liv. Breven kastar också ljus på frågan varför von Wright 1951 beslöt att lämna Cambridge och återvända till Finland.

Likartade dokument, dvs. von Wrights brev till Eino Kaila, publicerades nyligen också i utgåvan ”Skriv så ofta du kan” (Österman 2020). Särskilt de brev som skrevs våren och sommaren 1939 innehåller von Wrights tidiga reaktioner på Wittgensteins person och hans filosofiska tänkesätt.

Både Söderman och Schildt var studiekamrater till von Wright i Helsingfors. Söderman, som hade börjat sina filosofistudier under Kaila några år tidigare än von Wright, arbetade länge på en doktorsavhandling om Bernard Bolzanos (1781–1848) logik. Under 1930-talets senare hälft tillbringade han längre studie- och forskningsperioder i Prag, Wien och Münster. Efter kriget verkade han mellan 1946 och 1947 som filosofilärare vid Åbo akademi. Söderman avled i december 1947 av lungsot, som han lidit av sedan vinterkriget. Söderman fullbordade aldrig sin dissertation. Brevet från 12/6 1947, som publiceras här som kapitel 24, är i själva verket von Wrights sista bevarade brev till Söderman. I sin självbiografi (2001, s. 60–61) beskriver von Wright Söderman som den mest lysande och begåvade unga filosofen av sin generation.

Schildt studerade konsthistoria vid Helsingfors universitet. På 1930-talet följde han också Kailas föreläsningar i filosofi, vilket inspirerade honom till några vetenskapliga färgpsykologiska experiment. År 1937 reste Schildt tillsammans med von Wright till Italien: resan var en avgörande upplevelse för dem båda och lade grunden för en livslång vänskap. Trots att Schildt blev svårt skadad i vinterkriget, disputerade han 1946 med en avhandling om Paul Cézanne. Schildt strävade dock inte efter en akademisk levnadsbana: senare verkade han som journalist, författare och debattör. På 1950-talet blev han känd för sina inspirerande skildringar av seglingar på Medelhavet med ketchen Daphne. Schildt var också nära vän till arkitekten Alvar Aalto (1889–1976): Schildts omfattande biografi om Aalto kom ut i tre delar mellan 1982–90. Henrik Knifs biografi Göran Schildt. Två liv (2020) har nyligen publicerats.

I webbutgåvan publiceras varje brev i två former: som lätt läsbar transkription och som digitalt faksimil. Brevet till Söderman (kap. 24) är hittills opublicerat och bevaras i samlingen Georg Henrik von Wrights bibliotek i finska Nationalbiblioteket (Signum Coll: 714.249–250). Breven har transkriberats av Bernt Österman. Den bevarade brevväxlingen mellan von Wright och Göran Schildt är redan tillgänglig som helhet i Erik Kruskopfs förträffliga samling En livslång vänskap (2008). Originalbreven bevaras hos Svenska litteratursällskapet i Finland. Den transkriberade texten till Schildtbreven (kap. 25–33) stammar från Kruskopfs utgåva. Vi har korrigerat några transkriptionsfel.

Litteratur

Knif, Henrik 2020, Göran Schildt. Två liv, Helsingfors: Gummerus.

Kruskopf, Erik (red.) 2008, En livslång vänskap. Brevväxlingen mellan Göran Schildt och Georg Henrik von Wright 1937–2001, Ekenäs: Christine och Göran Schildts stiftelse.

von Wright, Georg Henrik 2001, Mitt liv som jag minns det, Stockholm: Albert Bonniers.

Österman, Bernt (utg.) 2020, ”Skriv så ofta du kan”. Brevväxlingen mellan Georg Henrik von Wright och Eino Kaila 1937–1958, Helsingfors & Stockholm: Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell. Webbutgåva: vonwright.sls.fi, e-bok: http://urn.fi/URN:NBN:fi:sls-978-951-583-532-1.